Падають життєві показники, – батько Гриба розповів про стан сина і те, коли йому оголосять вирок - 24 Канал\n5 березня 2019 , 11:33 - Читать новость на русском\nВирок Павлу Грибу можуть винести вже 15 березня / фото з відкритих джерел\nЯкщо російські тюремники надалі не надаватимуть допомогу Павлу Грибу, це може призвести до внутрішньої кровотечі, яку вже не можна буде зупинити. Про це розповів батько бранця Кремля Ігор Гриб в ефірі "Прямого".\nЧитайте також: Український консул зустрінеться з політв'язнем Павлом Грибом у Росії, – МЗС\nЛікар, який спостерігає за Павлом з дитинства з ним вчора розмовляв. Він зробив медичний висновок на підставі тих аналізів, які Павло здавав в Ростові в клініко-діагностичному центрі. Він діагностував, на жаль, негативну динаміку, тобто падають життєві показники. На суді, він якраз розповідав, показував до чого це може призвести в найближчому часі, якщо нічого не робити,\n– сказав Ігор Гриб.\nОкрім того, батько політв’язня підозрює: уже невдовзі суд може оголосити вирок його сину. Так, найближчі судові засідання по справі українського бранця відбудуться 13, 14 і 15 березня.\nУже 15 березня, якщо суд продовжиться у такому темпі, то можливий і вирок суду,\n– наголосив батько Павла Гриба.\nЗазначимо, що відвідати заарештованого у Росії Гриба збирається Архієпископ Сімферопольський і Кримський Православної церкви України Климент. Нанести свій візит бранцю він збирався ще 4 березня, проте напередодні священнослужителя затримали російські силовики в окупованому Криму. Попри це архієпископ Климент все ж планує знову спробувати дістатися до політв’язня у Ростов-на-Дону.\nОстанні новини про перебування Павла Гриба в російському ув'язненні:\nНовини України Україна – Росія Новини політики Українці в полоні РФ Новини news Заручники


Підсумки тижня. 28 серпня - 3 вересня. Мільярд гривень дотацій та словацький дебют — Біржа сільгосптехніки Traktorist.ua\nПідсумки тижня. 28 серпня - 3 вересня. Мільярд гривень дотацій та словацький дебют\nПідсумки останнього літнього тижня\nНаступного року уряд компенсує 1 млрд грн покупцям вітчизняної техніки, Claas розробив додаток для контролю збиральної кампанії, а «Лозівські машини» вийшли на ринок Словаччини.\nПерм’єр-міністр України Володимир Гройсман пообіцяв, що в 2018 році на програму часткової компенсації вартості вітчизняної сільгосптехніки уряд виділить 1 млрд грн. Це майже в 2 рази більше, ніж цього року. Звичайно, до програм уряду аграрії зазвичай відносяться зі скепсисом, адже виплати за ними доходять не до всіх і не в повній мірі. Але програма компенсації 20% вартості вже почала діяти цього року і перші покупці вже отримали гроші від кабміну. Тому, схоже, аграріям можна розраховувати на ці гроші і починати інвестувати в вітчизняного виробника.\nЩе одна позитивна новина прилетіла із Лозової. «Лозівські машини» вийшли на ринок Словаччини. Український виробник прийняв участь у виставці в м. Нітра. На стенді компанії було продемонстровано дискову борону «Дукат-5», котра займає перше місце з експортних продажів серед всіх виробів «Лозівських машин».\nІ ще один український дебют — «Варіант Агро Буд» успішно провела польові випробування своєї першої зрошувальної машини. Досліди проводили на базі «МПК «Катеринославський» на Дніпропетровщині. Нова машина буде зрошувати поле люцерни розміром 122 га.\nНовини Hi-Tech прийшли із Сумщини. Група компаній «Технологія», яка більше відома виробництвом різноманітної продукції для пакування, заявила про створення лабораторії точного землеробства. Цей проект планують реалізувати на базі «АФ «Тур’янська», яка входить до складу «Технології». Наразі, у господарстві вже використовують аналіз грунту та дослідження вегетативних мас сільгоспкультур, а також займаються моніторингом полів за допомогою гексакоптерів.\nПорадували новинами про інноваційні розробки і зарубіжні компанії. Claas представив мобільний додаток для контролю збиральної кампанії. Тепер аграрії зможуть слідкувати за роботою комбайнерів прямо з екранів смартфонів, а механізатори — спілкуватися між собою, що допоможе уникнути великої кількості телефонних дзвінків. Додаток доступний користувачам ОС Android та iOS.\nКомпанія Goodyear Tire&Rubber Company оголосила про створення нового матеріалу для виготовлення шин. До його складу буде входити соєва олія! Цей компонент надає шинам більшої пластичності при зміні температурних режимів. Цікаво, а чи будуть виробляти шини з сертифікатом organic, якщо до них будуть додавати олію з органічної сої? :)\nNew Holland представив концепт трактора з метановим двигуном. Використання такого мотору дозволяє знизити витрати на 30%, а кількість шкідливих викидів — на 80%. А окрім користі для навколишнього середовища, трактор має ще й симпатичний футуристичний дизайн.\nІз більш традиційних новинок. Case IH обладнав останню серію тракторів Steiger безступінчастою трансмісією CVXDrive. Дана модель — перший повноприводний трактор з шарнірно-зчленованою рамою, оснащений безступінчастою трансмісією.\nKuhn оснастив рулонні прес-підбирачі пакувальником, зробивши доступною в якості опції технологію обмотки тюка плівкою. Нова система зменшує на 30% витрати плівки шляхом розтягування її перед використанням.\nІ новини з сусідньої Білорусі. Минулого тижня там анонсували створення суперкомбайну, тепер же генеральний директор Науково-практичного центру з механізації сільського господарства НАН Білорусі Сергій Яковчик заявив про плани по розробці першого електротрактору. За словами вченого, білоруська сільгосптехніка потрохи рухається до повної роботизації процесів, тому цей трактор буде ще й безпілотним.\nА на нашому сайті продовжують виходити блоги з АгроЕкспедиція «Соняшник 2017», в якій взяв участь і Traktorist.ua. Читайте про стан парків техніки господарств зі всієї України та підготовку до збирання соняшника прямо зараз!


Замор риби у Кременчуці знову може повторитися | Кременчугская газета\nСьогодні на засіданні міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій, яка розпочалася у мерії Кременчука о 18-30, заступник технічного директора комунального підприємства «Кременчукводоканал» Роман Міхєєв повідомив, що ситуація з погіршення якості води у Дніпрі може повторитися в кінці липня.\n«Зараз вода в кранах кременчужан відповідає нормам. Саме підприємство забезпечене необхідними реагентами і потужностями для очищення води.\nЩодо ситуації, яка мала місце 21-22 червня, коли масово гинула риба, то це наслідки локального процесу. Цього ж року зменшення кисня в воді почали відмічати раніше, ніж зазвичай. Тож мали негативну ситуацію. Покращення її було вже після того, як більше почали подавати воду через ГЕС і допомогли погодні умови.\nСтаном на 28 липня вода в водосховищі переміщалася і критичної ситуації вже не було, але ситуація може повторитися»,- зазначив пан Міхєєв.\nЗазначимо, нардеп Юрій Шаповалов хотів боротися за чисту воду у Дніпрі – та щось пішло не так. Ще в 2013 році , перебуваючи у фракції Партії регіонів, він гучно оголосив, що має намір створити у Верховній Раді міжфракційне об'єднання депутатів «Чистий Дніпро». Тоді за його планами до цього об'єднання мали б увійти депутати різних фракцій Верховної Ради, обрані за мажоритарними округами міст, розташованих уздовж Дніпровського каскаду.


Чотири команди змагалися за першість на честь захисників України – ПАЛАНСЬКА ГРОМАДА\n« Соціальна громада\nЧотири команди змагалися за першість на честь захисників України\n14 жовтня у світлий День Покрови Пресвятої Богородиці ми відзначаємо День Захисника України та з гордістю вшановуємо подвиг нескорених українців, які захищали Соборність і незалежність впродовж всієї історії нашої держави.\nСаме в цей день в с. Городецьке відбулись змагання з футболу, присвячені вшануванню пам’яті загиблих захисників, учасниками яких стали учні 5-7 класів Паланської та Городецької ЗОШ, Старобабанівського та Дмитрушківського ліцеїв.\nОрганізатором та засновником цих змагань вже третій рік поспіль є громадська організація «Уманська міськрайонна спілка учасників АТО/ООС та осіб з інвалідністю внаслідок війни». Від імені захисників України до юних спортсменів звернувся Євгеній Буянов: «Змагання, які проводяться сьогодні, не лише спортивні, а мають глибокий зміст у військово-патріотичному вихованні молоді. Вони сприяють гартуванню майбутніх воїнів. Бажаю вам незламної волі до перемоги та патріотичного духу, який допоможе долати будь-які перешкоди».\nУ привітальному слові т.в.о. сільського голови Паланської громади Ігор Кузьменко наголосив на тому, що свято Покрови в українців завжди було наповнене патріотичним змістом. Це свято усіх українців, кожного з нас, адже всі ми є повноправними спадкоємцями козацької слави та козацького духу, спроможного на героїчні вчинки заради своєї неньки України. Захисники продовжують героїчні традиції України, захищаючи її суверенітет, її кордони, її народ. Кожної миті ми повинні пам’ятати, що саме під захистом українських військових, завдяки самовідданості наших бійців ми спокійно трудимося на своїй землі.\nВід сімей загиблих учасників АТО виступила Любов Качур. Вона подякувала за увагу і пам’ять про синів, які віддали своє життя, захищаючи Україну. Побажала усім присутнім здоров’я та миру.\nУ результаті емоційної, запальної футбольної боротьби команди набрали однакову кількість очок. Переможця визначила серія післяматчевого пенальті, в якій більш точними виявились спортсмени з команди Старобабанівського ліцею. Вони і стали чемпіонами.\nДругими були футболісти команди з Дмитрушок.\nБронзовим призером стала команда Паланської ЗОШ.\nЧетверті – учні Городецької ЗОШ.\nПісля завершення змагань відбулась церемонія нагородження, в якій взяла участь голова громадської організації «Родина героя» Оксана Слонська. Призери змаганнь отримали перехідні трофеї – пам’ятні кубки. Учасники змагань та кращі гравці були нагороджені статуетками, медалями та грамотами від обласного центру фізичного здоров’я населення «Спорт для всіх».


