1.2. ФОРМУВАННЯ ЗОВНІШНЬОЕКОНОМІЧНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ : Регулювання зовнішньоекономічної діяльності : B-ko.com : Книги для студентів\n1.2. ФОРМУВАННЯ ЗОВНІШНЬОЕКОНОМІЧНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ\nЗдобуття Україною державної незалежності, потреба в її геоекономічному самовизначенні та інтеграція як самостійного суб'єкта у світове господарство, зумовили необхідність створення й реалізації нової зовнішньоекономічної політики України. Формування ЗЕП України є вкрай актуальним і важливим питанням, оскільки зовнішньоекономічна сфера посідає вагоме місце серед низки чинників, від яких залежить економічне зростання країни. Аналіз показників розвитку економіки України засвідчує її велику залежність від зовнішньоекономічного сектора: зовнішньоторговельний оборот України сягає понад 70 % її ВВП. Це створює дуже високу залежність стану національної економіки як від експорту, так і від імпорту. Тому зовнішньоекономічний фактор потужно впливає на загальноекономічний розвиток України.\nНині в ході глибоких економічних, політичних і соціальних реформ Україні вдалося утвердити себе вагомим суб'єктом європейського й світового співтовариства, здобути міжнародне визнання й гарантії безпеки, укласти угоди про дружбу та співробітництво з багатьма країнами. Разом з тим, Україна не мала досвіду здійснення самостійної ЗЕП і допустила ряд прорахун- ків стратегічного значення. Реалізація зовнішньоекономічної політики України здійснювалась хаотично і непослідовно. Серед основних помилок слід зазначити кардинальну переорієнтацію політики зі Сходу на Захід, надмірне захоплення зарубіжними фінансовими коштами, невиваженість дій щодо залучення валютних коштів під гарантії Уряду, нескоординованість валютної політики, нерішучість у проведенні аграрної реформи тощо.\nВ період ринкової трансформації економіки України розробка її ЗЕП на науковому фундаменті з урахуванням світового досвіду має першочергове значення. Водночас це завдання є дуже складним, оскільки порівняно з 90-м роком Україна втратила понад половину свого економічного потенціалу, що значно більше, ніж за роки Другої світової війни (40 %). Дійсно, втричі скоротилось машинобудування, майже у 8 разів — легка промисловість, а електронна галузь як основа високих технологій — більше ніж у 100 разів. Життєвий рівень населення значно впав, 40 % населення опинилось за межею бідності. В Україні існує висока частка населення, доходи якого не перевищують 1$ на добу. Це міжнародний параметр крайньої бідності, за котрим наступає повна деградація та фізичне вимирання.\nУкраїна має розгалужену структуру зовнішніх зв'язків, класифікація яких подана на рис. 1.3.\n1. Утвердження і розвиток України як незалежної демократичної держави.\n2. Збереження територіальної цілісності держави та недоторканості її кордонів.\n3.Включення національного господарства у світову економічну систему для його повноцінного економічного розвитку, підвищення добробуту народу.\n4. Забезпечення стабільності міжнародного становища України.\n5. Захист прав та інтересів громадян України та її юридичних осіб за кордоном.\n6.Поширення в світі образу України як надійного і передбачуваного партнера.\nУкраїна здійснює відкриту ЗЕП і прагне до співробітництва з усіма зацікавленими партнерами, уникаючи залежності від окремих держав чи груп держав.\nУкраїна не є ворогом жодної держави. Вона засуджує війну. Україна не висуває жодних територіальних претензій до своїх сусідів і не визнає жодних територіальних претензій до себе. Україна виступає проти присутності збройних сил інших держав на своїй території.\nГоловна стратегічна мета ЗЕП України — це посилення інтеграції у світове господарство. Ця інтеграція передбачає досягнення таких цілей:\n1.Формування експортно зорієнтованої ринкової економіки.\n2. Зміцнення економічної безпеки держави.\n3. Використання можливостей світового ринку для структурної перебудови національного господарства.\n4. Перетворення зовнішньої економічної сфери в активний фактор економічного зростання.\n5. Зміцнення конкурентних позицій у світі.\n6. Диверсифікація імпорту, передусім джерел енергоносіїв.\n7. Освоєння нових ринків збуту української продукції.\nІншими цілями ЗЕП України є:\n1. Динамізація зовнішньоекономічних зв'язків.\n2.Формування й ефективна реалізація експортного потенціалу.\n3. Використання ринкових засобів регулювання ЗЕЗ.\n4.Органічне поєднання послідовної лібералізації ЗЕЗ з регулюючою роллю держави.\n5. Підвищення ділової активності серед національних товаровиробників і експортерів.\nСеред завдань ЗЕП України головними є такі:\n1. Знаходження Україною гідного місця в процесах глобалізації й регіональної економічної інтеграції.\n2.Формування необхідної законодавчої бази.\n3. Розвиток інститутів, що регулюють зовнішньоекономічні зв'язки.\n4.Забезпечення випереджального економічного й соціального розвитку, прискореного економічного зростання, створення нових робочих місць, підвищення якості життя.\n5. Надання кожному громадянину можливості повною мірою реалізувати свій потенціал на благо суспільства, встановлення прямого зв'язку між показниками економічного розвитку та рівнем добробуту громадян.\nЗЕП України повинна задовольняти таким вимогам:\n1. Відповідати національним інтересам держави.\n2. Забезпечувати взаємовигідне співробітництво з іноземними партнерами.\n3.Стимулювати конкуренцію з метою підвищення якості товарів і послуг.\nДержавні органи зовнішньоекономічної політики України подані на рис. 1.4.\nФункції державних органів ЗЕП України розкриті в Законі України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991 року № 959-ХІІ. Наведемо деякі з них:\nНайвищим органом, що здійснює державне регулювання зовнішньоекономічної діяльності, є Верховна Рада України. До компетенції Верховної Ради України належать:\n— прийняття, зміна та скасування законів, що стосуються зовнішньоекономічної діяльності;\n— розгляд, затвердження та зміна структури органів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності;\n— затвердження нормативів обов' язкового розподілу валютної виручки державі та місцевим Радам народних депутатів України, ставок та умов оподаткування, митного тарифу, митних зборів та митних процедур України при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності;\n— затвердження списків товарів, експорт та імпорт яких забороняється згідно із статтями 16, 17 цього Закону.\n"^Верховна Рада -^Президент України >.Кабінет Міністрів .^Національний банк\n^Міністерства (економіки, закордонних\nсправ, фінансів) ^Державна митна служба\nАнтимонопольний комітет > Місцеві органи влади\nРис. 1.4. Державні органи ЗЕП України\n— вживає заходів до здійснення зовнішньоекономічної політики України відповідно до законів України;\n— здійснює координацію діяльності міністерств, державних комітетів та відомств України по регулюванню зовнішньоекономічної діяльності; координує роботу торговельних представництв України в іноземних державах;\n— приймає нормативні акти управління з питань зовнішньоекономічної діяльності у випадках, передбачених законами України;\n— проводить переговори і укладає міжурядові договори України з питань зовнішньоекономічної діяльності у випадках, передбачених законами України про міжнародні договори України, забезпечує виконання міжнародних договорів України з питань зовнішньоекономічної діяльності всіма державними органами управління, підпорядкованими Кабінету Міністрів України, та залучає до їх виконання інші суб'єкти зовнішньоекономічної діяльності на договірних засадах;\n— відповідно до своєї компетенції, визначеної законами України, вносить на розгляд Верховної Ради України пропозиції про систему міністерств, державних комітетів і відомств — органів оперативного державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, повноваження яких не можуть бути вищими за повноваження Кабінету Міністрів України, які він має згідно із законами України;\n— забезпечує складання платіжного балансу, зведеного валютного плану України;\n— здійснює заходи щодо забезпечення раціонального використання коштів Державного валютного фонду України;\n— забезпечує виконання рішень Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй з питань зовнішньоекономічної діяльності.\n— здійснює зберігання і використання золотовалютного резерву України та інших державних коштовностей, які забезпечують платоспроможність України;\n— представляє інтереси України у відносинах з центральними банками інших держав, міжнародними банками та іншими фінансово-кредитними установами та укладає відповідні міжбанківські угоди;\n— здійснює облік і розрахунки по наданих і одержаних державних кредитах і позиках, провадить операції з централізованими валютними ресурсами, які виділяються з Державного валютного фонду України у розпорядження Національного банку України;\n— виступає гарантом кредитів, що надаються суб'єктам зовнішньоекономічної діяльності іноземними банками, фінансовими та іншими міжнародними організаціями під заставу Державного валютного фонду та іншого державного майна України;\n— здійснює інші функції відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» та інших законів України. Національний банк України може делегувати виконання покладених на нього функцій банку для зовнішньоекономічної діяльності України.\n— здійснює митний контроль в Україні згідно з чинними законами України.\n— здійснює контроль за додержанням суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності законодавства про захист економічної конкуренції.\n— здійснює оперативне державне регулювання зовнішньоекономічної діяльності в Україні відповідно до законодавства України;\n— приймає рішення про порушення і проведення антидемпінгових, антисубсидиційних або спеціальних розслідувань та застосування відповідно антидемпінгових, компенсаційних або спеціальних заходів. (Стаття 9 Закону).\nОрганізацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 21.12.2006 р. № 514-V. Відповідно до Конституції України. Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.\nПрем' єр-міністр України призначається на посаду Верховною Радою України за поданням Президента України. Подання про визначення Верховною Радою України на посаду Прем'єр-міністра України Президент України вносить за пропозицією коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, сформованої відповідно до статті 83 Конституції України, в строк не пізніше ніж на 15 день після надходження такої пропозиції.\nЧлени Кабінету Міністрів України, крім Міністра оборони України і Міністра закордонних справ України, призначаються на посаду Верховною Радою України за поданням Прем'єр- міністра України. Пропозиції щодо кандидатур для призначення на посади членів Кабінету Міністрів України вносить коаліція депутатських фракцій у Верховній Раді України.\nКабінет Міністрів України не пізніше ніж у тридцятиденний строк після набуття повноважень подає на розгляд Верховної Ради України «Програму діяльності Кабінету Міністрів України», в якій визначається стратегія його діяльності.\nКабінет Міністрів України спрямовує і координує діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які забезпечують проведення державної політики у відповідних сферах суспільного та державного життя, виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, додержання прав і свобод людини та громадянина.\nКабінет Міністрів України є відповідальним перед Президентом України у межах, передбачених Конституцією України, та керується у своїй діяльності указами Президента України, виданими на основі та на виконання Конституції і законів України.