Козацькі вожді України - Сушинський Богдан -Іван Виговський, генеральний писар, гетьман України.\nКозацькі вожді України - Сушинський Богдан - Іван Виговський, генеральний писар, гетьман України.\nПо смерті Богдана Хмельницького, військова й політична еліта проголосила гетьманом України неповнолітнього Богданового сина Юрія. При цьому виходили з ідеї - об'єднати українців навколо Хмельниченка, і таким чином створити прецедент спадкової монархії. Та невдовзі багатьом стало ясно: Юрій Хмельницький - вочевидь, не з тих, кому до снаги підхопити важку булаву гетьмана оточеної ворогами, стражденної держави. На кін дедалі переконливіше почала виходити давня козацька приказка: "До булави треба ще й голови"...\nНу, ми з вами не будемо настільки суворо оцінювати інтелектуальні здібності Юрія. Але мусимо визнати, що сакраментальне питання: "Як не Юрій Хмельницький, то хто ж?" - постало надзвичайно гостро. Претендентів на булаву виявилося чимало. Проте погляди багатьох сподвижників Богдана Хмельницького дедалі частіше зупинялися на постаті генерального писаря, найближчого небіжчикового радника Івана Виговського (р.н. невід. - помер 1664). Очолюючи канцелярію гетьмана, Виговський мав не одну нагоду довести свою вірність українській справі. Він знав багато державних таємниць, знав багатьох іноземних політичних діячів, брав участь у всіх походах гетьмана. Походженням та освітою він теж відповідав вимогам державця високого рангу: зі шляхетного роду, освіту здобував у Київській колегії, має військовий і політичний досвід.\nЩоправда, в пору битви під Жовтими Водами він служив не в козацькому, а в польському війську, і в полон до татар потрапив, як ворог повстанців. Відтак, Хмельницький перетягнув його на свій бік, викупивши в ординців (існує версія, що за якусь конячину). Але чи ж тільки він один вірно служив польському королеві, чи він один свого часу здіймав шаблю на українських повстанців?\nОдне слово, старшинська Рада дійшла згоди в тому, що кращої кандидатури на гетьмана, який би далі повів справу Б. Хмельницького, їм не знайти. Що й підтвердило рішення козацької Ради, яка відбулася 23-26 серпня 1657 року в Чигирині.\nЩоправда, рішення цієї Ради, в якій брали участь старшини від усіх полків, викликало невдоволення серед мас простого козацтва: з ним не порадились! Але державні мужі не зважили на це. З досвіду знали, що не було ще випадку, щоб котрийсь із гетьманів улаштовував геть усіх. Не зважили навіть на обурення кошового отамана Війська Запорозького Павла Гомона. Звичаю, бач, не дотримались: досі гетьманів обирали на Січі, а тепер у Чигирині. Очевидно, Гомін і сам був не проти стати гетьманом. Якщо вже козаки довірили булаву кошового, то чом не виважити в правиці й гетьманської? Одразу зауважу: сталося так, що гетьманом Виговського обирали ще двічі. На початку жовтня 1657 року - на загальновійськовій Генеральній Раді, що відбулася у Корсуні... На цю Раду були запрошені представники усіх полків, представники Австрії, Швеції, Польщі, Криму і Туреччини. Тобто, Виговський прагнув переконати козацтво, весь народ, європейську спільноту, що вибори відбуваються відкрито, справедливо, демократично. Успіх був цілковитий. Виговського обрали гетьманом майже одностайно. Але... російський цар Олексій Михайлович ні обрання це, ні саму\nКорсуньську Раду легітимними не визнав. При цьому він посилався на якусь там поправку до договору 1654 року, зроблену, до речі, самими московітами, в односторонньому порядку. А з цієї поправки випливало, що проводити Раду можна було лише з дозволу царя, узгодивши час і місце проведення та кандидатури на гетьманів, і відбуватися вона мала в присутності представника московського царя.\nТака позиція Московії викликала глибоке обурення Ви-говського та більшості козацької старшини. Назрівав політичний конфлікт, який легко міг перерости у військовий. Проте цього разу Виговський стримався. Чергову Раду було скликано 7 лютого 1658 року в Переяславі. На цьому наполягли росіяни, або нагадати українцям про Переяславську Раду 1654 року, за гетьмана Б. Хмельницького. Але й тут, у присутності московського представника Богдана Хітрова (Хітрово) І. Виговського одностайно було обрано гетьманом. Щоправда, під тиском Московії, козацтву довелося погодитись на присутність російських воєвод у Чернігові, Переяславі, Білій Церкві, Полтаві та ще трьох значних містах України.\nЧого ж прагнув Виговський, якою бачив долю України? Його уявлення про майбутнє України, загалом, влаштовувало багатьох. На переконання гетьмана, Україна мала пролягти від Дону до Вісли, а також ввібрати в себе Білорусію -аж по прусський кордон. Вона, безперечно, не підлягатиме більше нікому. Вона стане самовладною державою і житиме в мирі з усіма сусідами. Для цього Іван Виговський почав налагоджувати дипломатичні відносини зі Швецією, Польщею, Кримом. А що ж, спитаєте ви, мало бути з Переяславськими угодами, з отим горезвісним "возз'єднанням"?\nПолітику щодо Росії Виговський сформулював по-військовому лаконічно: "Нехай Великоросія буде Великоросією, Україна - Україною, ми є військо непереможне". Ні, розривати зв'язків з Росією він не поспішав. Але виразно дав зрозуміти, що відтепер він - гетьман України, і всі державні справи вирішуватимуться тільки з його згоди.