Дрібна шляхта, як історичний феномен в Галичині.\nДрібна шляхта як окрема соціальна верства сільського населення Галичини досі залишається цікавим і маловивченим феноменом нашого минулого. Комплексний і критичний аналіз праць українських і польських етнографів, істориків, громадських діячів дозволяє простежити історію вивчення цієї соціальної групи, врахувати здобутки та прорахунки дослідників при її подальшому дослідженні.\nПершу спробу підсумувати дослідження про дрібну шляхту Галичини зробив ще в 1938 р. учений А. Тарнавський у виданні «Шляхта заґродова у південно-східній Польщі. Матеріали до бібліографії». Незважаючи на те, що книжка вийшла як урядове замовлення з метою активізації питання заґродової шляхти, вона є цінним матеріалом з огляду підбірки наявних на 1938 р. джерел та літератури. Автор подає 104 позиції бібліографії, наводить цитати, де йде мова про шляхту, з уточненням сторінок видань. Однак недоліком книжки є відсутність у бібліографічному списку праць українських краєзнавців, етнографів, істориків про шляхту. Зокрема, до того часу вже вийшли друком роботи І. Франка, Я. Головацького, В. Площанського. М. Зубрицького.\nУ вітчизняній науці історичний аналіз проблеми зробив львівський етнограф Р. Кирчів у публікації «Дрібна шляхта Українського Прикарпаття (До проблеми історико-етнографічного вивчення)» (1998 р.). Підсумовуючи здобутки історичної та етнографічної наук, автор обмежив географічні межі дослідження тільки Українським Прикарпаттям. Перша спроба Р. Кирчева дослідити історіографію дрібної шляхти в Галичині, але в контексті дослідження Бойківщини, була зроблена ще в 1978 р. у праці «Етнографічне дослідження Бойківщини», де автор аналізує роботи І. Любича-Червінського, І. Вагилевича, І. Коперніцького, М. Зубрицького, А. Кучери. Заслуга цих публікацій Р. Кирчева в тому, що він один з перших у сучасній українській науці підняв питання про дрібну шляхту в Галичині, звернув увагу на його недослідженість вітчизняними вченими.\nЩе в 1939 р. дослідник М. Голубець констатував: «Один і найпозитивніших відламів старого українського громадянства – його аристократія, залишилася поза обрієм нашого зацікавлення, а пройдений нею шлях, наче провалився, залишаючи чорну прірву в нашому історичному самопізнанню». Така тенденція частково зберігається і до сьогодні.\nЗапочаткування вивчення дрібної шляхти пов’язане з процесами національного відродження, які на початку XIX ст. охопили всі слов’янські народи, в тому числі українців і поляків. Маючи свої локальні особливості, дещо варіюючи в хронологічних межах, за суттю вони залишалися однаковими: прагнення до відновлення й утвердження етнічної своєрідності через пошуки свого коріння. Це, в свою чергу, на початковому етапі відбувалося через «збирання спадщини» - активний збір представниками інтелігенції зразків матеріальної та духовної культури, запис усної народної творчості. Проте якщо особлива увага зосереджувалася на дослідженні самобутності та колоритності етнографічних груп Галичини - гуцулів, бойків і лемків, то вивчення шляхти носило дотичний характер. Це, очевидно, було пов’язане зі складністю у дослідженні шляхетської верстви.\nОдна з перших розвідок, де наводяться факти з життя ходачкової шляхти, належить польському етнографові й публіцисту І. Любичеві-Червінському. В монографії «Okolica Za-Dniestrska miedzy Stryjem i Lomnica» (1811 р.) автор характеризує цю верству загалом негативно. Звертаючись до панщизняних селян, він наказує не терпіти наруги з боку посесора, жидів, а також чиншової шляхти. У 30-х рр. XIX ст. польські етнографи Л. Голембйовський та Я. Лозінський у своїх працях подали невеличкі замітки з побуту та звичаїв дрібної шляхти. Я. Лозінський писав, що господарі-шляхтичі через відсутність синів беруть у прийми зятів для дочок, переписуючи їм ґрунт або хату.\nДрібна шляхта як окрема група населення згадується в описах Галичини 40-90-х років XIX ст. М. Весьоловський у 1842 р. писав, що чиншова шляхта нічим не відрізнялася від селян. І. Ступницький указував на відсутність серед русинів шляхти. В подібній за стилем праці «Прикарпатская Русь подъ владеныемъ Австріи» Ф. Свистун при розгляді соціальних відносин згадує і дрібну шляхту.\nЗ українських авторів першої половини XIX ст. про цю верству писав один із засновників «Руської трійці» - І. Вагилевич в історико-етнографічному нарисі «Bojki. Szezep rusko slowianski w Galicyj» (1841 р.). Розглядаючи дрібну шляхту поряд з панщизняними селянами та кметами як одну із соціальних груп бойків, він зазначав, що її домашнє життя і побут нагадують галицько-руських міщан.\nУ 60-70-х роках ХІХ ст. результати своїх польових досліджень Галичини та Закарпаття опублікував ще один член «Руської трійці» – Я.Головацький. Даючи детальну характеристику одягу дрібної шляхти, розвиваючи твердження І.Вагилевича, він наголошував на присутності в ньому елементів міської культури. Однак через бідність шляхта шила одяг з домотканого полотна. Учений утвердив думку, що дрібношляхетська верства на культурно-побутовому рівні була перехідною ланкою між містом і селом.\nВивчення особливостей життя дрібної шляхти як соціальної групи сільського населення Самбірщини – реґіону з найбільшою густотою її розселення займався сучасник Я.Головацького, польський історик В.Лозінський. Його нариси «Підкарпатське Подністров’я. Народні картинки» (1862 р.) написані на основі безпосередніх спостережень автора із залученням значного історичного матеріалу.\nЦікаві відомості краєзнавчого характеру про шляхетські села Витвицю та Корчин подав історик В. Площанський у публікації «Нъкоторыи села Галицкой Руси», в якій використано зібраний автором у 70-х рр. ХІХ ст. польовий етнографічний матеріал. Він відзначив однаковість звичаїв селян і шляхти цих сіл, що свідчило про їх спільне походження.\nЗагалом, слід зазначити, що протягом ХІХ ст., крім останніх десятиріч, незважаючи на активний розвиток історико-етнографічної науки, дрібна шляхта залишалася майже поза увагою дослідників. Перші публікації носили нотатко вий, фрагментарний характер, часто тенденційний, без наукового підходу. Починаючи з другої половини ХІХ ст., інтерес до вивчення шляхетської верстви зростав. Роботи зазначеного періоду про дрібну шляхту Галичини характерні тим, що в переважній більшості їхні автори були сучасниками тих подій. Це, у свою чергу, вимагає критичного аналізу при їх опрацюванні, з урахуванням похибки певного суб’єктивізму авторів у висвітленні цієї проблеми.\nЗ широким розмахом культурно-просвітницького руху, політизацією суспільно-громадського життя в Галичині в останні десятиліття ХІХ – на початку ХХ ст. спостерігалося помітне пожвавлення і в наукових колах. Якісно нового, наукового характеру набували історико-етнографічні дослідження, в тому числі і про шляхту. Тоді вийшли праці М.Зубрицького та І.Франка. Найвідомішою є публікація І.Франка «Дещо про шляхту ходачкову», де він подає «маленький причинок до пізнання тої шляхти». Праця публікувалася в двох дещо змінених варіантах. Так, у виданні за 1870 р. подано опис одягу шляхти. У наступній статті вчений навів трагікомедійні випадки з життя ходачкової шляхти із сіл Нагуєвичів та Ясениці-Сільної, - в яких не тільки селяни, але й сама шляхта насміхається зі своєї шляхетської пихи. В публікації «Грималівський ключ в 1800 р.» І.Франко на основі аналізу інвентарних документів описав матеріальне становище селян у подільських селах, подавши також короткі замітки про податки і обов’язки місцевої чиншової шляхти.\nДо вивчення історії та культури сільської шляхти багато доклався галицький краєзнавець М.Зубрицький. На початку ХІХ ст. в «Записках Наукового Товариства ім.. Т.Шевченка» вийшла низка його наукових розвідок. Наукову вартість для вивчення матеріальної культури дрібної шляхти мають такі роботи дослідника, як «Верхня вовняна ноша українсько-руського народу в Галичині» та «Ходаки, обув селян Старосамбірського і Турчанського повіта», де міститься детальний етнографічний опис шляхетських опанч, взуття, додаються ілюстрації одягу. М.Зубрицький мав змогу особисто бачити ті речі, а відповідно, й повніше та достовірніше їх описати. В розвідці про рекрутчину він наводить приклади звільнення шляхти від військової служби.\nНа початку ХХ ст. плідно продовжував працювати вже згадуваний польський історик В. Лозінський. У його відомому есе «Правом і безправ’ям. Образ побуту Червоної русі в ХVII ст.» («Prawem i Lewem. Obraz obyczajowosci Rusi Czerwonej w wieku XVII») представлений весь зібраний протягом багатьох років історико-етнографічний матеріал про галицьку шляхту. Автор подав перелік шляхетських осередків у Галичині, описав стосунки між селянами та шляхтою. Важливим є його твердження про етнічно український характер дрібної шляхти станом на ХVІІ ст.\nУ той час серед польських кіл зароджуються ідеї, що пізніше будуть взяті за основу польської політичної доктрини. Їх автором був польський етнограф і антрополог І. Коперніцький. Мова йде про твердження, що дрібна шляхта походить від польських військових колоністів, які з часом «зрусинилися» (через прийняття української мови та перехід на греко-католицизм).\nЗначний інтерес викликають замітки про буденність і звичаї сільської шляхти Старосамбірщини у праці вчительки з м. Старого Самбора З. Стшетельської-Ґринберґ «Staromiejskie. Ziemia I Ludzie», яка написана із залученням історичних документів та матеріалу, зібраного нею під час учителювання в тій місцевості. Однак цьому виданню притаманна певна тенденційність. Авторка, як й І. Коперніцький, визначальну роль у заселенні галицьких земель відводить польським колоністам, магнатам і шляхті. Виводячи предків дрібної шляхти з Валахії та Польщі, які, прийнявши православ’я, «зрусинилися», З. Стшетельська-Ґринберг поставила в основу книжки відомі теорії про колонізацію Українських Карпат: польську (із заходу) й волоську (східнороманську).\nҐрунтовна праця польського дослідника А. Японського про становище шляхти на галицько-руських землях у період Речі Посполитої протягом XVI ст. дозволяє краще зрозуміти зміни соціального статусу дрібної шляхти, її внутрішню диференціацію. Фактологічний матеріал щодо матеріального становища і повинностей шляхти, особливості її внутрішньої градації в Галичині подано в роботах Г. Яворського і В. Токаржа.\nЗ початком XX ст. і впродовж міжвоєнного періоду з’являється низка ґрунтовних наукових праць з історії та побуту дрібної шляхти. Щоправда, тоді до вивчення галицької шляхти більше доклалися польські, ніж українські вчені. Це пояснювалося тогочасними суспільними реаліями:західноукраїнські землі перебували в складі Польської держави, політика якої була спрямована на полонізацію місцевого населення.\nАктивізація польських наукових кіл відбулася у 30-х рр. у зв’язку з діяльністю т. зв. «Комітету справ шляхти заґродової на Сході Польщі». Тоді з’явилося багато праць, присвячених цій темі. Завданням наукової секції комітету було мобілізувати науку на користь «акції заґродової шляхти», опікуватися вченими, формувати їх просування по службовій драбині та відзначати нагородами. В той час над цією проблемою працювали П. Домбковський, Ц. Єнджеєвічева, Є.Заборський, С. Садовський, П.Двораковський, В. Пульнарович, Т. Ціслак, А. Бартошук, І. Хмелевський, Я. Фальковський, А. Тарнавський, Є. Трілерівна, Ю. Пачоса, Й. Галічер, Т. Ладенберґ, В. Малаховський, А. Лісковацький. У своїй більшості праці цих науковців про галицьку шляхту служили засобами для реалізації польських інтересів.\nШовіністичні тенденції при дослідженні дрібної шляхти Галичини помітно простежуються в працях польського вченого, діяча міжвоєнного періоду В. Пульнаровича. У книжці «Біля джерел Сяну, Стрия і Дністра» (U zrodel Sanu, Stryja I Dniestru (Historja powiatu turczanskiego)) (1929 р.) автор у контексті історії Турківського повіту Львівського воєводства подав опис місцевої шляхти. Незважаючи на такі важливі аргументи національної ідентичності, як греко-католицьке віросповідання та розмовна українська мова, автор заперечував належність дрібної шляхти до української нації. В іншій роботі «Польське лицарство Прикарпаття» (Rycerstwo Polskie Podkarpacia) (1937 р.) В. Пульнарович наголошував на винятково польському етнічному корінні дрібної шляхти, яка нібито походить під нащадків польських колоністів. Як підсумок, праці такого змісту сприяли проведенню акцій за повернення «загродової шляхти» в лоно польського народу.\nПодібною за змістом та стилем була робота Р, Хорошкевича «Шляхта засцянкова на Східних землях» (1937 р.). Автор продовжує лінію В. Пульнаровича про колонізацію поляками галицьких земель, оскільки останні були спустошені внутрішніми війнами і нападами татар. Незважаючи на значний суб’єктивізм, у цій праці подана характеристика етнічної ідентифікації та соціальної свідомості шляхти окремих регіонів Галичини, а саме Прикарпаття і Поділля.