\nКабінетові Міністрів України відповідно до Конституції України належить право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України. Кабінет Міністрів України вносить проекти законів на розгляд верховної Ради України відповідно до вимог Регламенту Верховної Ради України.\nЯк відомо, основним Законом України є Конституція України. Деякі статті Конституції стосуються формування і реалізацію зовнішньоекономічної політики України.\nЗовнішньополітична діяльність України спрямована на забезпечення її національних інтересів і безпеки шляхом підтримання мирного і взаємовигідного співробітництва з членами міжнародного товариства за загальновизнаними принципами і нормами міжнародного права (стаття 18).\nКожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускається зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополій визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 42).\nОсновні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності визначаються Законом України «Про основи національної безпеки України» від 19 червня 2003 р.\n№ 964-IV, який розвиває положення пункту 17 частини першої статті 92 Конституції України. В статті 1 Закону наведено визначення таких термінів:\nНаціональна безпека — захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам;\nНаціональні інтереси — життєво важливі матеріальні, інтелектуальні і духовні цінності Українського народу як носія суверенітету і єдиного джерела влади в Україні, визначальні потреби суспільства і держави, реалізація яких гарантує державний суверенітет України та її прогресивний розвиток;\nЗагрози національній безпеці — наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України;\nВоєнна організація держави — сукупність органів державної влади, військових формувань, утворених відповідно до законів України, діяльність яких перебуває під демократичним цивільним контролем з боку суспільства і безпосередньо спрямована на захист національних інтересів України від зовнішніх та внутрішніх загроз;\nПравоохоронні органи — органи державної влади, на які Конституцією і законами України покладено здійснення правоохоронних функцій.\nВідповідно до цього Закону розробляються і затверджуються Президентом України Стратегія національної безпеки України і Воєнна доктрина України, доктрини, концепції, стратегії і програми, якими визначаються цільові настанови та керівні принципи воєнного будівництва, а також напрями діяльності органів державної влади в конкретній обстановці з метою своєчасного виявлення, відвернення і нейтралізації реальних і потенційних загроз національним інтересам України. Стратегія національної безпеки України і Воєнна доктрина України є документами, обов' язковими для виконання, і основою для розробки конкретних програм за складовими державної політики національної безпеки.\nлюдина і громадянин — їхні конституційні права і свободи; суспільство — його духовні, морально-етичні, культурні, історичні, інтелектуальні та матеріальні цінності, інформаційне і навколишнє природне середовище і природні ресурси; держава — її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність (ст. 3 Закону).\nСуб'єктами забезпечення національної безпеки є: Президент України; Верховна Рада України; Кабінет Міністрів України; Рада національної безпеки і оборони України; міністерства та інші центральні органи виконавчої влади; Національний банк України; суди загальної юрисдикції; прокуратура України; місцеві державні адміністрації та органи місцевого самоврядування; Збройні Сили України, Служба безпеки України, Державна прикордонна служба України та інші військові формування, утворені відповідно до законів України; громадяни України, об' єднання громадян (ст. 4 Закону).\nОсновними принципами забезпечення національної безпеки є:\nпріоритет прав і свобод людини і громадянина; верховенство права; пріоритет договірних (мирних) засобів у розв'язанні конфліктів; своєчасність і адекватність заходів захисту національних інтересів реальним і потенційним загрозам; чітке розмежування повноважень та взаємодія органів державної влади у забезпеченні національної безпеки; демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією держави та іншими структурами в системі національної безпеки; використання в інтересах України міждержавних систем та механізмів міжнародної колективної безпеки.\nНаціональна безпека України забезпечується шляхом проведення виваженої державної політики відповідно до прийнятих в установленому порядку доктрин, концепцій, стратегій і програм у політичній, економічній, соціальній, воєнній, екологічній, науково-технологічній, інформаційній та інших сферах.\nВибір конкретних засобів і шляхів забезпечення національної безпеки України обумовлюється необхідністю своєчасного вжиття заходів, адекватних характеру і масштабам загроз національним інтересам (ст. 5 Закону).\nПріоритетами національних інтересів України є: гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина; розвиток громадянського суспільства, його демократичних інститутів; захист державного суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності державних кордонів, недопущення втручання у внутрішні справи України; зміцнення політичної і соціальної стабільності в суспільстві; забезпечення розвитку і функціонування української мови як державної в усіх сферах суспільного життя на всій території України, гарантування вільного розвитку, використання і захисту російської, інших мов національних меншин України; створення конкурентоспроможної, соціально орієнтованої ринкової економіки та забезпечення постійного зростання рівня життя і добробуту населення; збереження та зміцнення науково-технологічного потенціалу, утвердження інноваційної моделі розвитку; забезпечення екологічно та техногенно безпечних умов життєдіяльності громадян і суспільства, збереження навколишнього природного середовища та раціональне використання природних ресурсів; розвиток духовності, моральних засад, інтелектуального потенціалу Українського народу, зміцнення фізичного здоров'я нації, створення умов для розширеного відтворення населення; інтеграція України в європейський політичний, економічний, правовий простір та в євроатлантичний безпековий простір; розвиток рівноправних взаємовигідних відносин з іншими державами світу в інтересах України (ст. 6 Закону).\nВ статті 8 Закону зазначається, що з урахуванням геополітич- ної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, захисті суверенітету і територіальної цілісності України, безпеки її прикордонного простору, піднесенні економіки країни, забезпеченні особистої безпеки, конституційних прав і свобод людини і громадянина, викоріненні злочинності, вдосконаленні системи державної влади, зміцненні законності і правопорядку та збереженні соціально-політичної стабільності суспільства, зміцненні позицій України у світі, підтриманні на належному рівні її оборонного потенціалу і обороноздатності, радикальному поліпшенні екологічної ситуації.\nУказом Президента України від 12 лютого 2007 р. № 105/2007 була затверджена Стратегія національної безпеки України (далі — Стратегія). В ній зазначається, що Україна — суверенна, унітарна, правова європейська держава, яка має власну історію державотворення та розвитку демократичних інститутів, прадавні національні культурні та духовні традиції, на початку XXI століття розвивається в існуючих кордонах на основі здійснення Українським народом свого невід' ємного права на самовизначення.\nПодальший розвиток і захист найвагоміших здобутків України потребує чіткої визначеності держави у стратегічних пріоритетах та цілях, які мають відповідати викликам і загрозам XXI століття, її взаємодії з сучасними системами міжнародної і регіональної безпеки.\nСтратегія визначає принципи, пріоритетні цілі, завдання та механізми забезпечення життєво важливих інтересів особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз.\nПравовою основою розробки та реалізації Стратегії є Конституція України, Закон України «Про основи національної безпеки України», інші закони України та міжнародні угоди, ратифіковані Верховною Радою України, які в сукупності визначають засади політики держави у сфері національної безпеки.\nГоловна мета Стратегії — забезпечити такий рівень національної безпеки, який би гарантував поступальний розвиток України, її конкурентоспроможність, забезпечення прав і свобод людини і громадянина, подальше зміцнення міжнародних позицій та авторитету Української держави у сучасному світі.\nВ стратегії зазначається, що національна єдність як запорука забезпечення ефективного захисту інтересів особи, суспільства й держави досягається за умов поваги до гідності людини та реалізації життєво важливих національних інтересів України. Вони реалізуються у складному внутрішньому та зовнішньому середовищі, яке характеризується низкою викликів та загроз:\n1. Проблема забезпечення національної єдності та соборності Української держави.\n2. Складний стан економічної безпеки.\n3. Посилення екологічних та техногенних загроз національній безпеці.\n4. Невідповідність сектору безпеки України проблемам суспільства.\n5. Мінливість і суперечливість зовнішнього середовища, яке характеризується посиленням дій чинників, що ставлять під загрозу стратегічну стабільність у світі.\n6. Посилення негативного зовнішнього впливу на інформаційний простір України.\nСучасна динаміка суспільних процесів в Україні та світі зумовлює необхідність формування адекватної ефективної та економічно виправданої системи управління національною безпекою, спроможною забезпечити поступ суспільства і держави на шляху до спільноти розвинутих демократичних країн.\nСтратегічною метою політики національної безпеки України є забезпечення державного суверенітету та територіальної цілісності, національної єдності на основі демократичного поступу суспільства й держави, додержання прав і свобод людини і громадянина, створення умов для динамічного зростання економіки, забезпечення європейських соціальних стандартів і добробуту населення.\nСтратегічними пріоритетами політики національної безпеки України є:\n1. Досягнення національної єдності та консолідації суспільства.\n2. Підвищення ефективності системи державного управління та місцевого самоврядування.\n3. Забезпечення прийнятного рівня економічної безпеки, що неможливо без здійснення структурної перебудови й підвищення конкурентоспроможності національної економіки.\n4. Забезпечення енергетичної безпеки.\n5. Досягнення високих соціальних стандартів, вирішення на цій основі нагальних демографічних проблем.\n6. Створення безпечних умов життєдіяльності населення.\n7. Реформування інститутів сектору безпеки — збройних сил України, інших військових формувань та правоохоронних органів.\n8. Прискорення реалізації судової реформи.\n9. Розвиток системи демократичного цивільного контролю над Воєнною організацією та правоохоронними органами держави.\n10. Забезпечення сприятливих зовнішніх умов для розвитку та безпеки держави.\nМеханізм реалізації державної політики національної безпеки включає:\n1. Удосконалення системи управління національною безпекою.\n2. Ресурсне забезпечення національної безпеки.\n3. Принципи і механізми державного та громадського контролю реалізації стратегії.\nУкраїна має проводити збалансовану і активну ЗЕП, стати одним із центрів світової торгівлі та системи міжнародних комунікацій.\nПроведення Україною успішної зовнішньоекономічної політики багато в чому залежить від її міжнародного іміджу. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 р. № 379-р було схвалено Концепцію Державної програми формування позитивного міжнародного іміджу України на 2007-2010 роки. (Див. «Офіційний вісник України», 2007, № 43). В Програмі вказується, що формування позитивного міжнародного іміджу України є необхідним для забезпечення захисту її національних інтересів, дотримання стратегічного курсу на європейську інтеграцію, успішної конкурентної боротьби на міжнародному ринку збуту та інвестицій. Необхідність створення Програми викликана недостатнім представництвом України в інформаційному просторі інших держав, а також поширення серед іноземних громадян різного роду хибних та упереджених уявлень про неї. В Програмі зазначається, що для підвищення поінформованості громадян іноземних держав про Україну необхідно забезпечити, зокрема, налагодження функціонування культурно-інформаційних центрів, здійснення су- путникового мовлення в інформаційному просторі іноземних держав українською та іноземними мовами, включення вітчизняних телепередач до пакетів програм, що транслюються за кордоном кабельними мережами.\nПрограма спрямована на організацію органами виконавчої влади протягом 2007—2010 років інформаційної кампанії з підвищення міжнародного авторитету України у сфері політики, економіки та культури.\nВиконання Програми повинно забезпечити створення у світі інформаційного простору, сприятливого для політичного та соціально-економічного розвитку України, її сприйняття міжнародним співтовариством як надійного, передбачуваного партнера, що неухильно дотримується принципів зміцнення демократичних засад суспільного життя і подальшої лібералізації економіки, має розвинуту індустріальну базу, висококваліфіковані трудові ресурси, значний інноваційний, науково-технічний, промисловий, сільськогосподарський і туристичний потенціал, культурні та історичні традиції.\n— розроблення стратегії інформаційної діяльності, що передбачає чітке визначення специфіки іноземних держав та їх населення;\n—здійснення комплексу заходів на основі впровадження ефективних форм інформаційно-роз' яснювальної роботи з урахуванням особливостей сприйняття України певними категоріями громадян іноземних держав;\n— розширеного відображення позитивних відомостей про Україну в інформаційному просторі інших держав, створення необхідної для цього інфраструктури;\n— налагодження співпраці з неурядовими міжнародними та громадськими організаціями, заінтересованими у формуванні позитивного іміджу Україні;\n— активізації інформаційно-роз'яснювальної роботи на території України, спрямованої на покращення розуміння громадянами її стратегічних зовнішньополітичних та зовнішньоекономічних напрямів діяльності;\nРеалізація Програми розрахована на середньострокову перспективу, а саме на строк 4 роки, що є достатнім для отримання конкретних позитивних результатів у сфері зміцнення іміджу України і дає можливість коригувати зміст та форми роботи органів виконавчої влади на наступних етапах діяльності в цьому напрямі.\nВиконання Програми дасть змогу підвищити рівень поінформованості міжнародного співтовариства та забезпечити формування позитивного міжнародного іміджу України, що сприятиме її політичному та соціально-економічному розвиткові, активізації співробітництва з міжнародними організаціями, зокрема регіональними, входженню до європейських та світових економічних і політичних структур, прискоренню євроінтеграційних процесів, а також залученню іноземних інвестицій, зростанню довіри до вітчизняних підприємств з боку потенційних партнерів, активізації бізнесових контактів, збільшенню обсягів експорту, активізації діяльності з міжнародного туризму, підвищенню рівня зайнятості та добробуту українських громадян.\nДалі зробимо стислий аналіз поглядів вітчизняних парламентських сил на зовнішньоекономічну політику України. Верховна Рада України VI скликання складається з п' яти блоків та партій. Ними є: Блок Юлії Тимошенко (БЮТ) (www.byut.com.ua, www.kraina.org.ua), Блок «Наша Україна — Народна Самооборона» (НУНС) (www.nuns.com.ua), Партія регіонів (ПР) (www.partyofregions.org.ua), Комуністична партія України (КПУ) (www.kpu.net.ua), Блок Литвина (//narodna.org.ua). Всі вони мають свої програми, з якими можна ознайомитися на вищевказаних сайтах. Ми ж коротко проаналізуємо програми даних партій щодо питань зовнішньої і зовнішньоекономічної політики.\nБлок Юлії Тимошенко вважає зовнішньополітичним пріоритетом № 1 енергетичну безпеку й зазначає, що енергетична політика України має бути органічно взаємопов'язана із енергетичною стратегією Європейського Союзу.\nБЮТ вважає необхідними ефективні дії, покликані ствердити суверенітет України, а саме — остаточно оформити державний кордон по всьому периметру, тобто домовитися про делімітацію Азово-Керченської акваторії, закріпити статус українсько- білоруського кордону. Слід врегулювати спірні питання та досягти повною мірою виконання угод щодо тимчасового перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України, а також розв'язати з Румунією проблеми делімітації континентального шельфу на виключних економічних зонах у Чорному морі, що дозволить негайно розпочати роботи з розвідки та видобутку енергоносіїв. Блок зазначає, що важливим національним інтересом України є розвиток стратегічного партнерства як з Росією, так і з США, що підносить роль України як фактора стабільності миру, безпеки й демократичної трансформації у Східній Європі та Євразії. Розгортання широкомасштабного економічного співробітництва з такими провідними країнами світу як Росія, США, Німеччина, Франція, Великобританія, Японія, Китай, Канада, Індія входить до складу пріоритетних національних інтересів України.\nБЮТ виступає за приєднання України до СОТ, по-перше, тому, що в економічних інтересах України отримати можливість торгувати з іншими державами на вигідних умовах, по-друге, тому, що це активізує зовнішню торгівлю та інвестиції, які будуть стимулювати розвиток бізнесу й збільшення кількості робочих місць, і по-третє, тому що це призведе до запровадження міжнародних стандартів ділової дисципліни в наших головних експортерів.\nВ програмі блоку зазначається, що у зовнішній політиці Україна має керуватися тріадою взаємопов'язаних економічних, політичних та стратегічних інтересів:\n• вільна торгівля, звуження сфери протекціоністських заходів та доступ до світових ринків, який розширюватиметься із вступом до СОТ;\n• рівноправні взаємовигідні стосунки з зарубіжними країнами, які будуються на цінностях демократії та сприяють її поширенню;\n• стабільність, яка сприяє неподільний для всіх країн континенту європейській безпеці й здатна запобігти міжнародним конфліктам.\nБЮТ стверджує, що Україна має європейське покликання і буде працювати на користь вступу України до ЄС. Також БЮТ розуміє переваги євроатлантичної інтеграції України, але вважає, що реальністю є те, що питання членства в НАТО не є нагальним для більшості людей. Тому блок вважає, що вступ України до НАТО може відбутися не раніше, ніж більшість населення зрозуміє переваги членства в цій організації, порівнюючи з позабло- ковим статусом або приєднанням до Ташкентського пакту. БЮТ зазначає, що питання про вступ до НАТО має вирішуватись винятково на референдумі.\nБлок виступає за взаємодію із сусідами України, оскільки розуміє, що самовизначення не означає ізоляцію. Досягнення національної незалежності нині означає отримання нового статусу, а не вихід зі світової арени. Нові країни здатні побудувати зі своїми сусідами відносини, засновані на рівності та спільних інтересах. Саме такі відносини блок має намір побудувати з Росією, адже саме так Україна може допомогти розширити зону європейської безпеки, миру й стабільності.\nБЮТ має намір переглянути відносини України з Росією на підставі взаємоповаги та взаємного співробітництва. В програмі БЮТ зазначається, що Росія — важливий стратегічний економічний партнер і економічні й культурні зв'язки з нею будуть заохочені й розвинені.\nВ програмі Блоку «Наша Україна — Народна Самооборона» зазначена такі стратегічні цілі:\n1. Створити підзвітну громадянам правову державу, щоб влада працювала заради людей, а не політиків.\n2. Об' єднати націю через духовне відродження. Українські традиції й духовні цінності зцементують країну.\n3. Втілити нову економічну стратегію. Сучасні технології, базовані на знаннях, та особистий успіх кожного забезпечить гідне місце України в світі.\nВ програмі наведений перелік заходів, які блок має здійснити для того, щоб досягнути своєї мети. Розглянемо деякі з них.\n1.Завершення вступу до СОТ.\n2. Створення зони вільної торгівлі та спрощення візового режиму з ЄС.\n3. Зменшення енергетичної залежності країни через нові технології, диверсифікацію імпорту енергоносіїв, використання альтернативних джерел енергії.\n4. Укладання угод з країнами, де працюють громадяни України, про захист їхніх соціальних і трудових прав.\n5. Створення окремого візового режиму для мешканців прикордонних територій у рамках транскордонного співробітництва.\n6. Залучення інвестицій у будівництво сучасних автодоріг, стадіонів, спортивних споруд і створення нових робочих місць під час підготовки й проведення ЄВРО-2012.\nПартія регіонів у своїй програмі велику увагу приділяє проблемам національної безпеки України. Гаслом партії є: «Національна безпека — безпека кожного громадянина!». Партія наполягає на якісному оновленні концепції національної безпеки України з урахуванням таких пріоритетів: економічна безпека людини, екологічна безпека, оборонна та військова сфери. Партія переконана, що індивідуальна захищеність людини має стати головним пріоритетом нової політики у сфері національної безпеки і вважає за необхідне створення ефективної системи правової та економічної безпеки індивіда, для чого потрібні такі основні дії: формування чіткої системи відповідальності за порушення конституційних прав громадян, створення надійної правової і законодавчої бази для боротьби з корупцією та економічною злочинністю, розвиток мережі та активна підтримка діяльності недержавних організацій із захисту прав громадян.\nПартія виділяє такі базові принципи зовнішньої політики України: реалістичність, твердість та послідовність у відстоюванні національних інтересів; активність та ініціативність у виробленні спільних міжнародних проектів; відкритість та передбачуваність позиції; дотримання норм міжнародного права.\nУ програмі партії розкрито основні рівні міжнародної співпраці України. Домінантою української зовнішньої політики, на думку партії, має стати зміцнення та розгортання європейського потенціалу країни, інтенсифікація процесів євроінтеграції. При цьому історична та культурна близькість України та Росії обумовлюють роль нашої держави як найближчого стратегічного партнера Російської Федерації, зацікавленого у спільному входженні наших країн до сучасного європейського економічного та культурного простору. Важливу роль у зміцненні міжнародної позиції України повинні відігравати збалансовані і довірливі відносини стратегічного партнерства з провідним світовим лідером — Сполученими Штатами Америки.\nПартія регіонів виступає за активну і виважену участь України в роботі ООН, ЮНЕСКО, ПАРЄ, СНД, міжнародних економічних, торговельних та інших організацій. Вона підтримує подальший розвиток і оптимізацію співпраці України з НАТО задля повноцінного включення в систему європейської безпеки.