\nОб’єктивнішою, на нашу думку, порівняно з іншими працями того часу була книжка польського історика П. Домбковського «Szlachta zasciankowa w Korczynie i Kruszelnicy nad Stryjem». Сусідні села Корчин і Крушельниця (сьогодні Сколівського р-ну Львівської обл.) це два типові осередки ходачкової шляхти, де аж до 1939 р. діяли шляхетські громади. П. Домбковський висвітлює історію місцевої шляхти на тлі суспільно-політичних подій від перших згадок до найновішого часу, подає аналіз співіснування шляхетської і рустикальної громад. Цінності цій праці додає використання автором архівних документів паралельно із залученням матеріалів, зібраних під час польових досліджень.\nВ іншій роботі «Міграції шляхетських родин. Мапа з історії галицької шляхти» вчений висуває версію волоського походження частини дрібної шляхти в Галичині.\nВсупереч певним недолікам, значний інтерес являють праці польських учених міжвоєнного періоду: О. Кучери про дрібну шляхту Самбірщини, Я. Фальковського про культуру та побут жителів шляхетських сіл Гуцульщини, нікому невідомого автора Прокопа Саса з повним переліком шляхетських родин і місця їх проживання. В. Стис на прикладі с. Бережниці-Шляхетської Калуського повіту в хронологічному розрізі 1787-1931 рр. подає зміни в земельній власності селян та шляхти.\nРобота Л. Бялковського «Поділля в XVII ст.» розкриває особливості шляхетської верстви на цих землях, її етнічний характер.\nПраць українських авторів з цієї теми існує порівняно менше. Переважно це були запізнілі відгуки на польські видання. Зокрема, в історичному нарисі О. Вігоринського «Дещо про українську шляхту» (1938 р.), посмертному виданні М. Грушевського «Українська шляхта в Галичині на переломі XVI і XVII в.» (1938 р.) обстоюється ідея про українську національну ідентичність дрібної шляхти в Галичині, попри визнання факту ополячення великої шляхти.\nАктивізувати увагу до шляхетських традицій українців мав намір М. Голубець, плануючи видрукувати багатотомне видання «Золота книга українського лицарства». Однак вийшов тільки один його том у 1939 р., де подано список українських шляхетських родин.\nСеред публікацій української преси 30-х рр. XX ст. важливі відомості містять статті В. Кобільника, І. Филипчака, С. Сородника, Т. Коструби. Нарис С. Сородника «Історія Корчинської шляхти» в 2002 р. вийшов окремим виданням. Це була відповідь на названу вище книжку П. Домбковського. Автор, уродженець с. Корчина, розкриває не висвітлені польським дослідником моменти, звертаючи увагу на доведення українського походження сільської шляхти. В. Кобільник на основі археологічних та історичних джерел обґрунтовує теорію походження дрібної шляхти в Галичині від руських бояр, які виконували охоронні функції та прикордонні. І. Филипчак, один із засновників музею «Бойківщина» в Самборі, зробив детальну розвідку про діяльність Товариства руської шляхти в Галичині.\nРадянська історіографія з ідеологічних міркувань галицьку дрібну шляхту як окрему соціальну групу майже не висвітлювала. Проте незначні згадки, а то й цілий параграф у працях Б. Грекова, М. Герасименка, С. Макарчука, Ю. Гошка сприяли подальшій науковій розробці проблеми дрібної шляхти Галичини. Незважаючи на притаманні роботам М. Герасименка та С. Макарчука ідеологічні кліше, автори подали відомості про наявність та збереження цієї соціальної верстви серед населення Галичини впродовж кінця XVIII – початку XX ст.\nДослідник Ю. Гошко здійснив спробу показати шляхту з характерним їй шармом у контексті населення Українських Карпат у XV–XVIII ст. Автор описує громадське життя цієї групи, особливості її одягу, занять. В одній з найновіших своїх праць «Звичаєве право населення Українських Карпат та Прикарпаття ХІV–ХІХ ст.» (1999 р.) вчений заперечує теорію волоського походження дрібної шляхти в Галичині.\nЦю проблему в сучасній українській історичній науці почали розробляти в останні десятиріччя XX ст. Г. Горинь дослідила громадський побут у шляхетських селах Українських Карпат впродовж періоду XIX – 30-х рр. XX ст., взаємини між селянами та шляхтою. «Етнографічний словник» К. Матейко значно доповнює та роз’яснює понятійний апарат про одяг шляхти. У статті Ю. Терещенка про галицький консерватизм XIX - початку XX ст. розглядаються вплив та значення в ньому дрібної шляхти.\nВ історико-етнографічних дослідженнях Р. Кирчева наголошується на етнокультурній своєрідності цієї верстви, її українській ідентичності. Вчений відстоює думку про походження дрібної шляхти від нащадків руських бояр та замкових слуг, про відсутність умов для «українізації такої кількості польського населення» (про що писали польські вчені) в Галичині. В іншій праці Р. Кирчів дав огляд тематики шляхти в українському фольклорі. Вчений також досліджує відображення побуту «ходачкової шляхти» в творах художньої літератури Г. Цеглинського та А. Чайковського.\nЯ. Грицак розкрив роль дрібної шляхти в житті І. Франка, оскільки мати письменника походила зі шляхетського роду Кульчицьких. Н. Яковенко піднімає проблему етнічної ідентичності шляхтичів у Галичині протягом XVI – XVII ст. Автор указує, що на той час визначився тип шляхтича «руського племені польської нації».\nВперше серед сучасних вітчизняних учених В. Комар розпочав дослідження акції «шляхти заґродової» в контексті українсько-польських відносин 30-х років XX ст. І. Монолатій дав огляд історії дрібної шляхти в Галичині. Незважаючи на певну епізодичність матеріалу про шляхту, згадані праці мають важливе значення для вітчизняної науки, оскільки порушують тематику існування дрібношляхетської верстви серед українців Галичини, актуалізують процес її вивчення.\nПублікації Р. Бучка про вивчення дрібної шляхти на Прикарпатті за метричними книгами, В. Ігнатюка про шляхту сіл Березовів, аналітична стаття про галицьку знать З. Федунківа, дослідження П. Зборовського про особливості ладкання в селах, де проживала шляхта, доповнюють історіографічну базу проблеми галицької шляхетської верстви та розвивають інтерес громадськості до означеної теми.\nХарактерною рисою доробку сучасних вітчизняних науковців про дрібну шляхту Галичини є наголошення на її українській ідентичності, яка проявлялася через греко-католицьке віросповідання, українську мову, елементи культури та побуту, національну самосвідомість.\nСеред сучасних польських дослідників слід віддати належне вченому К. Слюсарекові, який здійснив досить вагоме дослідження історії цієї соціальної групи в XIX ст., подав мапу її розселення в Галичині. Проте він, як і ряд інших польських учених, відстоює концепцію «русинізації» (похідне від «русини») дрібної польської шляхти під впливом українців у Галичині. Інший польський дослідник, І. Рихлікова, доволі об’єктивно аналізує зміни у становищі дрібної шляхти після переходу Галичини під владу Австрії, акцентує на процесі декласації цієї верстви.\nДіаспорні дослідники І. Волчко-Кульчицький, М. Домашевський, І. Кузич-Березовський, канадський історик українського походження Дж. П. Химка вивчали участь шляхетської верстви у просвітніх організаціях, специфіку її побуту. Цікавий підхід до розміщення шляхти в структурі населення Галичини застосував Дж. П. Химка. Дрібну шляхту він описує як одну із соціальних груп поряд із селянами і латинниками. Спроби характеристики української прикарпатської шляхти з історичного й етнографічного поглядів наявні у виданій в діаспорі книжці про Бойківщину, зокрема в розлогій статті цього видання «Про наше лицарство на Бойківщині» І. Волчка-Кульчицького. Але автор не враховує неоднозначності суспільно-політичних позицій дрібної шляхти у різних місцевостях і в різні історичні періоди. Окремі тези вищезгаданих авторів позначені інтуїтивними припущеннями, які інколи недостатньо аргументовані історичними джерелами, тому відзначаються певним суб’єктивізмом.\nКраєзнавчі роботи з історії сіл Галичини (Ю. Гайда, І. Любчик, Ф. Попадюк, Б. Проць, В. Щуптар, І. Юсипович та ін.), де мешкала шляхта, література довідкового характеру значно доповнюють історіографію дослідження та засвідчують підвищення зацікавленості шляхтою в суспільстві.\nДослідження політичного та суспільного руху українців у Галичині в працях учених Я. Грицака, М. Кугутяка, М. Мудрого, О. Жерноклеєва, І. Райківського допомагають відтворити процес формування національної свідомості шляхти впродовж XIX – початку XX ст. через її участь в українських просвітніх організаціях на місцевому рівні, на тлі становлення загальнонаціональної свідомості українців Галичини.\nЗ метою порівняльного аналізу етносоціальних процесів у середовищі шляхти використано праці українських дослідників В. Антоновича про «околичну» шляхту Київської та Волинської губерній, В. Борисенко про одяг шляхти Східного Поділля, І. Несен про весільний ритуал дрібної шляхти Центрального Полісся, французького історика Д. Бовуа про політику російського уряду щодо польської шляхти на Правобережній Україні, польських учених Й. Сікорської-Кулеші про дрібношляхетську верству Литви і Білорусі, Т. Кравчака про шляхту Підляшшя, Й Малеця про надання шляхетства в європейських країнах.\nУ проблемному розрізі дослідження дрібної шляхти відзначається такими аспектами. Процес еволюції руського боярства до становища шляхти, її внутрішню структуру ґрунтовно досліджували російський учений І. Линниченко («Черты изъ истории сословий въ Югозападной (Галицкой) Руси ХIV – ХV в.») (1894 р.) та радянський історик Б. Греков («Крестьяне на Руси с древнейших времен до XVII века»). Участь дрібної шляхти у повстанні Мухи в XV ст. вивчалася ученим В. Грабовецьким, її роль у визвольній війні під проводом Б. Хмельницького в середині XVII ст. досліджував ідеолог консерватизму В. Липинський.\nВітчизняні та польські філологи Л. Масенко, І. Фаріон, М. Худаш, В. Шульовська в контексті дослідження лінгвістичних процесів торкаються питання про походження шляхетських прізвищ у Галичині, їхній становий характер та ідентифікаційну функцію.\nРозробкою окремих питань культури та побуту, громадсько-церковного життя, родинних стосунків шляхти займалися І. Вагилевич, Я. Головацький, І. Франко, а також польські дослідники В. Пульнарович, П. Домбковський. Діаспорні дослідники М. Домашевський та І. Кузич-Березовський розкривають громадський побут у селах Березовах. Особливості архітектури шляхти в цих поселеннях досліджував А. Данилюк. К. Слюсарек у своїх працях акцентує увагу на прагненні дрібної шляхти до окремішності в одязі, способі життя, але при цьому опускає важливу деталь духовності цієї верстви - питання тотожності звичаїв і традицій дрібної шляхти та селян.\nПроблему соціальної свідомості шляхти почали вивчати у 30-х рр. XX ст. Польські вчені того часу досліджували ступені збереження шляхетської свідомості в різних регіонах Західної України (на Прикарпатті, Поділлі, Поліссі, Волині). Так, Р. Хорошкевич писав: «Та родова свідомість належності до «польської шляхти», то є найважливіша риса тієї цікавої, сільської групи суспільства». Сучасний учений І. Рихлікова вважає, що, залежно від правової ситуації, в окремих частинах Речі Посполитої після її поділу змінилося значення шляхетства. На думку К. Слюсарека, відчуття окремішності однаково було притаманне як вільній шляхті, так і чиншовій.\nТаким чином, науковці та краєзнавці XIX XX ст. лише частково висвітлювали цю тематику в своїх працях, обмежуючись констатацією факту існування такої групи. Втім, розгляд у комплексі всієї наявної літератури із залученням різних видів джерел дозволяє відтворити загальну картину етносоціального розвитку шляхти в Галичині. Якщо питання походження дрібношляхетської верстви, її внутрішньої структури, етнокультурні особливості хоч певною мірою досліджували, то праці щодо проблеми національної та соціальної свідомості шляхти в сучасній вітчизняній історіографії відсутні. Українські дослідники дотепер наголошують на українському національному характері дрібної шляхти, але без достатньої теоретичної і доказової бази.\nЯк бачимо, проблема дрібної шляхти Галичини впродовж 1772-1914 рр. знайшла своє висвітлення в працях українських і польських учених. Перші розвідки, роботи авторів XIX ст. хоча й носили нотатковий характер, – зберігають свою цінність і до сьогодні, оскільки написані людьми, що були безпосередніми очевидцями проявів шляхетського характеру. Дослідження кінця XIX – початку XX ст. характеризуються науковістю, в них детальніше вивчаються етнографічні особливості феномену дрібної шляхти Галичини. Тоді ж було покладено початок дискусії про походження цієї соціальної верстви, її етнічну належність, що триває серед польських та українських науковців і сьогодні. Слід наголосити на замовному та упередженому характері робіт польських авторів міжвоєнного періоду. Сучасні польські науковці достатньо повно дослідили матеріальне становище, особливості розселення дрібної шляхти, однак уникають питання її етнічної ідентифікації. Українська історична та етнологічна науки відзначаються порівняно незначною кількістю праць із цієї теми. Доповнюють їх краєзнавчі збірники, видання, присвячені історії окремого регіону чи населеного пункту, де проживала шляхта.