\nУ програмі Комуністичної партії України зазначається, що її головною метою на нинішньому етапі є усунення від влади буржуазно-націоналістичних, антисоціалістичних сил і перехід всієї повноти влади в державі до Рад депутатів трудящих; рішуча зміна політичного курсу країни, відновлення регулювання економічних і політичних процесів в інтересах народу і припинення капіталізації суспільства; відновлення соціалістичного характеру розвитку суспільства, що базується на усуспільненій власності на засоби виробництва і відповідає корінним інтересам трудящих тощо.\nПартія вважає, що Україні нав'язується «латиноамериканська» модель капіталізму, притаманна напівколоніальним країнам, щоб зробити з неї колоніальний, аграрно-сировинний придаток розвинених капіталістичних країн, постачальника дешевої кваліфікованої робочої сили, величезний ринок збуту залежалих товарів і застарілих технологій для провідних держав Заходу, стічну яму для виробничих відходів, зону розміщення екологічно шкідливих виробництв.\nПартія стверджує неможливість розв' язання в рамках капіталізму найгостріших проблем — подолання безробіття, масового зубожіння, розгулу злочинності, інфляції, засилля корупції.\nКомпартія сприятиме зміцненню безпеки й обороноздатності країни на основі розумної достатності й входження до системи колективної безпеки країн СНД. Комуністи проти реалізації планів включення України до військових структур НАТО, перетворення її на буфер, санітарний кордон між західними державами та Росією.\nНеодмінними умовами швидкого виходу із кризи Компартія вважає «скасування біловезької змови», усунення штучно створених перешкод, що призвели до руйнування раціональних партнерських зв'язків та втрати традиційних ринків збуту української продукції в Росії та інших республіках; освоєння нових ринків у Європі та інших регіонах світу. Україна, на думку партії, повинна активно впливати на поглиблення інтеграційних процесів у Співдружності Незалежних Держав, удосконалення взаємовигідного співробітництва в різних сферах. Комуністи розглядають це як передумову відродження на новій основі союзу народів зруйнованого Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Новий Союз партія уявляє як спільноту братніх народів, що вирішили об' єднати свої зусилля в галузі економіки, зовнішньої політики, оборони та інших сферах в інтересах ефективнішого використання у спільних цілях виробничого, наукового та інших потенціалів, створених спільними зусиллями народів СРСР.\nКомпартія вважає, що конкретні форми об' єднання, строки та етапи його утворення, коло повноважень, віднесених до спільного ведення, мають бути визначені відповідно до суверенної волі народів, які об' єднуються в Союз держав. Необхідною передумовою міцності нового Союзу комуністи вважають відновлення соціалістичних засад суспільного ладу і збереження радянської форми народовладдя.\nСтратегічною метою Народної Партії (Блок Литвина) є подолання бідності. У своїй програмі партія зазначає, що бідність — це найболючіша проблема для країни, для мільйонів наших громадян, підступна й руйнівна хвороба, що підточує державний і суспільний організм, позбавляє людину повноцінного життя, а народ — історичної перспективи. Бідна держава не може бути демократичною, самостійною, самодостатньою і авторитетною на міжнародній арені, забезпечувати повноцінну обороноздатність країни, влада в ній не може бути ефективною, чесною і некорумпованою. Народові, розчахнутому прірвою між багатими і бідними, важко консолідувати зусилля навколо зав


Як ефективно вилікувати панкреатит народними засобами | Поради\nГоловна » Поради » Як ефективно вилікувати панкреатит народними засобами\nПанкреатит – це група захворювань, що виникають на тлі запалення підшлункової залози, у процесі якого ферменти починають діяти до свого потрапляння в дванадцятипалу кишку, провокуючи перетравлення тканин самого органу. Ефективно вилікувати панкреатит народними засобами можна в разі хронічної форми хвороби.\nОзнаки гострої форми панкреатиту дуже схожі на симптоми отруєння, адже дегенерація тканин викликає сильну інтоксикацію організму, ознаками якого є:\nТупа ріжуча біль в лівому або правому підребер’ї або ж оперізуючий, якщо вражена вся заліза.\nПостійна нудота, жовчна блювота, гикавка, часта відрижка і сухість у роті.\nБлідий колір обличчя, аж до землисто-сірого. В районі підребер’я, на животі, і в паху можуть з’явитися сині плями, розташовані подібно мармурового візерунку, викликані попаданням крові в черевну порожнину.\nПідвищена температура, підвищений або знижений тиск, задишка, липкий піт.\nЧастий і пінистий стілець або запор, затверділість м’язів живота або здуття.\nПроявляються ознаки жовтяниці, викликані вивільненням жовчі внаслідок звуження жовчної протоки.\nВ описаній ситуації не можна зволікати з викликом швидкої допомоги.\nВажливо зуміти відрізнити хронічний панкреатит від гострого. Оскільки їм притаманна однакова біль у підребер’ї, розрізнити їх можна за силою нападу та інтенсивності больових відчуттів. При хронічній формі хвороби проявляються такі симптоми:\nЧасте відсутність апетиту, особливо щодо жирної їжі. Якщо хвороба супроводжується цукровим діабетом, ситуація прямо протилежна.\nКомбінація декількох проявів: метеоризм, здуття живота, рідкі випорожнення, сухість язика, безпричинне зниження ваги.\nПанкреатит може маскуватися під інші хвороби шлунково-кишкового тракту, тому поставити діагноз повинен професіонал.\nВажливо пам’ятати, що своєчасний початок лікування означає більш швидке одужання. В доповнення до основної терапії корисними будуть народні засоби, здатні полегшити симптоми і прискорити процес одужання.\nЕфективний монастирський збір, до складу якого входить:\nЧай з цих трав:\nпідвищує секреторну функцію травних органів;\nмає бактерицидну, аналгетичну та протизапальну дію;\nсприяє загальному зміцненню організму і загоєнню механічних ушкоджень внутрішніх органів;\nпри регулярному прийомі уповільнює пухлинні процеси.\nСпосіб приготування: залити 1 чайну ложку збору склянкою кип’яченої води, заварювати 20 хвилин, після чого випити в 3 прийому. Один курс лікування триває близько трьох місяців.\nОскільки причиною хвороби може бути жовчнокам’яна хвороба, варто позбутися від першопричини. У цьому допоможе збір, який знімає запалення і покращує секреторну функцію, а також моторику жовчовивідних шляхів. Складається він з:\nкореня кульбаби лікарської.\nЦей трав’яний настій п’ють теплим тричі на день по склянці за 30 хвилин до їжі.\nПеребіг недуги стає легше під впливом компонентів, що мають спазмолітичну, анальгетичну, заспокійливу дію, а також жовчогінний, дублення та антибактеріальний ефект. Наприклад, збір з:\nТрави рекомендується пити по 100 грам через деякий час після кожного прийому їжі.\nНевеликий шматочок прополісу розжовують перед прийомом їжі. Такий метод допомагає їжі повноцінно перетравитися, не будучи відірваною підшлунковою залозою. Так проходять всі симптоми запалення. Діє прополіс завдяки своїм антисептичним і загоюючою властивостями.\nУ півсклянки теплого молока налити 15 крапель прополисной спиртової настоянки. Вживати протягом тижня перед сном. Такий метод сприяє поліпшенню роботи залози і зніме симптоми хвороби.\nРозчин прополісу на воді в поєднанні з відваром трав рекомендується пити по столовій ложці двічі на день. Тривалість курсу не повинна перевищувати двох тижнів.\nУ трилітрову банку влити 1/3 склянки кефіру, додати 300 грам дрібних і 4 столових ложки великих вівсяних пластівців. Об’єм, що залишився, заповнити теплою водою, все перемішати і закрити на два дні в теплому місці. Після відкриття банки вміст варто добре розмішати і варити на невеликому вогні до отримання консистенції нежирної сметани. Готовий кисіль можна пити невеликими ковтками не частіше, ніж тричі на день. Такий засіб допомагає зняти запалення, а також нормалізує вироблення травних ферментів.\nВідвар із золотого вуса готується з трьох листків рослини: одного довжиною в 25 сантиметрів, двох – по 15 сантиметрів. Їх необхідно подрібнити і залити 0,7 літра гарячої кип’яченої води, після чого 25 хвилин варити на слабкому вогні, постійно помішуючи. Відвар необхідно настояти протягом 8 годин, після чого вживати теплим 3 рази на добу за 0,5 години до їжі.\nТакий засіб покращує обмін речовин, є природним анальгетиком, загоює рани і попереджає розвиток пухлин.\nЗберігати засіб стоїть у холодильнику. Розпочинати прийом слід з невеликих доз, поступово збільшуючи до 50 грам. Перед вживанням необхідно проконсультуватися з лікарем.\nКартопляно-морквяний сік має знеболювальну, спазмолітичну і ранозагоювальну дію. Для його приготування буде потрібно 2-3 вимиті неочищені картоплини (обов’язково вирізати «вічка») і 1-2 моркви. Овочі необхідно пропустити через соковижималку, і пити готовий сік тільки за годину до прийому їжі. Тривалість такого курсу не повинна перевищувати тижня.\nУвечері одну столову ложку гречки подрібнити на кавомолці і залити 200 мл нежирного кефіру. З ранку слід поснідати цим корисним стравою або випити суміш до сніданку, або можна розділити на порцію два рази і випити половину перед сном. Такий метод спрямований на нормалізацію роботи органу шляхом очищення всього шлунково-кишкового тракту. Помітне поліпшення самопочуття настає не більш, ніж через 10 днів.\n100 грам подрібнених коренів барбарису потрібно залити літром горілки і залишити на два тижні. Готову настоянку приймають по чайній ложці 2 рази на добу. Лікувальна дія відбувається за рахунок того, що барбарис містить алкалоїди і дубильні речовини, що сприяють регуляції виділення ферментів. Також настоянка є жовчогінну, протизапальну і кровоспинну засобом.\nДля поліпшення стану при недугу активно використовуються ягоди і листя журавлини. З ягід можна робити морс, кисіль або компот, і навіть вживати в сирому вигляді з цукром. З листя заварюють чай, відвар або настій.\nКорисні речовини, що містяться в журавлині (особливо уросоловая кислота), допомагають загоїти рани і зняти запалення.\nТакож журавлина провокує посилене виділення шлункового соку, що дієво для нормалізації виділення травних ферментів.\nЛікування запалення підшлункової залози лимоном – питання неоднозначне. Деякі кажуть, що приймати його категорично забороняється, оскільки лимонна кислота симулює вироблення травних ферментів і погіршує ситуацію. Інші – що з допомогою лимона можна привести роботу органу в норму. Щоб не ризикувати, перед вживанням лимона проконсультуйтеся з лікарем: він підкаже правильний шлях.\nРецепт лимонної терапії полягає в наступному: цитрус розрізати на 4 частини і вийняти кісточки, пропустити через м’ясорубку разом з кількома зубчиками часнику, додати по пучку дрібно нарізаного кропу і петрушки. Суміш настояти два тижні, після чого приймати тричі на день, за 30 хвилин до їжі. Краще запивати засіб збором з листя чорниці, брусниці і суниці, а також рилець кукурудзи і стручків квасолі.\nЛікування народними методами часто дає кращий результат, ніж традиційна медицина.\nОднак панкреатит – серйозне захворювання, і перед тим як випробувати той чи інший рецепт, варто запитати поради лікаря.\nТамара, 51 рік, Іжевськ:\n«Я лікувала панкреатит традиційною медициною, але після нетривалого поліпшення хвороба повернулася, і я почала комплексне лікування травами, прополісом і картопляно-морквяним соком. Через півроку моєї домашньої «терапії» болю підшлункової з’являлися не так часто, а через рік відчула себе здоровою людиною. Всім рекомендую лікуватися народними методами».\nОлена, 45 років, Волгоград:\n«Я поєдную нетрадиційну медицину і звичайну. Ось уже півроку я майже кожен день снідаю киселем з вівсяних пластівців, періодично п’ю жовчогінний чай з чистотілу, анісу, звіробою, кукурудзи, кульбаби і фіалки. Все це купувала в фитоаптеке. Відчуваю себе набагато краще».


LAT: Російський націоналіст виступає за євразійський альянс проти США - Korrespondent.net\nLAT: Російський націоналіст виступає за євразійський альянс проти США\n5 вересня 2008, 14:30\nОлександр Дугін, популярний у радикальних колах теоретик, виступає за альянс країн колишнього Радянського Союзу і Близького та Середнього Сходу. Він вважає, що війна в Грузії може стати початком справжнього конфлікту зі США. Інтерв’ю російським націоналістом публікує американська газета The Los Angeles Times.\nПисьменник, політичний активіст та авторитетний діяч у сучасному російському націоналістичному русі, Олександр Дугін – фундатор Російського міжнародного євразійського руху і популярний серед радикальної російської еліти теоретик. Він розглядає можливість створення стратегічного блоку, до складу якого ввійдуть країни колишнього Радянського Союзу і Близького та Середнього Сходу для протистояння з керованим США Атлантичним альянсом. Цього тижня The Los Angeles Times спілкувалися з Дугіним в його московському офісі – приміщенні, прикрашеному прапорами, на яких виведено лозунг Pax Russica. До вашої уваги фрагменти інтерв’ю:\nЗ: Як ви оцінюєте сьогоднішнє місце Росії у світі і як Росія має поводитися стосовно Заходу?\nВ: Перш за все, я рішучо виступаю за багатополярний світ. На мою думку, те, що Сполучені Штати претендують на роль єдиного полюсу світу… абсолютно неправильно, аморально і неприйнятно для інших великих держав.\nМи виступаємо за створення широкого простору, кількох великих просторів замість єдиного центру прийняття рішень – Сполучених Штатів. Ми дотримуємося думки, що Росія має бути в авангарді цього процесу.\nМи вважаємо – і це не лише моя думка, не лише я так думаю, але й наші політичні лідери – ми вважаємо, що в Грузії, [президент Михайло] Саакашвілі не тільки вчинив злочин, але й вирішив випробувати, що стоїть за російськими словами, російськими протестами проти американського домінування. Вони хотіли перевірити, до якої міри – це лише слова, і які конкретні дії Росія може протиставити.\nЗ: Більшість на Заході вважає, що Москва навмисне спровокувала конфронтацію через сепаратистські регіони Грузії. Як ви вважаєте, хто несе відповідальність за розгортання збройного конфлікту?\nВ: Для нас було надто ризиковано його починати. І я також думаю, наскільки я знаю [російського прем’єр-міністра Володимира] Путіна і [президента Дмитра] Медведєва, вони хотіли б будь-якою ціною уникнути прямого протистояння зі Сполученими Штатами.\nВони були переконані, що мають виграти час для підготовки Росії до атаки або відповіді на можливу атаку Сполучених Штатів, і для цього потрібно 10 років. Реакція Путіна – Путіна і Медведєва – була саме такою лише тому, що вони вважали події на Кавказі образливою, неможливою і неприйнятною провокацією з боку грузин. І це була саме реакція, а не спланований стратегічний наступ…[Путін і Медведєв] самі по собі були не готові з власної волі створювати таку складну ситуацію і починати війну, що, схоже, ніяк не закінчиться. Ми, політичні аналітики, розуміємо, що Росія могла б розпочати таку війну, але не змогли б її завершити.\nДо кінця ще дуже далеко. Це лише початок справжньої і, можливо, дуже серйозної і дуже небезпечної для всіх сторін конфронтації між нами і американцями.\nЗ: Якою була стратегічна мета визнання незалежності Абхазії і Південної Осетії? Наразі Росію зовсім ніхто не підтримує у цьому визнанні.\nВ: По-перше, таким кроком Росія підтвердила своє бажання дійти до кінця у цьому конфлікті…Це була свого роду демонстрація серйозного і рішучого наміру продовжувати свою лінію.\nПо-друге, нам потрібно було отримати і сьогодні ми вже його маємо юридичне пояснення того, що робили наші збройні сили на грузинській території. Наразі це більш-менш зрозуміло…\nСтосовно визнання, гадаю, якщо Росія залишиться у цій конфронтації, якщо Росія продовжуватиме цю демонстрацію непохитної рішучості і сили, інші країни мало-помалу, крок за кроком, підтримають таке ставлення до Південної Осетії і Абхазії.\nЦе не означає, що відтепер ми визнаватимемо всі сепаратистські регіони. Зовсім ні. Ми визнаватимемо ті сепаратистські регіони, які геополітично перебуватимуть на нашому боці – на нашому або на боці наших друзів – і в опозиції до Сполучених Штатів.\nСполучені Штати подали нам приклад цих подвійних стандартів. Вони визнали проамериканське Косово і не визнають антиамериканські та проросійські Південну Осетію і Абхазію. Вони не визнають цілісність Сербії, але підтримують цілісність Грузії.\nЗ: Як Росія ставиться до розвитку дружніх стосунків між Сполученими Штатами і республіками колишнього Союзу, такими як Україна і Грузія?\nВ: Як до проголошення війни. Проголошення психологічної, геополітичної, економічної і відкритої війни.\nІз самого початку Путін був орієнтований на Захід. Він був проамериканським. Саме тому ми критикували його поведінку. Наприклад, після 11 вересня ми були проти його допомоги Сполученим Штатам і кроків назустріч Сполученим Штатам.\nАле поступово він зіткнувся з повним нехтуванням всіма російськими інтересами. Для цих неоконсерваторів, Ричарда Перла або Діка Чейні, ми завжди були помічниками: Ми підпишемо тут, все вірно.\nКрок за кроком, завдяки економіці і торгівлі енергоресурсами ми врешті знайшли сили і волю відповісти на цю війну. Адже ми її не прагнули. Це був виклик. Він був нав’язаний нам Сполученими Штатами.\nМи вважаємо, що на пострадянському просторі – окрім країн Балтії – панує євразійська цивілізація. Не європейська і не західна. І спроба забрати цей простір з-під нашого контролю, або припинити наш діалог, або наші особливі стосунки із цими країнами, які склалися історично – це було свого роду атакою, проголошенням війни. Це зовсім не змагання, як прагнуть переконати американці… Усе це було сприйнято не як змагання, а як акт агресії, схожої на наполеонівську або гітлерівську, і ніяк інакше.\nЗ: Коли Росія зіткнулася із сепаратистським рухом в Чечні, вона відреагувала широкомасштабною військовою атакою і повітряними ударами, які перетворили [столицю Чечні] Грозний на руїни. Однак Москва миттєво розкритикувала [столицю Грузії] Тбілісі за військову операцію у своїй сепаратистській республіці. Чи це не подвійні стандарти у підходах?\nВ: Так. Так… Це була реакція у відповідь на подвійні стандарти за допомогою подвійних стандартів. Я згоден.\nЗ: Якщо відповідати на подвійні стандарти подвійними стандарти, вийде замкнене коло?\nВ: Сполучені Штати поводяться як єдиний полюс влади, який може визначати, що добре і що погано… Це ніколи не закінчиться, якщо чимось їх не зупинити…Тому ми мусимо показати їм – зупиніться, інакше пошкодуєте. Можливо, ми також пошкодуємо, але ви неодмінно жалкуватимете. Зупиніться.\nЗ: Вам заборонили в’їзд в Україну. Ви думаєте, що Україна вступить до НАТО? Якщо це станеться, то як відреагує Росія?\nВ: Думаю, що більшість населення України не хоче вступати в НАТО. Більшість населення - після подій в Грузії більше, аніж раніше, - прагне зберігати гарні стосунки з Росією. Вступ у НАТО призведе до скасування будь-яких стосунків, а також до справжньої суворої конфронтації.\nПоловина українців вважають себе росіянами у політичному, геополітичному, культурному, етнічному та інших аспектах.\nМи можемо зберегти для себе Україну лише за умови розколу або компромісу між двома частинами цієї країни.\nПрезидент [Віктор] Ющенко попіклувався про те, щоб виставити мене з України і заборонити в’їзд до країни. Гадаю – це його право. Це суверенна держава… Але на мою думку, цим кроком він погіршив ставлення до себе деяких категорій українців. Адже, знаєте, мої ідеї дуже популярні на Сході України і в Криму, і там багато, багато сотень тисяч людей, які підтримують Євразійський рух.\nЗ: Якби Україна мала вступити в НАТО, якою, на вашу думку була б реакція Росії?\nВ: Думаю, що Росія підтримала б бунт в східних регіонах і Криму і я не можу виключити вторгнення збройних сил, за осетинським сценарієм.\nАле різниця в тому, що половина українського населення – росіяни, власне росіяни, і ця половина вважає, що зазнає утисків через цінності, мову, їм нав‘язують геополітичні цілі абсолютно проти їхньої волі. Тому не думаю, що в такому випадку пряме втручання російських збройних сил буде необхідне. Гадаю, що напередодні вступу в НАТО відбудуться масові протести, і Україна розділиться на дві частини.\nЗ: Як ви думаєте, що станеться, якщо Україна захоче витіснити Чорноморський флот з [українського порту] Севастополь?\nВ: Я думаю, що там може виникнути збройний конфлікт, адже зараз ми почуваємося більш-менш впевнено.\nМи готові продовжувати свій курс у Грузії. Але водночас ми ще не довершили справу в цьому регіоні. До кінця ще далеко, враховуючи ситуацію, що там склалася. Нам потрібна голова Саакашвілі. Ми вважаємо його агресором і звинувачуємо у військових злочинах.\nФактично я думаю, що наша армія і наші політичні лідери повністю готові до серйозної гри, готові грати жорстко із українським лідером, тому що ми вважаємо його спільником Саакашвілі.\nЗ: Ви говорили про Іран як альтернативу американській могутності. Ви й досі думаєте про Тегеран у цьому ракурсі?\nВ: Думаю, що Іран повинен і може бути союзником Росії… Співпрацюючи з Іраном, обмінюючись зброєю, враховуючи ресурсні можливості та базу для транспортування природних ресурсів з Євразії і Ірану, об’єднання наших зусиль в стратегічному, військовому, економічному та енергетичному співробітництві дало б можливість створити справжню силу та впливати на весь Близький та Середній Схід…\nУ нас є спільні з іранцями інтереси … адже я вважаю, що зупинити американське панування – найважливіше, беззаперечне завдання… Ці партії, ці прозахідні партії тут у російському уряді, вони наполягали на тому, що Іран як країна в якій панує ісламський фундаменталізм, може колись спрямувати свою агресію на нас. Але… це була свого роду пропаганда проти іранців, здійснена проамериканськими та прозахідними силами в Москві.\nЗ: Ваші погляди на діяльність Володимира Путіна змінювалися.\nВ: Я дуже ціную його конкретні кроки для посилення політичного порядку в Росії, кроки для послаблення влади олігархів, впливу західників і порятунку російської територіальної єдності в ситуації в Чечні.\nАле я також бачив, що його оточували прозахідні і ліберальні політики, радники і експерти… і саме тому я його критикував.\nАле зараз я думаю, що після [російського військового вторгнення в Грузію] 8 серпня Путін і Медведєв перейшли Рубікон. Вони довели, що дійсно готові і рішуче налаштовані впроваджувати в дію свої слова. Тому тепер ми повністю підтримуємо Путіна і Медведєва.\nПредставники кіл, які оточували Путіна і Медведєва, змусили мене помилятися в цих людях (Путіні і Медведєві). Але водночас, можливо, Захід теж помилявся в них.\nІ в Медведєві також! Адже я вважав Медведєва помстою лібералів і тому був проти нього. Думаю, Вашингтон і Брюссель також бачили те саме і ми всі помилялися. Медведєв довів, що він справжній безкомпромісний російський патріот і державний діяч. Тому я радий, що очікування не справдилися – навіть якщо я й сам став жертвою цієї помилки.\nЗ: Чи не переграє Росія? Чимало аналітиків сумніваються, чи достатньо у Росії військової могутності та економічної стабільності щоб піддавати себе ризику ізоляції?\nВ: Росія не буде ізольованою – ані від Європи, ані від Азії. Від Сполучених Штатів, можливо, але це для нас нічого не означає.