\nПроблема походження та шляхи формування дрібношляхетської верстви.\nДрібна малоземельна шляхта проживала окремими компактними поселеннями або розпорошено серед селян у Галичині впродовж 1772–1914 рр. Відчуття окремішності, особливості культури та побуту в представників цієї верстви дозволяють виділити їх в окрему соціальну групу. На думку Ю. Гошка, дрібна шляхта разом з духівництвом та селянами становила окремі соціальні групи населення Українських Карпат у ХV–ХVIII ст. Г. Горинь вважає, що така структура населення Галичини зберігалася протягом XIX ст., однак в її межах постійно відбувалася диференціація. Канадський історик Дж. П. Химка зазначав, що галицька дрібна шляхта посідала особливе місце в соціонаціональній структурі XIX ст., утворюючи окрему верству поряд із селянами та латинниками.\nДрібна шляхта була поширена не тільки в Галичині, а й по всій Україні. Цю верству Київської та Волинської губерній досліджував В. Антонович; її еволюцію ґрунтовно висвітлила Н. Яковенко у своїй праці «Українська шляхта в кінці XIV – до середини XVII ст. (Волинь і Центральна Україна)». Становище шляхти Лівобережної України наприкінці XVIII - в першій половині XIX ст. вивчав В. Свербигуз.\nНа думку Р. Кирчева, типологічно дрібна шляхта Прикарпаття за її етносоціальною природою співвідносна з українською і білоруською околичною шляхтою Полісся, Холмщини і Підляшшя, закарпатськими «немешами», дрібною шляхтою різних провінцій Польщі (Мазовії, Підгалля), нащадками верстви «служивих людей» в інших країнах, які у феодальну епоху на місцях виконували державні функції (охороняли кордони, дороги) і за це були відзначені деякими привілеями. На Буковині дрібну шляхту становили т. зв. резиші, які охороняли кордони і становили перехідну групу між шляхтою і вільними селянами.\nНазва «шляхта» запозичена з чеської «slechta» (польською – szlachta), яка походить від північно-німецького «slacht» (сучасне Geschleht – рід, порода) і вживається на означення провідної верстви, що виникла й оформилася в Польщі у ХШ – ХІV ст. Вона становила нижчий прошарок, на відміну від вищих можновладців – магнатів, панів, і виводила своє походження від лицарства.\nТермін «шляхта» на українських землях прижився після завоювання Галичини Польщею в XIV ст. Подібну до шляхти соціальну позицію в Київській Русі обіймало боярство, тобто представники правлячого стану, які посідали друге після князів панівне становище в управлінні державою. Бояри були васалами князя, зобов’язаними служити у його війську за право володіння земельними наділами. На думку Н. Яковенко, саме з них почала формуватися військова аристократія, оскільки боярських нащадків шанували вже не тільки за особисті заслуги, а й на підставі «благородства крові», тобто успадкованих від предків якостей. За часів Київської держави боярство не було замкнутим станом: його поповнювали містяни, духівництво і навіть селяни (смерди).\nУ Галицько-Волинському князівстві бояри були найвпливовішим станом. Великі бояри поряд із князями, вищим духівництвом та міською знаттю належали до феодальної верхівки, а дрібні бояри разом з більшістю селян, міщанами становили експлуатовані маси. Дрібне боярство з селянами формували основу війська і галицьких князів. Останні завдяки цим верствам населення отримували відносну незалежність від боярської верхівки. Виділивши серед галицьких бояр у XIII ст. дві партії, М. Кордуба зараховував дрібне боярство до «династичної», тобто прихильної до правителя, а велике боярство і високе духівництво – до «опозиційної» партій. Така схема відповідала і соціальній політиці князя Данила Галицького. У боротьбі проти боярської верхівки він шукав союзників серед селян і дрібних бояр. Відповідно за службу у війську воїни одержували платню землею чи грішми. Схожі функції виконували лицарство в європейських державах, шляхта в Польщі. Така ленна форма землеволодіння порівняно з іншими руськими землями була найхарактерніша для Галицької Русі. За І. Линниченком, на середину XIII ст. бояри володіли землею як на правах вотчини (повної власності), так і на правах тимчасового користування (ленне «держання»). Це відбувалося під впливом західних сусідів Галицького князівства, вже втягнутих у систему лицарсько-ленних відносин, – Угорщини та Польщі.\nПісля захоплення Галичини Польським королівством у 1350 р. королі почали переселяти сюди польську шляхту, надаючи їй землі. В дуже широких масштабах було роздано землі за роки правління Казимира ІІІ (1333–1370 рр.). Правитель Галицької Русі при королеві Людовікові Угорському з Анжуйської династії (1370–1384 рр.) князь Владислав Опольський (1372–1378 рр.) роздав поселенцям понад сто сіл. Разом з цим слід враховувати те, що, порівняно з іншими регіонами, тут були родючі ґрунти (особливо на Поділлі), завдяки чому вони стали привабливими для польської шляхти у XV–XVI ст. Основу переселенців становили вихідці зі збіднілої польської шляхти. Економічне становище цієї верстви у XIV ст. в Польщі було дуже критичним, оскільки шляхетські роди розросталися. Утворилась численна група або зовсім безземельної шляхти (голоти), або такої, що володіла маленькими клаптиками землі. Саме для задоволення потреб цієї верстви польські королі і використали захоплені землі Галичини.\nПроте між шляхетським станом у Польському королівстві і новоприбулою шляхтою в Галичині існували відмінності в правах і формах власності на землю. Польська шляхта на батьківщині володіла землею на правах вотчини (у пожиттєвому користуванні) і зобов’язана була брати участь тільки в оборонних війнах на захист держави, її участь у воєнних заходах за межами країни залежала від особистого бажання чи спільної згоди всіх. Землі ж колишнього Галицького князівства до 1430 р. перебували в особистій власності польського короля. Відповідно галицькі бояри, які перейшли на службу до короля, і польська шляхта, що отримала тут землі, перебували на правах ленної залежності від правителя. Подарована земля шляхтича і боярина перетворювала їх на особисто залежних від короля воїнів, зобов’язаних виступати в похід на його першу вимогу. В разі невиконання наказу вони втрачали свої володіння. Крім того, шляхтич, що отримав наділ, був зобов’язаний за власні кошти озброїти певну кількість воїнів.\nЗ часом польська шляхта в Галичині почала вимагати в короля зрівняння свого статусу із рештою шляхетського загалу держави. Ці вимоги збігалися з інтересами руського боярства, яке перебувало на службі в короля. В 1434 р. вийшов Єдлинський привілей, який зрівнював статус галицьких земель зі статусом інших воєводств Польщі. Відповідно бояри та шляхта в Галичині отримали однакові права з рештою польської шляхти.\nЧастина дрібного боярства змогла підтвердити свої права на земельні володіння й отримати шляхетський статус, що юридично засвідчило процес «переходу» від бояр і дружинників князя до шляхти. На нашу думку, це важливий аргумент, який вказує на присутність руського елементу в складі шляхти.\nОднак більша частина дрібних бояр не змогла підтвердити свій статус. О. Вігоринський зазначав, що після зрівняння у правах української й польської шляхти у XV ст. залишилося ще багато «неповноправної шляхти», для якої запозичено із Заходу назви «вазалі, мани (німецькою Маnn – васал), dzierzawcze, lenne або бояре (bojari, bojarones), servi nobiles, nobiles servitors, sliacheziczi sluzebni або шляхтичі». Юридично ці нащадки боярства не були включені до шляхетського стану, однак реально вони не бажали зараховувати себе до селян (кметів), тому опинилися в неоднозначному становищі. Частина з них, що володіла невеликими земельними наділами, наполегливо добивалася шляхетських прав, а решта перетворилися на кметів. За А. Яблоновським, у Галичині в XVI ст. до дрібної шляхти зараховували т. зв. манів, тобто шляхту, що була в ленній залежності від магнатів. Пізніше мани влилися до чиншової шляхти.\nІншу велику частину нащадків руського боярства дослідники виявили серед окремої групи населення Галичини в XV ст. – замкових слуг, які перебували на службі при замку. Їхнє становище повністю відповідає станові литовських путних і панцирних бояр. Користуючись невеликими наділами, ці слуги виконували різні поліційні, адміністративні і військові обов’язки для замку: розвозили листи замкового керівництва, збирали разом зі старостою податки, відбували охоронну службу в замку та на кордонах повітів. Так, села Ясніце та Лозина Львівського староства в XVI ст. відомі як поселення «манів чи земян, що служили Львівському замку». На Поділлі в той час було багато осередків руської, боярсько-земянської дрібної шляхти, яка перебувала на військовій службі при королівських замках. Саме про них у 1946 р. Б. Греков писав: «І зараз, тобто в XV–XVI ст., вони продовжують перебувати з залежності від королівських замків, живуть в їх підсудності, виконують певні, не дуже важкі служби і... починають протестувати, коли їм загрожує небезпека перейти з-під королівської влади під владу магнатів і перетворитися в кріпосних селян. Очолюють їх тивуни або отамани, у випадку необхідності вони присягають за руським обрядом, носять руські імена, по батькові та прізвища... їх воля обмежена тільки виходом з-під королівської домініальної влади. Соцькі, колонні-ординці за цих умов жили в королівських маєтках з покоління в покоління. Доступ до їх складу вільним людям був відкритий». Окрім нащадків збіднілих бояр, до лав службових людей вступали також селяни і міщани. Серед цієї «неповноправної» шляхти окремо виділялися особи, які служили при королівських замках, та інша група, що підпадала під приватну власність панів. До королівщини (земельна власність короля) в Галичині належали, зокрема, Самбірський, Стрийський, Дрогобицький повіти, Галицьке та Снятинське староства, а також Перемиська й Сяноцька землі. Сколівщина опинилася у приватному володінні шляхти. В королівських землях було багато шляхетських осередків: т. зв. королівські села стали з часом містечками, які до початку XX ст. занепали до статусу сіл (тепер селища). Такими поселеннями, наприклад, були Більшівці, Кулачківці, Топорівці.\nУ період Речі Посполитої дрібна шляхта зберігала привілейоване становище порівняно зі звичайними селянами. Вона не відробляла панщини та деяких інших повинностей, володіла землею і мала право голосу в місцевих сеймиках, хоча за матеріальним становищем не відрізнялася від селян. На Прикарпатті шляхта безкоштовно користувалася солянкою з королівських соляних криниць. Зазначаючись у документах XVII ст. як вільники, при отриманні землі вона діставала право користуватися нею без феодальних відробітків. І. Франко писав, що загоновій шляхті було «далеко просто вільніше жити», ніж «мужикам-хліборобам». Вони не відробляли панщини, шарварків і не підлягали домінікальному суду, що «ставило їх високо понад простим хлопом».\nОтже, впродовж XIV – XVI ст. в Галичині відбувся поступовий перехід нащадків бояр і дружинників руських князів до статусу воїнів польських королів, а відтак до рангу повноправної шляхти Польського королівстна. Однак це тільки спрощена схема, оскільки нащадки дрібного боярства не завжди могли підтвердити своє родовите походження. Частина з них за соціальною ієрархією опустилася до рівня замкових слуг чи перетворилася на кметів. Але навіть у такому становищі вони перебували в кращих умовах, ніж селяни, що давало їм привід відособлюватися від селянського загалу.\nІз захопленням у 1772 р. Галичини Австрією дрібна шляхта, яку становили вихідці з руського боярства, замкові слуги та інші «служилі люди», в нових історичних умовах кінця XVIII – початку XX ст. утратила попередню соціальну функцію. Критерії спільного походження та збереженого впродовж століть почуття гідності, обраності, окремішності від селян дозволяють об’єднати їх у єдину групу – дрібну шляхту.\nОтже, взявши до уваги аргументи польських та українських учених, можна зробити висновок, що соціальні функції дрібної шляхти на території Галичини здійснювало ще за княжих часів дрібне боярство, яке виконувало військову охорону державних кордонів, княжих замків, за що отримувало землю та особисту свободу. Після захоплення українських земель Польщею в Галичину переселялася польська шляхта, в тому числі й дрібна. Упродовж століть, до часу переходу цих земель під владу Австрії відбувалася зміна соціального статусу цих осіб. Руські бояри зі становища дружинників галицьких князів перейшли до рангу воїнів на службі в польських королів, і частина з них зуміла отримати шляхетство. Вважаємо, що об’єкт нашого дослідження – дрібна шляхта Галичини в XIX ст. була представлена нащадками дрібного руського боярства та замкових слуг і меншою мірою – польської шляхти. Дослідження етнічної ідентифікації цієї верстви впродовж 1772 – 1914 рр. дасть змогу спростувати помилкові твердження про її польське походження.