ЗАГАЛЬНА ЧАСТИНА, ІСТОРИЧНИЙ ГЕНЕЗИС АДВОКАТУРИ ЯК СКЛАДОВА ЕВОЛЮЦІЇ СУСПІЛЬСТВА, Еволюція суспільних відносин як засада виникнення та існування адвокатури. Адвокатура Греції та Риму - Адвокатура України - Навчальні матеріали онлайн\nІСТОРИЧНИЙ ГЕНЕЗИС АДВОКАТУРИ ЯК СКЛАДОВА ЕВОЛЮЦІЇ СУСПІЛЬСТВА\nЕволюція суспільних відносин як засада виникнення та існування адвокатури. Адвокатура Греції та Риму\nУ будь-якому суспільстві особи у процесі своєї життєдіяльності вступають у певні відносини між собою. Ці відносини, безумовно, підпорядковуються встановленим у суспільстві правилам поведінки, серед яких провідне місце посідають санкціоновані державою норми права. У процесі практичного застосування норм права виникає необхідність надання професійної допомоги учасникам правовідносин з метою забезпечення неухильного дотримання, належного виконання та ефективного використання цих норм.\nНаявність розгалуженої системи професійних об'єднань та осіб, покликаних надавати правову допомогу, є однією з головних ознак цивілізованого суспільства.\nМожливість одержання кожною особою правової допомоги е важливим благом у будь-якому цивілізованому суспільстві. Право на юридичну допомогу є невід'ємним правом кожної людини і виступає органічною частиною правового становища особи в державі, одним з найважливіших факторів активної участі населення у житті країни.\nРаніше традиційно потреба в наданні юридичної допомоги пов'язувалася з участю особи у кримінально - або цивільно-правових правовідносинах. Однак чим більше просувається суспільство по шляху соціального прогресу, тим більш різнобічними інтересами воно живе, тим частіше виникає потреба в одержанні кваліфікованих юридичних послуг з питань найрізноманітнішого характеру. Цим зумовлена необхідність у визначенні місця і ролі адвокатури в сучасному суспільстві та встановленні чіткого переліку функцій і завдань, які виконує адвокатура як правовий інститут.\nОдним із позитивних наслідків проведеної в Україні реформи адвокатури є наявність інтересу як фахівців, так і громадськості до історії розвитку цього інституту.\nОсобливо розвинених форм адвокатська професія набула в таких античних країнах Середземномор'я, як Греція та Рим. Так, у Греції, хоча офіційного статусу адвокатів не існувало, утворився особливий клас осіб, які присвятили себе складанню промов для виголошення їх позивачами у суді.\nДемократичний устрій античної Греції створював сприятливі умови для виникнення адвокатури. Вважалося честю для кожного вільного громадянина полісу вміти себе захищати у суді. "Соромно, — зазначає Арістотель, — не вміти захищати себе рукою, але ще соромніше не вміти захищатися словом".\nУ Греції не було ні державного обвинувачення, ні державного слідства. Антична держава брала на себе обов'язок арбітра у спірних питаннях, залишивши ініціативу обвинувачення у приватних руках; самі сторони мали збирати докази й аналізувати їх у своїх промовах. Афінське судочинство вимагало, щоб сторони особисто виступали в суді на свій захист. З цих причин виникла потреба в логографах — людях, які допомагали складати тексти промов. Згодом суд дозволив, щоб поряд із стороною ще й виступав інший громадянин.\nСпочатку промови, що мали назву логографи, складалися для рідних і друзів, але потім їх написання стало заняттям окремого класу осіб, які називалися логографами, або дико графами. Першим професійним логографом вважається Антифон (V в. до н. е.), який, за словами Амміана Марцелліна і Плутарха, ввів звичай брати плату за створення судових промов. Пізніше з'являється цілий ряд інших логографів, серед яких Лизій, Ісократ, Есхіл і Демосфен. Такою була первинна форма адвокатури в Греції, форма, яку ще називають "німою адвокатурою". Вона панувала до завершення періоду республіки.\nПроте логографи не могли цілком задовольнити потреби в судовому захисті. Логограф міг заздалегідь приготувати для сторони позов або обвинувачення, але не міг заперечувати обвинувачу чи позивачу, не знаючи, які докази наведуть вони в суді. Логограф не міг передбачити всі докази протилежної сторони, щоб спростувати їх до того, як вони будуть висловлені.\nХоча переконлива, майстерно складена промова, безумовно, потрібна, однак красномовність, спосіб її висловлення та розуміння суті може стати вирішальним чинником, який впливає на суддів. Саме тому виникає необхідність у тому, щоб судові промови виголошували професійні оратори.\nКрім того в Афінах з'явився інститут, що нагадує сучасну прокуратуру. Приватному обвинувачеві було надано право обрати собі одного або навіть кількох помічників з числа видатних ораторів, а у складних випадках народ або вищі урядові установи за відсутності приватних скаржників призначали офіційних обвинувачів, які мали назву категори, або синегори. Серед них були видатні оратори Греції починаючи з Перикла, який був призначений народом для обвинувачення Кимона, і закінчуючи Демосфеном, котрі також виступали в ролі синегора.\nІ от, з одного боку, недоліки логографи, а з іншого, — вимоги справедливого захисту зумовили те, що суди стали в окремих випадках дозволяти здійснювати усний захист сторін стороннім особам. Це відбувалося таким чином: закон вимагав, щоб сторони самостійно захищали свої інтереси, тому суди, не маючи права порушувати цю вимогу, вдавалися до обходу закону. Сторони мали бути присутніми на суді і вести дебати, але їм дозволялося після проголошення першої промови просити суд, щоб із другою промовою виступала яка-небудь зі сторонніх осіб. Друга промова називалася девтерологією, а особи, які її виголошували, — си негорами, за аналогією з кримінальними обвинувачами. Таким чином досягалася мета грецького правосудця: збереження принципу особистої участі сторін у справі і, водночас, допущення судової допомоги з боку осіб, які не є учасниками процесу.\nГрецькому правосуддю були відомі два види представництва, а саме: законне, або необхідне, представництво і змішане.\nЗаконне представництво стосувалося окремих категорій осіб, які з певних причин не могли самостійно виступати в суді. Так, право участі в суді належало лише особам право- і дієздатним. Жінки і неповнолітні, душевно хворі та з фізичними вадами не входили до числа цих осіб, тому вони повинні були діяти в суді через представників — своїх опікунів, якими були батьки, чоловіки, старші брати та інші родичі. Представниками сиріт могли бути будь-які особи. В особливому становищі перебували іноземці. Метеки (іноземці, які постійно проживали на певній території) сплачували податок за право жити на афінських землях і користувалися законним захистом, однак повинні були обирати собі патрона з числа природжених громадян. Іноземці, які тимчасово перебували на певній території, теж були зобов'язані мати патрона. У процесуальному аспекті різниця між цими двома категоріями іноземців полягала в тому, що метеки могли подавати всі без винятку позови, але за участю свого патрона, у той час як інші іноземці — лише такі, що торкалися їх особистих інтересів, і, безумовно, також за участю патрона.\nЗмішане представництво застосовувалося як представництво інтересів юридичних осіб.\nРимська адвокатура заслуговує на особливу увагу. З неї фактично почався висхідний розвиток світової адвокатури. У Римі, як і в Греції, первісною формою була родинна адвокатура.\nДані, що збереглися в деяких пам'ятках про найдавніші судові процеси, свідчать, що родинна адвокатура віддавна існувала у італійських народів, родинний захист здавна був звичайним явищем у Римі. Однак у юридичній літературі можна зустріти думку, що формування адвокатури в Римі почалося з інституту патронату.\nПатронат був свого роду перехідною формою від родинної до договірної адвокатури. Первинний патронат, що мав родинний характер, на перших порах свого існування більш-менш задовільно виконував своє призначення. Світоглядні та ідеологічні форми, вироблені в Греції на різних етапах її розвитку, виявилися придатними для використання новим античним суспільством із наповненням цих форм новим змістом. Що стосується адвокатури, то в античному Римі знання законів було прерогативою патриціїв" оскільки лише вони допускалися до управління в державі, відправлення правосуддя й патронату.\nВідносини між патронами і клієнтами були побудовані за аналогією з родинними відносинами. Клієнт, обравши собі патрона з числа римських патриціїв, приписувався до його роду, прилучався до родового культу й одержував право називатися родовим іменем. Він вважався ніби усиновленим патроном. Клієнт був зобов'язаний ставитися до патрона з усією повагою, надавати йому послуги, обдаровувати його дочок, сплачувати за нього і за його дітей викуп у випадку, коли вони потрапляли у полон до ворога, брати участь своїм майном у виплаті боргів чи покритті витрат патрона на суспільну службу тощо. Зв'язок клієнта з патроном вважався постійним і навіть успадковувався. Патрон мав усіляко сприяти клієнтові, захищати його інтереси перед судом так, як захищав інтереси своїх родичів. Таким чином, патронат сам по собі не вніс нового в розвиток адвокатури: захист з боку патронів був результатом поширення родинної адвокатури на осіб, які перебували у відносинах, подібних до родинних. Однак патронат був безпосереднім джерелом виникнення вільної адвокатури, що відбулося у такий спосіб.\nЯк відомо, знання і застосування права у древньому Римі перебували винятково в руках патриціїв. Лише вони допускалися до виконання жрецьких обов'язків; лише вони брали участь у державних справах, у відправленні правосуддя і судовому захисті своїх клієнтів. За відсутності писаних законів вони аж до видання XII таблиць і навіть пізніше були єдиними особами, які знали право.\nОднак постійні завойовницькі війни Риму, підкорення багатьох народів і племен прискорили розпад інституту патронату. Сама система патронату збереглася, але була значно оновлена й наповнена новим змістом.\nПатронат втратив свій обов'язковий характер. Зв'язок патронів із клієнтами ослабнув, і патронат, що являв собою цілісний суспільно-політичний інститут, розпався на дві складові. З одного боку, з нього виділився приватноправовий елемент у вигляді патронату пана над вільновідпущеними рабами, що продовжував існувати до пізніх часів, а з іншого — судово-процесуальний елемент, що дістав вияв у юридичному захисті, який знатний та впливовий патрицій надавав особам, котрі потребували його допомоги. Ці особи, як і раніше, називалися клієнтами, а їхній покровитель — патроном, але старі терміни позначали зовсім нове явище. Патрон звільнився від усіх обов'язків щодо клієнта, за винятком обов'язку судового захисту. Клієнт повинен був тільки оплатити послуги або зробити подарунок за допомогу в судовому процесі. Відносини між ними вже не були постійними, довічними і навіть успадковуваними, як це було раніше, — вони виникали тільки на час процесу і припинялися разом з ним. Отже, під виглядом патронату діяв прототип сучасної адвокатури.\nСлід зазначити, що першим кроком до створення вільної адвокатури було видання XII таблиць, яке зробило загальнодоступним знання законів; однак патриції зуміли втримати у своїх руках ключ до застосування їх на практиці. Справа в тому, що закони XII таблиць стосувалися тільки матеріального права. Процесуальні форми, що складалися з розкладів днів і годин, коли можна було здійснювати правосуддя, і правила користування позовними формулами не були оприлюднені і становили як священний предмет таємницю колегії жерців, членами якої могли бути тільки патриції. Через це сторони не мали можливості обійтися без сприяння патриціїв. Тільки опублікування Флавієм (V ст. до н. е.), а потім Елієм (IV ст. до н. е.) таблиці процесуальних строків і позовних формул завдало остаточного удару юридичній монополії патриціїв. Вивчення і застосування права стало доступним для всіх бажаючих, а адвокатура — стала цілком вільною професією.