\nРозселення та внутрішня диференціація шляхти\nНезалежно від етнічного походження та матеріального стану шляхти, після переходу Галичини 1772 р. під владу Австрійської монархії уряд постановив її представникам підтвердити своє шляхетство. Австрійська імперія впродовж ХVIII–ХІХ ст. залишалася становою державою і, порівняно з іншими європейськими країнами, щедро роздавала шляхетські титули. Упродовж 1701–1918 рр. отримали нобілітацію 12,5 тис. осіб, з яких 85,2% титулів були надані т. зв. нижчому шляхетству та 14,6% – т. зв. вищому шляхетству з аристократичним походженням. Серед нагороджених 49,5% становили офіцери, 33,4% – урядовці, 12% – купці, промисловці й банкіри, натомість учені та актори становили 5,1%. Характерними особливостями процесу нобілітації впродовж XVIII–XIX ст. у європейських країнах були щедре надання шляхетства військовикам і вищим державним урядовцям та відкритий доступ до шляхетського стану для буржуазії й багатого міщанства. Імператорським патентом від 3 липня 1775 р. вся шляхта була поділена на дві групи: до першої належали князі та графи, до другої – нижчі верстви шляхетського стану, в тому числі і дрібна шляхта.\nДля надання документів про шляхетство або легітимацій створили спеціальну так звану Комісію магнатів. До її складу входили львівський римо-католицький архиєпископ граф В. Сераковський, подільський воєвода граф Я. Замойський, краківський каштелян граф Й. Мнішек, белзький воєвода граф І. Цетнер та белзький староста С. Потоцький. У 1782 р. функції комісії було передано ґродським і земським судам, які перейшли у спадщину від Речі Посполитої. Після ліквідації цих судів у 1788 р. справами шляхти займався Становий відділ (Соllegium Statum) Галицького сейму, організований 1782 р. Із 1861 р. його компетенції перебрав Крайовий відділ, який діяв до 1920 р. Щоб підтвердити належність до привілейованого стану, шляхтичам потрібно було подати документи про надання шляхетства їхнім предкам польськими королями. Проте, згідно з дослідженнями І. Сварника, шляхті нечасто вдавалося отримати необхідні документи з архіву. Склалася парадоксальна ситуація: документи опрацьовувалися з огляду на потребу суспільства, але довідки не видавалися. З часом за такі приймалися і записи в документах ґродських та земських судів, а також свідчення не менше чотирьох маґнатів.\nУсі докази про шляхетське походження вносили до спеціальних «Книг шляхти», на основі яких 1857 р. у Львові вийшло видання «Реєстр галицької та буковинської шляхти» («Роczet szlachty galicyjskiej I bukowinskiej»). Це видання публікувалося за сприяння намісника Галичини графа А. Голуховського (1849 – 1859, 1866 – 1868, 1871 – 1875 рр.). В ньому подавалися дані про ім’я, прізвище, придомок і герб шляхтича, вказувалися титул (тільки для тих, хто мав титул графа, князя чи барона), а також рік підтвердження, установа, яка видала документ. Особливе значення це видання повинно було відіграти для дрібної шляхти, яка також брала участь у процесі леґітимації. Однак потрібні для подання документи важко було відшукати, і не у всіх вони були. Тому намісник Галичини у листі до шляхти Верхнього та Нижнього Березовів, підкресливши значення цієї книги, наказав надіслати березівським родинам примірник «Реєстру», оскільки їхні предки зробили багато для монархій. Проте підтвердження отримала в більшості шляхта, яка мешкала у великих шляхетських поселеннях, таких як Березів, Бачиня, Чайковичі, Грабовець, Явора, Ільник, Кульчиці та інші.\nТаким чином, можна стверджувати, що серед загалу дрібної шляхти протягом кінця ХVIII–ХІХ ст. виділялося декілька груп: домінікальна, вільна, чиншова, залежна шляхта. Вони відрізнялися між собою статусом власника чи підданого, наявністю або відсутністю права на володіння землею, звільненням від панщинних та інших повинностей чи їх відпрацюванням. Після скасування панщини юридично ця різниця зникла. Де-факто домінікальна та вільна шляхта продовжували перебувати у кращих умовах, аніж чиншова та залежна.\nОдним із небагатьох юридично закріплених привілеїв, який надав австрійський уряд дрібній шляхті Галичини, було звільнення від рекрутської служби. Але разом із селянами, службовцями, орендарями та наймитами вона сплачувала військову контрибуцію – спочатку у вигляді натурального податку, а відтак її замінили грошовою. Крім того, імператриця Марія Терезія (1765–1780 рр.) зобов’язала шляхту певними військовими повинностями, – такими, як квартирування (поселення у своїх будинках вояків під час війни), надання возів тощо. Проте за імператора Йосифа II (1765–1790 рр.) шляхта була звільнена від квартирування. Звільнення від служби у війську було важливим привілеєм для малоземельної шляхти. На основі закону від 1781 р. кожен громадянин віком від 17 до 40 років був зобов’язаний до військової служби. Від неї звільняли передовсім шляхту, духівництво, лікарів, учителів, студентів, майстрів ремісничих цехів та урядовців. Серед дрібної шляхти домінікальна та вільна не йшли до війська, а чиншова тільки частково була звільнена. За правління імператора Франца Йосифа (1848– 1916 рр.) до 1866 р. діяло право викупу шляхти від військової служби. Привілей звільнення від служби у війську пояснює зацікавленість шляхти в отриманні леґітимацій. Дмитро Терлецький, господар із с. Мшанця, так згадував про рекрутчину їв 1899 р.: «...Другі, що повтікали, ховалися, як хто міг... ІІІляхта не йшла, хто показував літимацію, того увільняли. Через того кождий шляхтич виходжував літимацію для себе і своїх потомків». Для отримання доказів шляхетського походження декілька заможних шляхетських родин із с. Комарників Турківського повіту витратили всі свої статки, але так і не змогли подати потрібні документи, тому що наявні метричні книги починалися лише від 1785 р., а попередні книги зникли. В. Завадський описував, що чиншова шляхта також старанно зберігала дипломи шляхетства, оскільки вони звільняли її від військової служби (до 1848 р.).\nТаким чином, незважаючи на зміну суспільно-політичних реалій після першого поділу (1772 р.) Речі Посполитої, в соціальній структурі населення Галичини в кінці XVIII – на початку XX ст. зберігалася соціальна верства дрібної шляхти, що і підтвердив процес легітимації. Однак більшість її не змогла юридично підтвердити свій статус. Дослідження розселення шляхти в Галичині показало, що можна виділити два великі регіони – Прикарпаття і Поділля. Найбільшими за чисельністю шляхти були Турківський, Самбірський, Стрийський, Дрогобицький, Коломийський, Калуський і Долинський повіти на Прикарпатті; Бережанський, Тернопільський, Чортківський, Теребовлянський і Заліщицький повіти – на Поділлі. Найбільшими шляхетськими осередками були села Витвиця, Березови, Боднарів, Бережниця-Шляхетська, Ляцьке-Шляхетське, Кульчиці, Корчин, Крушельниця, Ільник, Комарники та інші. За внутрішнім складом дрібна шляхта поділялася на домінікальну, вільну й чиншову, відмінності між якими визначалися правом на володіння земельною власністю, особистою свободою, звільненням від панщини та інших повинностей.\nРід Попелів і їх вітка Кушановичі-Попелі в Перемиській землі в XV І XVI ст.\nЗ давніших польських геральдиків знає Попелів тільки один кс. Каспер Нєсєцький, котрий так пише про сей рід:\n«Popiel herbu Sulima, w Sendomoerskiem, Ruskiem, I inszych wojewodztwach: Powiadaja, ze Wladyslaw ktorys Krol Polski, jednemu z nich, pewne grunta pod Drogobycza nadal, w wielkich zaslugach, gdzie on od imienia swego wies zalozyl, I Popiele nazwal, temi czasy dosc w ludzi nasiadla… A ze ten dom rozrodzony dla tego maja swoje przydomki, jedni albowiem Popielowie sa Chosciakowie, drudzy Dumiczowie inni Romanowiczowie, inni Czarnokozicowie…». Папроцький, пишучи про герб «Sulima», каже: «ktory tu przyniesion z Niemiec, ktorego przodki Dlugosz wspomina, ze uzywali czarnego oral w polu zoltem, pod nim trzy kamienie w czerwonem polu».\nНєсєцький, займаючися родом Попелів, подав їх генеалогію, на жаль, тільки від 1631 р., поминаючи цілком XV і XVI ст. З новіших геральдиків занявся досі Попелями тільки Уруський: «Licznie rozrodzona na Rusi Czerwonej rodzina, a bioraca przydomki Brosznowski, Chosciak, Chwostyk, Hunczak, Kolodrub, Lastowczak, Oleszkowicz, Romanowicz i inne; do polowy XVII stolecia po wiekszej czesci zagrodowa szlachta, i od tego czasu w dwoch liniach doszla do senatorskiej godnosci i liczne w XIX wieku posiadala ziemskie urzedy, szczegolniej w Malopolsce; jej gniazdem ma byc wies Popiele pod Drohobyczem, na Rusi Czerwonej». У ХVIII i XIX ст. вилеґітимувалися Попелі гербу «Sulima» з такими прізвищами: «Broszniowski, Chosciak v. Choszczak, Chwostyk, Czarnokozic, Dumicz, Fedynczak, Hrycalowicz, Hunczak, Kisielewicz, Kiczczak, Kolodrub, Lastowczak, Malewicz, Oleszkowicz,, Petrykacz, Romanowicz, Salowicz, Stepaniak, Zazula v. Zozula».\nПочатки роду Попелів непевні. Цікаво одначе, що прізвище одної вітки Попелів, а саме «Сhosciak, Choszczak, Chwostyk», нагадує прізвище «Chosisco», придане Хронікою Великопольською, а за нею Длуґошем, відомому Попельові II, котрого «з’їли миші». Вказувало б се на якусь неясну родинну традицію. Як уже знаємо з Нєсєцького, «котрийсь» Володислав, польський король, надав одному із Попелів за якісь великі заслуги землю під Дрогобичем, де повстало село, прозване від його імени Попелі. В актах XV ст. виступала наперед назва «Рорyеlow» або «Роруеl» і що йно пізніше стрічаємо назву «Роруеlе» , а деколи «Роруеla». Воно сусідує з Унятичами, Дережичами, Губичами, Котівською Банею, Бориславом, Опакою і Ясеницею Сільною, віддалене 10 кілом. на півд. зах. від Дрогобича і 6 кілом. на півн. зах. від Борислава, а лежить в поріччі Дністра за посередництвом Раточини, допливу Тисьмениці, котрий повстає в південній стороні села, в лісі Раточина і пливе через східну частину села на північний схід. Звістку Нєсєцького про початок роду й села Попелів доповняє кс. Францішок Сярчинський у свойому історично-статистично-географічному словарі Галичини: «Wladyslaw Jagiello krol nadal tu grunta rycerzowi Popielowi r. 1414, gdzie on, jak pisze Niesiecki, wies ludzmi nasiadla zalozyl, i ta byla siedliskiem Popielow». Привілей короля Ягайла для Попеля з 1414 р. невідомий. Не був він ніде друкований і не удалося мені найти його, на жаль, в реґестах із перемиських городських актів. Можливо, що найдеться ще в земських перемиських актах, досі ще не зреґестованих. Не можна одначе легковажити звістки кс. Сярчинського, котрий певно найшов копію отсього документу з 1414 р. в якімсь старім копіярі. Так отже ми приневолені приняти, що родоначальником Попелів у Перемиській землі був лицар Попель коло 1414 р.\nПро родоначальника Попелів не маємо більше ніякої звістки. Зате зараз таки у 20-их рр. XV ст. виступають, без сумніву його сини і внуки, в Сяніцькій землі, де мали в посіданню село, котре в найстарших сяніцьких судових записках (з 1428 і 1431 р.) називається раз «Podlaysche»8), іншим разом «Роdlesche» або «Роlescheє», а в акті продажі сього села Попелями «nobili Pelka de Jurgiowce» з 14 квітня 1431 р. назвaне воно «Роdlanszie». Мимо того, що, як каже видавець сього акту, села з подібною назвою нині в Сяніччині нема, без сумніву маємо тут діло із селом, котре звалося певно Підлісє або Полісє, а по уступленню з нього родини Попелів, наче в пам’ять своїх попередніх власників, одержало існуючу донині назву Попелі в Сяніччині. На отеє село Підлісє (Полісє) мали Попелі королівський привілей, відомий нині тільки із короткої згадки в одній із сяніцьких судових записок «prout in tenore privilegii ipsorum continetur», та з акту продажі, де кажеться «prout plenius in privilegio regali super villa predicta Podlanszie confecto continetur».\nМимо того, що Яблоновський, Лозінський і Грушевський\nзачисляють рід Попелів до дрібної української шляхти в Перемиській землі, про їх дійсне походження не можемо нічого певного сказати. Ніяка родинна традиція не дійшла до нас, а польський геральдик XVI ст. Папроцький та геральдик XVII ст. Окольський взагалі про Попелів не згадують. Се нічого дивного, бо, як каже новіший геральдик Уруський, до пол. XVII ст. виступають Попелі: здебільшого яко «zagrodowa szlachta». Тому то щойно геральдик першої пол. XVIII ст., Нєсєцький, займається родом Попелів; згадуючи яко перших Попелів: Григорія в Конституції 1631 р., Івана, комісара від сойму 1633 р. для границь від Угорщини, в кінці Романа й Гаврила 1632 р. Як уже знаємо, дає він їм герб «Sulima». На якій\nодначе основі уживали Попелі сього гербу, не знаємо рівно ж нічого певного.