\nПершими юристами в Римі були патрони. У їх особі поєднувалися дві професії: юрисконсультів та адвокатів. Вони не тільки захищали своїх клієнтів в суді, а й роз'яснювали їм закони, давали юридичні поради, керували ними при укладенні угод. Коли патронат остаточно розпався і вивчення права стало можливим для всіх бажаючих, розвиток юридичної професії пішов двома різними шляхами. Юристи, які не володіли красномовством, зайнялися виключно юридичним консультуванням. Інші, навпаки, вдалися до адвокатури, причому іноді суміщали її з консультуванням. Перші мали назву юрисконсультів або правознавців. їх діяльність полягала в наданні юридичних порад (responderé), участі при укладенні угод для дотримання необхідних формальностей (cavere) і підтримки в суді адвокатів, які не завжди були знайомі з правом (agere). Консультації надавалися або вдома, або на форумі. У разі потреби вони приходили зі своїми клієнтами в суд і повідомляли адвокату, який проголошував промову, юридичні відомості, необхідні для даної справи і часто невідомі оратору. Однак не лише сторони радилися з юрисконсультами, а й самі судді зверталися до них, щоби, при прийнятті рішення можна було послатися на авторитет вченого юриста. Юрисконсультами звичайно були патриції, які, за загальним правилом, надавали послуги безоплатно. Вони могли отримувати винагороду лише у формі добровільної пожертви.\nЗгодом юрисконсульти поступово все більше і більше відмежовувалися від адвокатів, таким чином втрачаючи свій первинний характер. З простих радників вони, після видання XII таблиць, перетворилися у тлумачів права. Найголовнішим в їх діяльності стало тлумачення норм права, але тлумачення не буквальне, а поширювальне.\nІмператор Август офіційно визнав за юрисконсультами право тлумачення і, розуміючи важливість їх діяльності, з метою впорядкувати її постановив, що думки таких юристів матимуть для судів силу закону. У тому випадку, коли думки юристів не збігалися, суд міг на свій розсуд вибирати будь-яку з цих думок.\nПоряд з юрисконсультами діяли адвокати, які займалися судовим захистом. Вони, як і раніше, продовжували називатися патронами.\nСам термін "advocatus" (адвокат) з'явився в античному Римі в республіканські часи, але на початковому етапі він ще не мав значення ні правознавця-юрисконсульта, ні патрона, а характеризував зовсім інших осіб. Спочатку цим терміном називалися родичі й друзі позивача, які давали певні поради щодо судового процесу. Згодом цей термін було поширено на осіб, які сприяли стороні у підготовці доказів і матеріалів для патрона. Ось як визначалася різниця між різновидами судової діяльності в одній із хронік: "Хто захищає будь-кого в суді, той зветься патроном і є оратором; є адвокатом, якщо допомагає юридичними порадами (jus suqqeris) чи своєю присутністю виявляє дружню участь (praesentiam commodot amico); є повіреним, коли веде справу, і когнітором, якщо перебирає на себе справу присутнього і захищає, ніби себе".\nЯк і в Греції, у Римі адвокатура була тісно пов'язана з ораторським мистецтвом. Патрони піклувалися не стільки про представлення юридичних позицій, скільки про виявлення красномовства.\nКрім того в Римі існували ті, що хвалять (laudatores), — особи, котрі як свідки розповідали в суді про заслуги і чесноти підсудного, відповідаючи грецьким параклитам; ті, що нагадують (monitores), — особи, що підказували оратору правові положення і навіть брали участь у дебатах; ті, що сповільнюють (moratores), завдання яких полягало у тому, щоб виголошувати промову в той час, коли головний оратор відпочиває, і законники (leguleii sive formulares) — юрисконсульти нижчого рівня. Усі ці різновиди юридичної професії не можуть бути визнані адвокатурою. Тільки патрони (patroni causarum) були адвокатами у повному сенсі цього слова.\nОрганізація адвокатури включає порядок і форми діяльності адвокатів, вимоги, що ставляться до осіб, які набувають статус адвоката, права, обов'язки та гарантії діяльності адвокатів. Для римської адвокатури характерними були дві форми її організації. Умовно їх можна визначити як адвокатура республіканського періоду та адвокатура часів імперії. Ці форми організації адвокатури суттєво різнилися, що зумовлено, в основному, зміною форми державного правління, а у зв'язку з цим — і зміною підходів до організації адвокатури.\nРеспубліканська адвокатура була повністю вільною професією. Законодавча регламентація майже її не торкнулася. Тільки практика і звичай виробили деякі правила, що стосувалися особливостей професійної діяльності адвокатів.\nВіддавна існував звичай, за яким молоді люди, які набували статус адвоката, тобто "вступали до адвокатури", викликалися для презентації на форум у супроводі важливої особи, наприклад колишнього консула.\nУмови для здобуття адвокатської професії: освітній ценз, практична підготовка, моральні якості тощо не були визначені. Молоді люди — кандидати в адвокати прослуховували курс риторики у фахівців ораторського мистецтва, були присутніми на консультаціях знаних правознавців, відвідували засідання судів тощо. Проте ні порядок, ні строк, ні навіть обов'язковість цих занять не були закріплені законом. Фактично кожна особа, яка відчувала потребу, мала здібності і досвід, могла надавати своїм співгромадянам юридичну допомогу.\nПравозаступництво було відокремлено від судового представництва. У цей період адвокати здебільшого були ораторами. Адвокатура була прямим шляхом до зайняття вищих і почесних посад у державі.\nАдвокатура у цей період висунула багато видатних судових ораторів, таких як Марк Антоній, Гай Гракх, Красс, Юлій Цезарь, Помпей, Цицерон.\nСлід зазначити, що в Римі були спеціально передбачені окремі категорії осіб, які не могли стати адвокатами. Перелік цих осіб встановлювався преторським едиктом і в подальшому був включений до Зводу Юстініана. Едиктом передбачалися три категорії таких осіб.\nДо першої відносилися ті, котрі не могли вести ні чужих, ні своїх справ, а повинні були брати собі адвоката. Це, наприклад:\n1) неповнолітні, тобто особи, які не досягли 17 років;\n2) глухі, у зв'язку з тим, що вони не в змозі чути розпоряджень суду.\nЯкщо вони не мали адвоката, то претор сам призначав їм його. До другої категорії осіб належали ті, що могли вести тільки свої справи, а саме:\n1) сліпі на обидва ока, у зв'язку з тим, що вони не могли бачити знаків преторської влади;\n2) жінки, у зв'язку з тим, що "вони не повинні, в силу правил пристойності для їхньої статі, втручатися у чужі справи і братися за чоловічі заняття". Однак історія зберегла відомості про те, що, попри заборону, існували дві жінки, які, хоч і не займалися безпосередньо адвокатурою, але були наділені ораторським талантом. їх звали Амезія Сентія і Гортензія.\nПерша виголосила блискучу промову в свій захист і була майже одностайно виправдана судом від висунутого проти неї обвинувачення, а друга, дочка знаменитого оратора Гортензія, виступала перед тріумвірами проти податку, яким були обкладені римські жінки, і завдяки її чудовій промові податок було значно зменшено.\nДо третьої категорії належали особи, які могли виступати адвокатами не всіх позивачів, а тільки: своїх батьків, дітей, патронів, чоловіків і жінок, вільновідпущених, родичів, свояків і тих, у яких вони були опікунами чи піклувальниками. Іншими словами, вони могли виступати тільки у випадках родинного захисту. Крім того до цих осіб належали: позбавлені цивільної правоздатності, особи, до яких застосовувалося кримінальне покарання, особи, що займалися ганебними ремеслами, наприклад гладіатори, і взагалі всі ті, яким за законом, рішенням народних зборів, сенатською постановою і едиктом претора дозволено було клопотати тільки за визначених осіб.\nЯк уже зазначалося, умови та гарантії адвокатської діяльності рідко піддавалися законодавчій регламентації і в основному регулювалися звичаями.\nОднак така гарантія адвокатської діяльності, як гонорар піддавалася законодавчій регламентації. У 204 р. до н. е. був виданий закон Цинція. Від нього дійшов до нас один тільки заголовок: "Закон про дарунки і приношення". Оскільки цей Закон не зберігся повністю, то важко чітко визначити його суть. Деякі вчені вважають, що він забороняв особам, які займали публічні посади або діяли в публічному інтересі, приймати за це подарунки як гонорар. Інші, навпаки, дотримуються тієї думки, що цим Законом пропонувалося "розглядати все отримане або обіцяне за такого роду дії як подарунки, тобто необов'язкові і добровільні приношення". Більшість вчених вважають, що цим Законом було, безумовно, заборонено адвокатам отримувати будь-яку винагороду. Але існує інша думка, яка полягає в тому, що заборона адвокатові приймати винагороду тривала до закінчення процесу, а після його закінчення адвокатові було дозволено приймати запропонований гонорар. Таке визначення заборони адвокатського гонорару видається правильним. Крім того сам мотив абсолютної заборони гонорару був би досить незрозумілим, оскільки представники всіх вільних професій у Римі мали право на винагороду за свою працю.\nРимське законодавство республіканського періоду торкнулося ще одного аспекту адвокатської діяльності — такої як тривалість судових промов. Спочатку остання визначалася на розсуд суду. Але незадовго до завершення періоду республіки Помпей "наклав вузду на красномовство". Час промови вимірювався водяним годинником, який мав назву "клепсидра". Втім, обмеження тривалості промови визначеним часом існувало недовго. З падінням республіки закон Помпея було скасовано, і визначення тривалості промови знову надавалося суду.\nСлід зазначити, що не всі вимоги до організації римської адвокатури визначалися звичаями, були вироблені практикою чи встановлені законодавством. Більшість вимог потребувала додаткової регламентації. Однак незважаючи на все це республіканський період повинен бути визнаний кращим періодом римської адвокатури.\nЗ падінням республіки адвокатура, як і взагалі судові установи, зазнала значних змін. Судова влада перейшла від представників народу до імператора, верховної ради та урядових чиновників. Принципи гласності і змагальності стали обмежуватися. З'явилися зачатки слідчого процесу і письмової апеляції, а разом з тим розвивалося заочне судочинство. Збільшувалася законодавча регламентація адвокатури. Однак спочатку, до перенесення столиці з Риму до Константинополя, вона торкалася переважно питань адвокатського гонорару, що цілком зрозуміло: жадібність і безцеремонність адвокатів наприкінці республіканського періоду досягли тепер колосальних розмірів. У цей період було прийнято ряд постанов Сенату та інших актів, які регулювали питання гонорару. В основному вони стосувалися умов виплати гонорару. Зокрема, чи мав виплачуватися гонорар і відбуватися попереднє його одержання у межах такси? Або ж треба залишити колишній порядок і визначити тільки максимальний розмір винагороди після закінчення процесу? Наприклад, варто згадати сенатську постанову, про яку йдеться у Плинія. Вона буквально повторювала закон Клавдія, забороняючи продавати і купувати судовий захист, і дозволяла після закінчення справи брати гроші в розмірі не більше 10 тисяч сестерціїв. Потім, при спадкоємці Клавдія — Нероні, теж була видана сенатська постанова щодо гонорару, але про неї існували дві, очевидно суперечливі думки. Тацит стверджує, що Нерон відновив закон Цинція, а Светоній стверджує, що він дозволив адвокатам брати "визначену" (тобто, ймовірно, визначену таксою) і "справедливу", тобто таку, що відповідає справі, плату. Якщо поєднати ці положення, то вийде ні що інше, як закон Клавдія, який, не скасовуючи закону Цинція, встановив таксу, що сплачували клієнти. Розбіжність думок, висловлених Тацитом і Светонієм, пояснюється тим, що кожен з них повідомляв тільки ту частину закону, яка була йому вигідна, або яка здавалася важливішою.