\nВ Перемиській землі ні в і XV ні в XVI ст. шляхти сього гербу не стрічаємо. Тільки в Сяніцькій землі виступає в XV ст. рід Яцімірських, котрий уживав гербу «Sulima». Сей рід не був одначе сам польського походження, а прибув коло 1375 р. до Польщі з Німеччини, з Міснії (Meissen). Першим з того роду був Фридерик, званий у Польщі «Misnar» (себто «Meisnansis») і він: то 6 листопада 1390 р. одержав від короля Володислава Ягайла привілей на село Яцимір (Jacmierz) в Сяніцькій землі, від котрого пішло назвисько цілого роду. Цікаво, що Яцимір лежить у близькому сусідстві (на півн. захід) Підліся (Полісся), пізніших Попелів у Сяніцькій землі. Підліссє (Полісє) було в посіданню Попелів також на основі надання короля Ягайла, опісля ж продане Попелями в 1431 р. Пелці Юровець.\nПривілей на Котів відомий нам тільки з подвійної згадки реституційнім привілею короля Жиґимонта Авґуста з 26. IX. 1549 р. виданого для Попелів. Коли наслідком присуду комісарів короля Жиґимонта І признано Котів королівщиною й відібрано його Попелям, вони «litteras obtulerunt, quibus villam praedictam iure haereditario pertinere ad se affirmabant». В тім же реституційнім привілею маємо ближче пояснення, що були се «litterae ipsis nobilibus per Divum olim Wladislaum Poloniae Regem concessae» (на жаль, не знаємо року видання), а потверджені опісля: Жиґимонтом Авґустом (потвердження на знаємо рівно ж). Люстрація з 1565 р. каже, що Котів «acz yest wyesz ziemianska, a wssakoz byla przisla w possessya i. k. m. slawney pamieci yescze nyebosczika krolya Zigmuntha za yakaz wathpliwosczia praw». Ся «watpliwosc praw», котра дала безперечно привід до згаданого вже присуду королівських комісарів, була така неясна, що самі люстратори з 1565 р. не вміли її докладно означити, а назвали її тільки «jakas». Не вияснив сеї «watpliwosci praw» також реституційний привілей короля Жиґимонта Авґуста дотично Котова словами «nihil nobis juris, dominii et proprietatis… reservando, sed totum, si quod nobis competebat, in praedictos nobiles (Попелів) et eorum successors transferendo». Що одначе була якась «watpliwosc praw» Попелів і то в самім привілею короля Ягайла, доказом сього факт, що Жиґимонт Авґуст усунув її щойно «cassando et abrogando priores litteras ipsis nobilibus per Divum olim Wladislaum Poloniae Regem concessas». Досить, що на основі реституційного привілею мали Попелі в будучині, зрікаючись добровільно деяких частин Котова в користь короля, держати його подібно, як інше своє дідичне село, також «iure haereditario, temporibus perpetuis, cum plena potestate eam ipsam villam dandi, donandi, permutandi, vendendi, alienandi et in eos, quos illis videbitur usus, convertendi»\nСвященники та Єпископи Попелі в історії Галичини та Польщі\nСеред відомих Галицьких родів – був шляхетний рід Попелів гербу Сулима і гербу Сас. Шляхта – упривілейований, провідний соціальний стан у Польщі, Німеччині, Литві та на українських землях, що входили у XIV – XVIII ст. до складу великого князівства Литовського чи Речі Посполитої. Також представники шляхти існували і в гетьманській державі на окупованих українських землях у складі Російської Імперії, Австрії, Угорщини і Молдовії. Сам термін “шляхта” запозичений з чеської мови і вживається для означення провідної верстви. Ряд шляхетських фамілій мають власні герби, як Сас, Сулима, Корчак, Наленч та інші.\nПочатки роду Попелів сягають дохристиянського Середньовіччя, а саме – VIII століття, коли Хроніка Великопольська фіксує ім’я князя Попеля на чолі, західнослов'янського племені полян. Після усунення від влади сілезьким княжим родом П’ястів, рід Попелів осів на землях Червоної або Червенської Русі у районі міста Сянока.\nВ 1427 році Попелі, отримавши підтвердження шляхетства та королівський привілей за участь представників роду у Грюнвальдській битві, осіли на землях в Галичині, поблизу Дрогобича і там заснували своє поселення.\nПольські історики В. Пульнарович і К. Несецький засвідчують: осіб з цим прізвищем у світі на сьогоднішній день нараховується близько 50 тисяч, так що для розмежування їх щодо географічного походження використовувалось 17 прізвиськ так званих “придомків”.\nРід Попелів є приналежним до Гербів Сулима, і Сас. Герб Сулима презентує осіб древнього європейського дворянського роду, котрий був зареєстрований у 935 році і згадується польським хроністом Бартошем Папроцьким. До цього герба приналежні близько 300 прізвищ. Герб являє собою щит, горизонтально розділений на дві половини. У верхній на жовтому фоні зображений чорний орел (Орел – символ лицаря, а чорне опірення – іноземне походження членів роду), а в нижньому – червоному полі – розміщені три діаманти, що символізують міста Браунфельц, Мінценберг і Зонневальд, котрими володіли у Німеччині представники роду Сулима. Вінчає щит дворянський шлем і корона, на котрій знаходиться також орел. Приналежність Попелів до цього гербу слід мотивувати тим, як засвідчує Хроніка Великопольська, що дружиною князя Попеля у VIIІ столітті була німецька принцеса. Представники роду Сулима, здебільшого, були лицарі і займалися військовим ремеслом.\nГерб Сас, котрий згадується у “Клейнотах Длугоша” є за своїм походженням Волоський герб. Особи приналежні до цього гербу походять з Саксонії, а саме – це нащадки графа Гуйда, котрий пристав на військову службу до князя Данила Галицького у XIII столітті, проживаючи тимчасово в Мармороші. Рід цей охоплює понад 350 прізвищ. З цього роду протягом ряду століть в історії знаходимо ряд представників духовенства.\nСеред найбільш знаних згадаємо лише декілька. Перш за все, це єпископ Холмський – Методій Терлецький, єпископ Української Греко-Католицької церкви. Походив він з Терла, що на Самбіріщині. Впродовж 1626 – 1630 рр. навчався у Віденській колегії. Він брав участь у організації місійних візитацій у Волощині, Далматії, Хорватії та Словенії. Він подбав про створення Холмської колегії, спричинився до об’єднання з Римом та до створення Київського патріархату.\nВарлаам Ясинський, гербу Сас, православний Київський митрополит в 1690 – 1707 році. Виходець з Могилянської колегії, він неусипно дбав про неї і вона набула за його митрополитства титула “Академії”.\nСтепан Яворський гербу Сас (1658 – 1722) – був забраний царським урядом до Москви та став відомим вченим, письменником, церковним діячем.\nЮрій Вінницький – київський уніатський митрополит, брат Перемишльського єпископа Інокентія, був поставлений на катедру у Перемишлі після смерті свого попередника. Він заснував у Перемишлі духовну семінарію, виклопотав у короля звільнення духовних від військової повинності. Він поставив на Львівського єпископа архимандрита Варлаама Шептицького.\nПо смерті Ангелловича, другим за рахунком греко-католицьким митрополитом у відновленій Галицькій митрополії став Михайло Левицький, котрий перебував 42 роки на митрополичому пристолі. Однією з його заслуг було заснування у 1850 році Станіславівського єпископства.\nЮліан Сас-Куїловський – виходець з шляхетської сім'ї із Самбірщини, Митрополит Галицький і Архієпископ Львівський (1898 – 1900). Жив він скромно, багато жертвував для церковних храмів, особливо на оновлення “катедрального храму”.\nЩодо релігії роду Попелів до XVІ ст. – вони були православними, а в подальшому – частина перейшла в лоно греко-католицької церкви, частина залишилися православним та незначна частка – стали латинниками.\nЯк свідчить історик Богдан Барвінський, перші священики з роду Попелів у Галичині на Дрогобиччині зустрічаються в писемних згадках у XV – XVI ст. Першим священиком з роду Попель на цих теренах був Йосько (запис в актах гродських 1496 р.), а другим – Захар-Занько Кунашович-Попель, котрий зустрічається в актах гродських в 1505, 1525 рр. Крім цього, у даного історика з посиланням на дослідження Ізидора Шараневича зустрічається опис плеяди в складі п’ятьох священиків-Попелів, що походили з Дрогобиччини і були на душпастирській службі у храмах поблизу Городка в XVII столітті. Один з цих отців на ім’я Грицько, був у родинних стосунках з місцевим отцем Іванівським, як зять останнього.\nДетальніше розглянемо писемні згадки і спогади про священиків Попелів з Перемишльської і Станіславської єпархії у ХІХ – ХХ ст.\nВ 1633 році православним єпископом Перемиської єпархії був обраний перемиський шляхтич Іван Романович Попель, який передав престол висуванцю Петра Могили Симону Гулевич-Воютицькому за 3 тисячі злотих.\nВ шематизмі Перемиської греко-католицької єпархії на початку ХХ століття знаходимо близько 40 осіб священиків Попелів.\nЗнаним священиком з Арламівської Волі і Малніва, що на Мостищині, був отець Володимир Попель.\nО. Володимир Попель народився 19 липня 1867 р. в старій священичій родині в селі Циків, що на Мостищині. Батько о. Теодор, мати Каролина з Ольшанських. Протягом 55 років був священиком. Впродовж свого довгого душпастирювання побудував, розмалював (визначався великим мистецько-малярським хистом) і прикрасив цілий ряд Божих домів (Млини, Арламівська Воля, Малнів), а особливо розбудовував монументальну вічно триваючу духовну Христову будівлю в десятках людських душ. Завзятий і невтомний Христовий воїн у боротьбі проти руїнників людських душ, пияцтва, розпусти і т.д. Гарячий пропаґатор братств тверезості – так, що розпиячені колись і нужденні з курними хатами українські села під умілою рукою його перетворювалися в квітучі оселі. Всі вільні від церковних занять хвилини присвячував громадській роботі. Він — будівничий Народних домів, Читалень, кооперативів, молочних спілок і т.д. Обдарований ще й музичним талантом, як бувший диригент хору богословів у Львові, організував церковні хори. Духовний батько, душевний і тілесний лікар (знав добре медицину і безкорисно лікував маси хворих парохіян). Учитель парохіян у ділянці господарства, садівництва, городництва, а особливо пасічництва. Це один із перших каменярів на переломі ХІХ-ХХ сторіч, що вперто лупав скалу неволі та високо вгору підніс прапор волі українського народу. Активний діяч і здисциплінований член національного українського табору в боротьбі за дані українському народові Богом права на життя на своїй вільній землі.\nБатькові допомагав молодший син Степан, учень Перемишльської гімназії, член “Пласту”. Невтомна праця батька й сина дала свої результати. Під подихом тепла рідної народної культури танув сніг москвофільства, що його розсипав на місцевому ґрунті попередник отця Попеля священик Теофіл Глушкевич.\nПісля закінчення філософського факультету у таємному, а згодом – державному університеті у Львові, Степан, ставши членом ОУН, віддавав усі свої сили культурно-просвітницькій роботі в селі і в околиці. З приходом “визволителів” у 1939 році через впровадження їхньої нової ідеології почалася руйнація культурно-духовних надбань, напрацьованих отцем Володимиром Попелем та його сином Степаном. Виховані шляхетно у глибокій вірі до Бога батько і син не могли змиритися з безбожною ідеологією нової влади. Степан відкрито виступав проти системи, не затаюючи своїх поглядів, через що і покинув працю вчителя у селі Старява. Далі був арешт. Це сталося 10 листопада 1940 року. Його обвинуватили в контрреволюційній діяльності, а 15 листопада після нелюдських катувань по-звірячому замучили і поховали під туалетом Мостиського НКВС.\nВосени 1941 року тіло Степана перезахоронили на сільському цвинтарі у Малнові. Молодь села на місці поховання збудувала високу могилу пірамідально-ступінчастої форми, завершеної хрестом. Батько Степана важко пережив втрату сина. Це позначилося на його здоров'ї. У серпні 1944 року о. Володимир із родиною змушений був покинути рідний край. Старший його син Іван, доньки Софія та Ольга, зять та онука опинилися в м. Реґенсбург (Німеччина). У таборі для біженців Іван Попель мав зустріч із провідником ОУН Степаном Бандерою. Він розповів йому про долю свого брата і віддав С. Бандері метрику про народження Степана. До речі, провідник ОУН використав її в для виготовлення документів, під якими проживав у Мюнхені. Отець Володимир Попель помер як жертва скитальщини 12 вересня 1947 року. Його поховано на цвинтарі у м. Реґенсбург у Баварії.\nІван Попель із сестрами перебралися до Канади в місто Едмонтон. Там Іван став священиком, маючи закінчені теологічні студії. Ієрейські свячення йому уділив Владика Василь Філевич. Таким чином було продовжено священичий рід Попелів. Це засвідчив своїм листом від 1 листопада 2012 року Маркіян Ковалюк, професор Альбертського університету Інституту українських студій м. Едмонтон. Докладніше про життя і діяльність о. Володимира Попеля та його сина Степана можна дізнатися із книжки Івана Сулими-Малнівського Попеля “За Христа і Україну”, яка вийшла у видавництві “Америка-Філадельфія” у 1951 році.\nВ лоні роду Попелів на Дрогобиччині в поселенні Тустановичі знаходимо двох священиків роду Попель, котрі були до певної міри поріднені між собою. Це, отець Михайло Попель-Кіщак гербу Сулима і Сас. Він був батьком всесвітньо відомого засновника і фундатора Львівської школи шахів Степана Попеля. Крім цього, Степан Попель був приватним світським секретарем митрополита Андрея Шептицького в 1934 – 1943 рр., з огляду на те, що він закінчив філологічний факультет Львівського університету і був сином священика. При чому, познайомив Степана Попеля з митрополитом Андреєм Шептицьким знаний у Львові і Галичині доктор Мар’ян Панчишин, відомий лікар і добропорядна людина. Звичайно, фах філолога не давав великих матеріальних статків, тому Степан Попель зайнявся грою в шахи на високому фаховому рівні. Він був переможцем ряду зональних і міжнародних турнірів з шахів у Львові, а в подальшому, в еміграції двічі чемпіон Парижу з шахів і неодноразовий переможець шахових турнірів в Сполучених Штатах в післявоєнний період.\nУродженець Тустанович о. Михайло Попель був парохом с. Комарники на Турківщині, дуже молодим помер та похований біля церкви на парафіяльному цвинтарі в Тустановичах.\nЙого сестра Ольга була заміжня за отцем Іваном Валюхом, котрий був парохом і настоятелем храму св. Миколая у Трускавці та організатором і фундатором його капітального ремонту на початку XX століття. Був активним членом “Народного дому” і “Просвіти” у Трускавці.\nІнша рідна сестра отця Михайла – Олена-Емілія була заміжня за отцем Юліаном Адріановичем, котрий був катехитом у Бориславі та настоятелем храму Преображення Господнього, що в Тустановичах. Отець Юліан був організатором дитячої захоронки на Водянці в Бориславі та дійовим опікуном цієї захоронки. Він опікувався бідною шкільною дітворою, допомагав матеріально здібним учням, щоб підготувати їх для корисної праці для свого народу. Отець Юліан Адріанович був Головою “Рідної Школи” працював у “Просвіті” в Тустановичах і, крім пастирства, був активним громадсько-політичним діячем у Бориславі та Тустановичах.\nЩе один представник цього роду – отець Теодор Попель-Гунчак гербу Сулима і Сас, котрий народився в с. Тустановичі 1888 р. в сім'ї Івана Попеля-Гунчака гербу Сулима і Сас і Анни Тустановської-Гвоздзяк гербу Сас. Шляхетське походження цього отця засвідчує відповідний документ.\nПісля закінчення Дрогобицької гімназії і духовної семінарії в Перемишлі, він одружився з Анною Терлецькою гербу Сас, батьки котрої були на той час власниками с. Ролів та почав свою душпастирську діяльність у м. Дрогобичі катехитом гімназії. У своєму служінні Богу він приділяв велику увагу катехизації молоді, навчаючи їх основ релігії у Дрогобицькій та Львівській гімназіях. Помер у молодому віці – 49 років, перебуваючи змолоду за станом здоров’я в якості священика-емерита та спочив на Личаківському цвинтарі, що у Львові. Його моральне лице, полум’яні проповіді і настанови для молоді служили дороговказом і маяком у християнському житті ряду поколінь Галичан.\nРяд священиків Попелів зустрічаємо в шематизмах Станіславівської греко-католицької єпархії у ХІХ – ХХ ст. Відомим на Станіславівщині є отець Іван Попель з Довгополя. Він народився у Галичі, в сім'ї Йосифа Попеля з Медухи та Анастасії (з дому Заклінська) з Галича. Навчався Іван Попель у Станіславові. Висвячувався у Римі на греко-католицького священика. Працював у с. Розтоках, Заліщиках, а з 1890 року – в Довгополі, де і захоронений.\nСвященик І. Попель сприяв етнографічним, етнологічним, археологічним та антропологічним дослідженням на Гуцульщині І. Франку, Ф.Вовку, В.Гнатюку, В.Шухевичу, Б.Лепкому, О.Маковею та І.Трушу. Крім цього о. Іван Попель гостинно приймав і матеріально сприяв творчості таких корифеїв українського слова, як М.Павлик, М.Грушевський, Б.Грінченко та інші. Виходець з Опільського краю, отець Попель, досконало знав Гуцульщину, сприяв розквіту тамтешніх письменників, літераторів, науковців, таких як М. Черемшина, О. Кобилянська, В. Стефаник.\nСеред представників цього роду слід зазначити Маркела ІІопеля. Він був вихідцем з села Медуха, звідки походив славетний Дмитро Вітовський – один з організаторів Листопадового чину 1918 року, міністр ЗУНР. Маркел Попель народився у 1825 році в родині шляхтича Онуфрія та Марії з Павульських. Чотирикласну школу закінчив у Галичі, а гімназії у Станіславові та Бучачі. Після цього поступив на філософський факультет Чернівецького університету, а богословські науки студіював у Львові та Відні.\nЗ 1849 року Маркел Попель працює вчителем природничих наук в одній зі шкіл Львова. Через рік висвятився на священика та став саівробітником парафії в Бучачі. З 1852 року він уже катехит у Тернопільській гімназії. З 1859 року він повертається до Львова і влаштовується на посаду вчителя української мови у Львівській академічній гімназії.\nЗ 1862 по 1866 рік він виконував обов'язки катехита у Львівській гімназії, а згодом з січня 1867 року – у Холмській. Згодом М. Попель стає професором літургіки та морального богослов'я духовної семінарії у Холмі. Разом з тим він росте і в духовній кар'єрі та стає старшим соборним протоієреєм. Коли ж єпископа Калинського царський уряд вивіз на заслання у В'ятку, М. Попель стає з 23 березня 1871 року адміністратором Холмської єпархії.\nЯк і ряд інших галицьких аристократів, Маркел Попель потрапив під вплив москвофілів та став ревно підтримувати та проповідувати їхні ідеї та віру. Москвофільство, або русофільство – це громадська політична культурологічна течія, що сформувалася у 1848 році після придушення Росією повстання в Австро-Угорщині Слід зазначити, що москвофілом був Михайло Драгоманов, Іван Франко (у ранній своїй творчості), а засновником течії – Михайло Качковський, За “відмінну службу” на цьому поприщі Маркела Попеля було нагороджено орденом Святої Анни II ступеню з імператорською короною. 1875 року він перейшов на православ’я та був висвячений на єпископа Холмського та Люблінського. Також він обіймав посаду вікарія Варшавського архієпископа. З 1878 року він стає єпископом Подільської та Брацлавської єпархії, а з 1882 року – єпископ у Полоцьку та Вітебську.\n1889 року його покликано до Синоду у Санкт-Петербурзі. Перебуваючи в столиці Росії, він отримав з рук царя державні нагороди: Нагрудний Хрест та орден святої Анни І ступеню, орден Володимира І ступеню та орден Олександра Невського І ступеню. Помер Маркел Попель 1 жовтня 1903 року.\nТворча спадщина М. Попеля різноманітна. 1853 року в “Зорі Галицькій” був надрукований його переклад з німецької мови трагедії невідомого нам автора “Немиря”. Написано ним ряд віршів, серед яких “Галич”, переспів “Короледворського рукопису”, “Іван Халдеєвич, воєвода Звенигородський” (історична дума), “Пісні нічного сторожа”, “Сила молитви”, “Лиш з вірою”. З-під його пера вийшли статті “Боян півця Ігоревого єсть Іоанн Нестерович”, “Причини мирного і скорого розширення віри Христової на Русі”. Деякий час він був кореспондентом віденського “Вісника”, співробітником “Слова” з 1861 року, де помістив чимало статей на духовну тематику.\nЗ 1864 по 1865 рік редагував церковно-літературний часопис “Неділя”. Під його керівництвом було видано ряд підручників для шкіл, серед яких “Католицьке нравоученіє” (1857), “Нравственное Богословие” (1857), “Сокращенная литургика” (1862), “Широкая литургика” ( 1863 )\nУсе це засвідчує, що Маркел Попель був наполегливим талановитим, працелюбним душпастирем. Його особистість доволі суперечлива. Виходець із шляхетської сім'ї, з маленького галицького поселення, він зумів досягнути вершин церковної ієрархії та отримати ряд урядових нагород Російської Імперії. Однак він став москвофілом та спричинився до занепаду та ліквідації Холмської греко-католицької єпархії. Писемна спадщина єпископа Маркела ІІопеля дає право прирівнювати його до таких діячів українського народу, як Ізидор Шараневич, Богдан Дідицький, Іван Гушалевич, Василь Ільницький. Так само як і їх слід, спадщина Маркела Попеля не повинна загубитися на науковому та історичному полі.\nВ поминальнику церкви святого Юра у м. Дрогобичі за 16 століття серед 9 священників, що правили у цім храмі 6 були на прізвище Попель.\nВарто згадати ще двох Єпископів Попелів. Єпископ Перемишльський православний Іван Романович Попель 1633-34р.р, про якого згадує М.Грушевський у 8 томі «Історії України-Руси». Інший, римо-католичний Архибискуп Варшавський, Єпископ Куявський Вінсент Теофіл Попель, визначна особа Варшавського повстання 1863р.\nЗгадані отці Вселенської церкви, що приналежні до роду Попелів, заслуговують на наслідування, а їх творча і духовна спадщина вимагають подальшого вивчення.\nДрібна шляхта, як історичний феномен в Галиччинні…………………3\nПроблема походження та шляхи формування дрібношляхетської верстви……………………………………………………………………………16\nРозселення та внутрішня диференціація шляхти……………………….22\nРід Попелів і їх вітка Кушановичі-Попелі в Перемиській землі в XV І XVI ст………………………………………………………………..25\nСвященники та Єпископи Попелі в історії Галичини та Польщі Рід Попелів в історії Польщі і Галичини…………………………………………...29\nКирчів Р. Етнографічні дослідження Бойківщини. – К.: Наукова думка, 1978. – 176 с.\nФранко І.Я. Дещо про шляхту ходачкову. Зібрання праць у 50 томах. Літературно-публіцистичні праці (1876-1885 р.р.) – К., 1980. – Т.26. – С.180-186.\nСливка Л.В. Галицька дрібна шляхта в Австро-Угорщині (1772-1914 р.р.). – Івано-Франківськ: Місто VB,2009. - 220 с.\nБарвінський Б. Конашевичі в Перемиській землі в XV-XVI ст. – ЗНТШ, Львів. – 1930. – Т.100. – 176 с.\nПрийма О.Б. священики з роду Попе(і)ль у Галиччині XIX-XX ст.. – Літопис Бойківщини. – 42/85(96). – 2013. – С.38-43.\nОлег Прийма, Олександр Попель\nВ цьому короткому екскурсі аналізується історія шляхетного роду Попелів. Велика кількість представників цього роду були священиками, а також епископами. В цьому нарисі проаналізовано походження і сутність шляхти. Окрім цього, проаналізовано роль Попелів в історії церкви.\nСучасні нащадки одної гілки Попелів-Гунчаків\nTabuli Yallicyiskiey Libra Maiestats Yeneral: Dnort. Tom 5, page 380, dniem 22 Dezembra 1784\nKsięgi szlachty Krajowey, tom 22, strona 78/


Українські вчені приготували сенсацію | Факти\nФакти / Lifestyle / Техніка / Українські вчені приготували сенсацію/ Cічень, 14 , 2013 в 14:40\nУкраїнські вчені приготували сенсацію\nВеликий адронний коллайдер за місяць зупиниться на модернізацію, принаймні на двадцять місяців\nВеликий адронний коллайдер за місяць зупиниться на модернізацію, принаймні на двадцять місяців.\nОднак вчені ЦЕРНу (CERN – Європейська організація ядерних досліджень, найбільша в світі лабораторія фізики високих енергій), зокрема, й українці, не відпочиватимуть.\nПро це розповів наш представник в Європейському центрі ядерних досліджень Геннадій Зіновьев, який працює на детекторі “Аліса”. Завдяки йому на коллайдері торік змогли зафіксувати бозон Хігса. І підтвердили теорію з чого складається наш світ.\nУкраїнські вчені нині і протягом наступних років працюватимуть з величезним масивом інформації, отриманого під час експерименту. Зокрема, харківські науковці обробляють їх на потужних комп’ютерах, а молодий київський вчений зміг знайти недолік на детекторі і його роботу врахують під час нинішньої модернізації коллайдера.\nСаме аналіз даних має офіційно підтвердити, що бозон Хігса існує. Окрім цього була виявлена і неочікувана ще одна частинка. Тож робота українських вчених може перевернути уявлення про сучасну фізику.\nОпубліковано Cічень, 14 , 2013 в 14:40


Делятин, Греко-Католицька Церква » Вечір на Андрія\nЗібрання молоді з метою ознайомлення з традиціями українського народу, яке відбулося 12 грудня у вечір перед святом ап. Андрія в Катехитичній школі ім. Блаженного Симеона Лукача. Зібрання відбувалося у п’ять етапів.\n1 етап: “Вечір на Андрія”- ознайомлення з традиціями святкування з давніх-давен (Калитою) та з приходом на наші землі християнства свято набуло нового змісті; знайомство з життям та діяннями ап. Андрія та його послідовників; святкові вітання іменинників.\n2 етап: солодкий стіл зі смаколиків підготовлених дівчатами для свята.\n3 етап: ігри з молоддю, які провів отець Петро Мойсяк.\n4 етап: Божественна Літургія в храмі Різдва Пресвятої Богородиці.\n5 етап: продовження розважальної програми для молоді з переглядом фільму про життя Митрополита Андрея Шептицького. Також святкування супроводжувала музична інструментальна та пісенна підтримка на чолі з отцем Тарасом Стельмащуком.\nУ святкуванні взяли участь 38 учнів та 4 батьків.\nОрганізувала і провела свято “Андріївських вечорниць” п.Віра Небелюк.\nДруге засідання Батьківської ради\nПоміркованість – страх перед майбутнім чи виважена мужність?