\nУ такому стані питання про гонорар, очевидно, перебувало до часів Олександра Сєвєра, при якому, як вбачається з уривків, що дійшли до нас, колишній порядок речей було принципово змінено. Умови про гонорар, встановлені до судового засідання, як і раніше, були недійсними, але вони набирали чинності, якщо узгоджувалися після закінчення справи, хоча б до постановления рішення. Ще однією новелою було те, що адвокати одержали право позову про гонорар. Остання постанова найбільш важлива, тому що вона йшла врозріз з колишніми законами і звичаями й запроваджувала новий порядок. Право позову здійснювалося шляхом екстраординарного процесу. Якщо адвокат встановив собі після закінчення справи визначений гонорар, то він міг його вимагати в суді з тією лише умовою, щоб сплачена йому сума разом з обіцяною не перевищувала 100 золотих (10 000 сестерціїв), тобто такси Клавдія. Якщо ж не було встановлено ніякої умови, то суд за вимогою адвоката повинен був присудити йому винагороду, "залежно від суті справи, таланту адвоката, звичаїв адвокатури і важливості судової інстанції, у сумі, що теж не перевищує такси". Таким чином, законодавство визнало оплатність адвокатури.\nДійшовши загального висновку щодо гонорару в римській адвокатурі, ми зауважуємо, що через усю його історію проходить червоною ниткою одна тенденція, а саме тенденція "відносної безплатності адвокатури", тобто прирівнювання гонорару до добровільного, почесного дарунка з боку клієнта. Ґрунтуючись на традиціях древнього патронату, вона була вперше втілена у правовій нормі законом Цинція. Наступні законодавці не раз поверталися до неї і підтверджували її, так що можна без перебільшення стверджувати, що безплатність була основним принципом римської адвокатури починаючи з найдавніших часів аж до Олександра Сєвєра, коли їй був нанесений рішучий удар визнанням за адвокатами права позову про гонорар. Оскільки таке визнання відбулося і гонорар з дарунка перетворився на винагороду за послугу, принцип безплатності був порушений і адвокатура втратила свій первісний характер.\nЗ перенесенням столиці з Рима до Константинополя законодавча регламентація помалу охоплює всі сторони адвокатської діяльності і стає певним чином організованою професією. З IV ст. у законодавчих пам'ятках з'являється термін "стан адвокатів" (ordo, collegium, consortium advocatorum, causidicorum, togatorum). При імператорі Леві встановлюється іспит для кандидатів до адвокатури (V ст.); обмежується кількість штатних адвокатів у кожній провінції; надаються різні привілеї як усьому стану, так і деяким з його членів, словом, законодавство прагне докладно визначити всі сторони цієї професії".\nУ Зводі Юстініана визначено чітко організовану систему адвокатури. Основний принцип цієї організації — прирівнювання адвокатської професії до державної служби. Допуск до адвокатури залежав від начальника провінції або міста (у столицях), тобто від вищого адміністративно-судового чиновника. Негативні умови прийняття до стану адвокатів були ті ж самі, що й у республіканський період. Як і раніше, не допускалися до адвокатури неповнолітні, особи з деякими фізичними вадами (глухі, сліпі), жінки, особи, позбавлені цивільної правоздатності, особи, які підлягали кримінальному покаранню, і ті, які займалися ганебними ремеслами. Разом з тим, до кандидатів в адвокатуру ставилися деякі інші обов'язкові умови, а саме: 1) закінчення курсу в одній з юридичних шкіл і 2) іспит. З передмови до Дигест видно, що до Юстініана весь навчальний матеріал, що викладався в цих школах, був розподілений на чотири роки. Юстініан додав ще один рік, причому ухвалив, що перші чотири роки мають присвячуватися проходженню Інституцій і Дигест, а п'ятий — спеціальному вивченню шостої та сьомої частин Дигест і Кодексу. По закінченні цього курсу кандидати до адвокатури мали скласти державний іспит. Екзаменатори повинні були засвідчувати під присягою, чи отримав кандидат достатні знання, чи ні. Кандидат, який склав іспит, міг бути допущений з дозволу начальника провінції до заняття адвокатурою.\nАдвокати вносилися в списки (rotula) по префектурах у порядку їхнього допущення до професії. Перший за списком називався старшиною (primas). Усі адвокати поділялися на два розряди: штатних (statuti) і понад штати их (supernumerarii). Різниця між ними полягала в тому, що число перших було обмежено визначеною кількістю і вони мали право виступати в усіх судах, а число других не було обмежено, але вони практикувалися в нижчих судах. Штатні призначалися начальником провінції з числа понадштатних. Кількість штатних була визначена для кожної префектури окремо. Дисциплінарний нагляд за адвокатами належав так само, як і прийняття в їх число, начальникові провінції. Для адвокатів була встановлена особлива професійна присяга, яку вони повинні були промовляти не при вступі в стан, а на початку кожної справи.\n Конституція України : наук.-практ. коментар / В. Б. Авер'янов, О. В. Батанов, Ю. В. Баулін та ін. ; ред. кол. : В. Я. Тацій, Ю. П. Битяк, Ю. М. Грошевой та ін. — X.: Право ; К.: Концерн "Видавничий Дім "Ін Юре", 2003. — С. 287—288.\n Гловацький І. Ю. Діяльність адвоката-захисника у кримінальному процесі: навч. посіб. / І. Ю. Гловацький. — К. : Атіка, 2003. — С. 8—9.\n Васьковский Е. В. Организация адвокатуры\n Васьковский Е. В. Организация адвокатуры [Електронний ресурс] / Е. В. Васьковский. —Режим доступу : advokatrus.ru.\n Святоцький О. Д. Адвокатура: історія і сучасність / О. Д. Святоцький, В. В. Медведчук. - К. : Ін Юре, 1997. - С. 16.\n Гловацький І. Ю. Зазнач, праця. — С. 12.\n Васьковский Е. В. Зазнач, праця.


Женский – Интернет-журнал > Гостиницы > Реєстрація прав на нерухомість: в яких випадках держреєстратор може відмовити. Роз’яснення Мін’юсту\nУ деяких випадках державні реєстратори можуть відмовляти у реєстрації прав на нерухомість\nРеєстрація прав на нерухомість:\nУ Міністерстві юстиції роз’яснили, коли та з яких причин державні реєстратори можуть відмовлятися зареєструвати права на нерухомість чи обтяження щодо нерухомості. Про це повідомляється на Facebook-сторінці Мін’юсту.\nДля чого потрібна державна реєстрація прав на нерухомість\nДержавна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень покликана забезпечити захист прав та інтересів власників, користувачів нерухомого майна шляхом створення додаткових гарантій для них.\nЗводиться до мінімуму можливість перереєстрації шахраями на себе прав, які їм не належать, а також формуються перешкоди для проведення будь-яких незаконних операцій з нерухомістю.\nКоли держреєстратор може відмовити\nВідмова зареєструвати права на нерухомість можлива, якщо:\n— заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;\n— подані документи не відповідають вимогам, встановленим законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;\n— подані документи не дозволяють встановити набуття, зміну, припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;\n— наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;\n— наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;\n— заяву про держреєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після реєстрації права власності на таке майно за новим набувачем;\n— після завершення встановленого законом терміну не усунені обставини, що були підставою для ухвалення рішення щодо припинення розгляду заяви про держреєстрацію прав;\n— документи подано до неналежного суб’єкта державної реєстрації прав, нотаріуса;\n— заяву про держреєстрацію прав в електронній формі подано особою, яка не має повноважень подавати заяви в електронній формі;\n— заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;\n— заявник звернувся із заявою про держреєстрацію права власності щодо майна, яке відчужено особою, внесеною до Єдиного реєстру боржників (у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці);\n— якщо заявлене речове право чи обтяження не підлягають держреєстрації відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».\nУ той же час бувають випадки, коли держреєстратор не повинен відмовляти у реєстрації прав на нерухомість. Це стосується випадків, коли:\n— виявлено помилку у Державному земельному кадастрі, що виникла після перенесення інформації про земельну ділянку з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру;\n— площа земельної ділянки, вказана у Державному реєстрі земель, не відповідає її дійсній площі у результаті зміни методів підрахунку (округлення);\n— відомості про земельну ділянку в Державному земельному кадастрі не відповідають відомостям, що містяться в документі, який посвідчує речове право на таку ділянку (якщо невідповідність виникла внаслідок внесення змін або виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру).\nРинок офісної нерухомості vs COVID-19: прогнози на осінь\nЯкі речові права та їх обтяження підлягають і не підлягають державній реєстрації\nПідлягають державній реєстрації наступні речові права та їх обтяження:\n1. Право власності та право довірчої власності на нерухоме майно, об’єкт незавершеного будівництва;\n2. Речові права на нерухоме майно, похідні від права власності;\n— право користування (сервітут);\n— право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);\n— право забудови земельної ділянки (суперфіцій);\n— право господарського відання;\n— право оперативного управління;\n— право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки;\n— право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки;\n— право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов’язань);\n— інші речові права відповідно до закону.\n3. Обтяження речових прав на нерухоме майно, об’єкт незавершеного будівництва:\n— заборона відчуження та/або користування;\n— вимога нотаріального посвідчення договору, предметом якого є нерухоме майно, встановлена власником такого майна;\n— податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, об’єкт незавершеного будівництва;\n— інші обтяження відповідно до закону.\n— речові права та їх обтяження на корисні копалини;\n— на малі архітектурні форми;\n— на тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення;\n— на споруди, що є частиною головної речі, або складовою частиною речі (зокрема на магістральні та промислові трубопроводи, у тому числі газорозподільні мережі);\n— на автомобільні дороги;\n— магістральні теплові мережі, мережі зв’язку;\n— на залізничні колії.\nСформовано проект плану державних перевірок для бізнесу: як перевірити, чи будуть вас перевіряти


Ото Оман — Вікіпедія\n1922–1927 «Ілірія» 7 (0)\nОто Оман (словен. Oto Oman, нар. ? — пом. ?) — югославський футболіст, що грав на позиції нападника.\nВиступав у складі клубу «Ілірія», що був беззаперечним лідером словенського футболу першої половини і середини 20-х років. З 1920 по 1927 рік команда незмінно ставала чемпіоном футбольної асоціації Любляни. Ото Оман разом з такими гравцями, як Станко Тавчар, Ернест Турк і Станко Пелан вважалися лідерами і провідними гравцями команди того часу.\nРазом з клубом Оман був учасником фінальних турнірів чемпіонату Югославії в 1923—1927 роках, зігравши загалом сім матчів у цих змаганнях. У чемпіонаті 1927 року, коли вперше турнір почав проводитись за ліговою системою, Ото відзначився голом у кваліфікаційному матчі проти діючого чемпіона «Граджянскі», а «Ілірія» здобула несподівану і дуже впевнену перемогу з рахунком 5:0.\nВиступав у складі збірної міста Любляна. Зокрема в 1925 і 1926 роках був учасником розіграшів Кубка короля Олександра, турніру, що в 1924—1927 роках проводився для збірних міст Югославії. У трьох матчах змагань забив два м'ячі. Обидва у поєдинку проти збірної Осієка в 1926 році, коли Любляна здобула з рахунком 4:3 свою єдину перемогу за чотири розіграші.\nВідзначився забитим голом у матчі збірної Любляни проти збірної австрійського міста Клагенфурт у 1924 році, що завершився перемогою з рахунком 3:2 і у матчі-відповіді у 1926 році, що завершився нічиєю 3:3.\n↑ Історія клубу «Ілірія». Архів оригіналу за 2 липень 2016. Процитовано 15 жовтень 2016.\n↑ Кубок короля 1926 року. Архів оригіналу за 26 жовтень 2016. Процитовано 15 жовтень 2016.\n↑ Подробиці матчу Любляна - Клагенфурт, 1924\n↑ Клагенфурт - Любляна, 1926\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Ото_Оман&oldid=25713720\nФутболісти «Олімпії» (Любляна)\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 14:44, 17 липня 2019.