Міський голова Луцька пишається, що в місті мешкають ветерани\n5 Травня 2009 15:04\nЛуцький міський голова Богдан Шиба пишається тим, що в обласному центрі Волині мешкають ветерани Великої вітчизняної війни. У цьому він зізнався під час урочистого засідання Луцької міської організації ветеранів України, – 5 травня інформує репортер «Волинських Новин».\nЗахід, що відбувався у Народному домі «Просвіта», розпочався з урочистого винесення червоно стяга – прапора Перемоги, як уточнив очільник Луцької міської організації ветеранів України Валерій Севрюков. Він також нагадав присутнім про акт капітуляції Німеччини, день підписання якого припав на 9 травня і став святом Перемоги.\nЛуцький міський голова, звертаючись до ветеранів, висловив упевненість, що війни в Україні не буде – «бо ви передаєте вміння берегти мир». Богдан Шиба наголосив, що незалежно від фінансової ситуації в державі, в Луцьку всі заходи, спрямовані на пошанування подвигу людей у роки Великої Вітчизняної, доведуть до кінця. Очільник міста зазначив: ветерани й досі, як у часи лихоліття, – до останнього подиху на передовій, тому він пишається тим, ці люди є у луцькій родині.\nОпісля урочистого засідання присутніх у залі ветеранів і учнів Волинського ліцею із посиленою військово-фізичною підготовкою очікував святковий концерт.


Розклад електричок Ильинская (9 км) – Тверь на сьогодні, завтра, усі дні зі змінами та скасуваннями. Найшвидша електричка Ильинская (9 км) — Тверь доїжджає за 1 год 3 хв. Ціна квитка за повним тарифом – від 50 грн. Яндекс.Розклади відображають графік руху електричок з урахуванням скасувань та інших змін.\nРозклад електричок від Ильинская (9 км), до Тверь на 2019/2020 роки (з урахуванням оперативних змін на 31 травня). Розклад поїздів, що відправляються після півночі, розміщено у верхній частині таблиці.


Дерев'яні конструктори морської тематики | Придбати механічні 3D пазли - UGEARS\nМеханічні пазли серії «Кораблі»\n0.5-2 0 2.5-5 1 5.5-7 0 7.5-12 1 Понад 12 годин 1\nЛегкий 0 Середній 1 Підвищений 2\n3D-фіджети +11 Автоматони +12 Автомобілі +10 Кораблі Машини +9 Мотоцикли +3 Музичні інструменти +1 Потяги +4 Запускачі +2 Літаки +3 Трамваї та карети +4 Годинники +6 Скриньки +8 Марбл-траса +1 Скинути\nКолекція кораблів 3D механічних конструкторів від UGEARS\nДерев’яні конструктори морської тематики від Ugears враховують особливості реальних кораблів та вітрильників, тому моделі стануть чудовою ілюстрацією будови та комплектації суден. Складання моделей є цікавим і захоплюючим хобі для дорослих та дітей.\nВи маєте нагоду своїми руками зібрати 3D-моделі дерев’яних кораблів «Тримаран Меріхобус» та «Буксир» і не просто насолодитися процесом складання цих ексклюзивних конструкторів, а й розібратися, як працюють механізми. Кожен 3D-пазл, розроблений інженерами UGEARS, продуманий до найменших дрібниць та повністю повторює прототип із реального життя.\nЦі моделі стануть не лише цікавою розвагою для вас та ваших близьких, а й стильним доповненням до будь-якого інтер’єру та оригінальним подарунком.\nЗбірні моделі кораблів з дерева:\nНатуральні: конструктори Ugears виготовлені з якісної фанерної дошки, яка перевірена європейськими лабораторіями і застосовується, також, у виробництві дитячих меблів.\nМеханічні: рухаються без батарейок та акумуляторів, тільки завдяки роботі системі шестерень, тяг, гумомотору та законів механіки.\nПросто зібрати: деталі вже вирізані – їх лише треба видавити з дошки. З’єднуються без клею та додаткових інструментів, адже все необхідне є в наборі, в тому числі покрокова кольорова інструкція.\nЦікаво спостерігати: завдяки дизайну у відкритому стилі рух механізмів видно між деталей корпусу.\nМеханічний пазл Тримаран Меріхобус\nТримаран – стендова модель вітрильника, виконана з дерева. У дизайні враховано велику кількість деталей та елементів, які притаманні справжній яхті, зокрема лебідку для підняття якоря, механізм спуску шлюпок і такелаж з міцної, але тонкої білої ниті, яка зберігає легкість силуету.\nНа щоглі вітрильного судна розташовані грот і стаксель (вітрила). Грот опускається та піднімається, а стаксель закручується та розкручується на штагу. Завдяки підводним крилам на бокових поплавках Тримаран отримав додаткову стійкість та має вигляд трохи піднятого, готового до захоплюючої подорожі.\nСвою назву Меріхобус отримав від одного з видів морських коників. Його мініатюрне зображення прикрашає ніс вашої дерев’яної моделі витонченого вітрильного судна.\nМеханічний 3D пазл Буксир\nОсобливість моделі «Буксир» від UGEARS є імітація похитування на хвилях. Інженери добилися такого ефекту завдяки колісній парі з симетрично рознесеними вісями.\n3D-конструктор «Буксир» може двома штатними канатами з гаками зачепити невеликий вантаж і буксирувати його майже без втрати швидкості руху. Повного заводу вистачає на 1,5-3 метри, в залежності від поверхні, по якій рухається судно.\nКонструктор має характерні для буксирів невисоку щоглу та широку палубу і рухається завдяки гумомотору.\nПридбати 3D моделі дерев’яних кораблів\nОбрати та придбати свій конструктор Ugears можна на нашому сайті. Моделі розраховані на дорослих та дітей від 14 років – всіх, хто захоче долучитися до захопливого інженерного проекту. Для молодших дітей ми створили колекцію дерев’яних конструкторів-розмальовок, які є в окремому розділі на сайті.\nКожен набір має запасні деталі, але якщо Вам потрібні додаткові, будь ласка, перегляньте відповідну сторінку Центру допомоги на нашому сайті.


Щодо порядку проектування, виготовлення, монтажу та експлуатації котлів теплопродуктивністю понад 0,01 МВт у відповідності до вимог Правил будови і безпечної експлуатації парових котлів з тиском пари не більше 0,07 МПа, водогрійних котлів і водопідігрівачів з температурою нагрітої води не вище 115 С (далі Правил).\nСтаціонарні котли повинні встановлюватись в будівлях та приміщеннях, що відповідають вимогам державних будівельних норм України «Котельні» (ДБН В.2.5.-77:2014) від 15 вересня 2014 р. №252, Правил безпеки у газовому господарстві і цих правил. Встановлення котлів в підвальному приміщені ЗАБОРОНЕНО. (П.11.1. Правил).\n— паспорт котла;\n— акт про справність котла, якщо він був отриманий від заводу-виготівника в зібраному вигляді;\n— посвідчення про якість монтажу;\n— креслення приміщення котельні (план, поздовжній і поперечний розріз із розміщенням котлів і всього встановленого устаткування); принципова теплова схема котельні;\n— інструкція заводу-виготовлювача по монтажу та експлуатації котла.\nВласник котла повинен забезпечити утримання котлів у справному стані, а також безпечні умови їх роботи, організувавши обслуговування, ремонт і нагляд відповідно до вимог Правил( П.15.1. Правил).\nВідповідальний за справний стан і безпечну експлуатацію котлів зобов'язаний:\n— регулярно оглядати котли в робочому стані;\n— щоденно в робочі дні перевіряти запис в змінному журналі і розписуватись в ньому;\n— проводити роботу з персоналом по підвищенню його кваліфікації;\n— проводити технічні опосвідчення котлів;\n— зберігати паспорти котлів;\n— проводити протиаварійні тренування з персоналом котельні;\n— перевіряти правильність ведення технічної документації при експлуатації та ремонті котлів (п. 15.4 Правил).\nОбслуговуючий персонал зобов'язаний знати послідовність операцій при аварійній зупинці котла ( П.15.18. Правил).\n— при виявлені несправності запобіжного клапана;\n— припинені дії всіх живильних насосів;\n— виявлені тріщин, випуклостей, пропусків у зварних швах;\n— згасанні факелів у топці при камерному спалювані палива;\n— зникненні електричної напруги, яка подається на всі контрольно-вимірювальні прилади, прилади дистанційного й автоматичного управління;\n— виникненні пожежі в котельні, яка загрожує обслуговуючому персоналу чи котлу ( П. 15.19. Правил).\nКожний елемент котла, внутрішній об'єм якого обмежений запірними органами, повинен бути захищений запобіжними клапанами, які автоматично запобігають підвищенню тиску ( П.12.2.1. Правил).\nПеревірка справності дії запобіжних клапанів їх короткочасним «підривом» проводиться при кожному пускові котла в роботу, а в період роботи — не рідше одного разу на зміну оператором котельні. Робота котлів з несправними або не відрегульованими запобіжними клапанами ЗАБОРОНЯЄТЬСЯ (П.15.15.Правил).\n— вахтовий (змінний) журнал;\n— ремонтний журнал;\n— журнал обліку якості хімічно — очищеної води;\n— розроблені та вивішені в котельні виробничі інструкції та інструкції з охорони праці обслуговуючого персоналу.


Фігуранта «справи Хізб ут-Тахрір» повернули з психіатрії до СІЗО\n30 Грудень 2016, 13:23\nФігуранта ялтинської «справи Хізб ут-Тахрір» Вадима Сірука повернули до СІЗО після проходження психіатричної експертизи. Про це 30 грудня Крим.Реалії розповіла дружина затриманого Ганна Богачева.\nЗа словами Богачевої, у психіатричній лікарні «лікарі дуже уважно ставляться до пацієнтів, але все відбувається у присутності співробітників ОМОНу, тому це можна розцінювати як психологічний тиск».\n«Інформації про стан здоров'я Вадима Сірука й можливе вибивання свідчень поки немає. Чекаємо, поки адвокат зможе відвідати його в СІЗО та з'ясувати всі подробиці», – зазначила Богачева.\nЗа інформацією дружини затриманого, 30 грудня вона вирішила приїхати до СІЗО, щоб передати їжу Вадиму Сіруку.\n«Народу нереально багато. У чергу записувалася позавчора – список зник, брат записав учора в новий список. Уночі, люди кажуть, ходили перевіряли кілька разів, чи не порвали список знову. У черзі більш ніж 60 людей, добре, якщо до вечора всі встигнуть передати. До того ж, кожен продукт перед передачею ріжуть/знімають упаковку/проколюють і зважують. Це довго», – написала Богачева на своїй сторінці в Фейсбуці.\n12 жовтня в Криму відбулись обшуки у п'яти мусульманських сім'ях. У результаті обшуків затримано п'ятьох кримських татар, яких звинувачують в участі забороненої в Росії організації «Хізб ут-Тахрір»: Рустема Ісмаїлова, Узаіра Абдуллаєва, Теймура Абдуллаєва, Еміля Джемаденова, Айдера Саледінова.\nВадим Сірук, торговець квітами з Ялти, фігурант ялтинського справи «Хізб ут-Тахрір», перебуває у в'язниці більш ніж півроку, його заарештували 11 лютого 2016 року.


Вінничанина Вадима Кудіярова обрали Головою Всеукраїнського патріотичного руху «Гідність нації» | Інформаційний портал На Парижі\nВолодимир Тесля наголосив на тому, що Всеукраїнська організація «Гідність нації» має динамічно розвиватися, постійно отримувати «свіже дихання» за рахунок реалізації нових ідей активних і креативних молодих лідерів.\n- Вінницький осередок руху «Гідність нації» завжди був одним із лідерів нашої організації. У Вінниці тривала системна робота, про що красномовно свідчать серйозні показники. Саме тому на місце голови руху я й запропонував молодого і перспективного керівника Вінницького осередку нашої громадської організації Вадима Кудіярова. Задоволений, що його кандидатуру затвердили на загальних зборах, – прокоментував Володимир Тесля.\nВадим Кудіяров подякував попередньому керівнику і делегатам загальних зборів за довіру.\n- Очолювати рух «Гідність нації» - для мене це велика честь і водночас неабияка відповідальність. Тепер будемо робити все можливе, аби активізувати роботу в обласних осередках, – каже він. – До наших системних пріоритетів, як і раніше, входять реалізація програм щодо національно-патріотичного виховання молоді, підтримка талановитої молоді, перспективних спортсменів і спортивних федерацій. Ми допомагаємо формувати ядро інтелектуально розвинених, сильних духом людей. Таким чином сприяємо появі нової еліти нашої нації.\nКудіяров Гідність нації Вінниця\n20.07.2021 16:03 20.07.2021 16:03