\nМогло таке ставлення і така політика сподобатися Москві? Певно, що ні. Там уже звиклися з думкою, що український народ повинен на віки-вічні завмерти в поклоні перед високою рукою їхнього царя-батюшки. Не спитавши згоди гетьмана, козацької ради, Росія ввела війська до Києва і майже всіх великих міст Лівобережжя. Виговського це обурило. Поява додаткових гарнізонів - хіба це не порушення Переяславської угоди? Україна не перебувала в стані війни, мала власні збройні сили, і російських військ до неї ніхто не кликав. До того ж, утримування московської армії покладалось на народ України.\nСприймаючи введення російських військ, як фактичну окупацію України, гетьман ще наполегливіше повів переговори з Польщею. Втім, вони не означали, що Виговський бажає повернути Україну до складу Речі Посполитої, як це намагаються довести нам деякі дослідники радянської доби. З усього видно, що він мав на меті лише рівноправний союз із Польщею, який би дав змогу відкинути імперські домагання з боку Московії. Інша річ, що поляки йшли назустріч Виговському дуже неохоче. Що й продемонстрував Гадяцький мир, укладений 6 вересня 1658 року в містечку Гадячі (на Полтавщині).\nГетьман Виговський чудово розумів, що розбудовувати нову державу без національної інтелігенції, національної правлячої еліти неможливо. Такою елітою, згідно зі світовою практикою, мала стати військова старшина й адміністративно-полкове керівництво, професура, духовенство, купці та промисловці. Ось чому він усіляко сприяв формуванню вищого та середнього елітних класів, що повинні були відповідати тогочасним європейським соціальним нормам.\nПроте серед старшини знайшлося чимало невдоволених тим, що гетьманом став саме Виговський. Невдоволених навіть за умови, що булаву він прийняв на час, поки Ю. Хмельницький навчатиметься в Київській академії. Серед особливо невдоволених бачимо полтавського полковника Мартина Пушкаря, нового кошового отамана запорізького козацтва Якова Барабаша, Івана Сірка... Навколо них гуртувалося чимало дрібнішої старшини.\nНа якій же хвилі піднімав антигетьманське зрушення на Полтавщині і всьому Лівобережжі полковник М. Пушкар? Кажучи сучасною мовою, на популістській. На тій одвічній соціальній демагогії, що здатна повести маси навіть проти святих апостолів. Он, бачте, заборонив гетьман вільно гнати горілку, намагається наставити над цим промислом державний податковий контроль - ганьба йому! Геть такого гетьмана! Дещо пообтинав козацькі вольності, які вже почали ставати руйнівними у формуванні нормальної європейської держави? Скинути його з гетьманства! Не дозволяє обирати гетьмана "Чорною Радою*? Одібрати йому булаву!\nЯсна річ, на все це накладалися й певні утиски місцевих панів та підпанків. Проте "сіромі" дуже важко було пояснити, що і боротися проти цих утисків, і утверджувати незалежність можна, тільки виплекавши самовладну державу з міцним державним устроєм. До того ж, за Пушкарем стояла Москва. їй бо вигідно було усунути Виговського й віддати булаву ще одному "верному холопові", або, найліпше, не вручати її нікому, а перекласти всю владу на російських боярів та воєвод. Адже тоді вже в Україні сидів боярин Григорій Ромодановський, який не лише командував російськими військами, а й, по суті, став чи то намісником, чи генерал-губернатором.\nОдразу скажемо, що на той час навколо гетьмана почала формуватися високоосвічена еліта, що складалася з таких діячів, як Юрій Немирич, котрий багато років провів у Західній Європі і тепер був радником Виговського з питань державного устрою; митрополит Київський Діонісій, відомі українські князівські та старшинські роди.\nПроте Пушкар теж не був сам. Круг себе - не без підтримки росіян - він також декого гуртував. Кого? Та всіх невдоволених, усіх отих броварів та гуральників, яких гетьман намагався - для добра держави - обкласти податками; отой плебс, який віддавна і скрізь становив галасливу "більшість".\nЩоправда, озброювалося його військо вилами, косами, палицями. Але не слід до цього ставитися скептично: в бою вила та коси не дуже поступалися шаблям. Отож військо, всі оті майже 40 тисяч, що їх зібрав навколо себе полковник Пушкар, мало поставу не менш страшну, ніж будь-яке інше. Тим паче, що його добре налаштували на громадянську війну.\nПевний час Виговський пробував якось домовитися з Пушкарем та Барабашем. Існують дані, що він навіть намагався пригасити полум'я внутрішньої війни (поляки називають таку війну "домашньою") економічною блокадою повстанських територій. Але це справі не зарадило. Довелося кидати проти тих, кому до інтересів держави було байдуже, кого питання її підлеглості чи самовладності не хвилювало, - козацькі полки, наймане військо і навіть татар, що прийшли на допомогу гетьманові, розуміючи: таким способом вони виступають і проти Московії. Під час перших сутичок Виговський зазнав невдач. Зокрема, козаки, які підтримували Пушкаря, розбили один із татарських загонів. Але згодом, виразно з'ясувавши для себе, з яким військом він має справу, гетьман переміг його, вдавшись до хитрощів.\nВін подбав про те, щоб поблизу Полтави, де гніздилося військо "дейнеків", як вони себе називали, раптом виринув величезний гетьманський обоз. За однією версією, пушкарів-ці напали на його охорону й відбили здобич. За іншою - охорона сама десь поділася - ніби з переляку. Одне слово, обоз потрапив до рук повстанців.\nВони ж, зазнавши вже смаку перших перемог, сприйняли пригоду за добрий знак, що віщував нові успіхи, і кинулися до возів. Тут уже щастю їхньому не стало меж: мало не весь обоз складався з їстимого та питимого. Особливо питимого. Значна частина "дейнек" негайно подалась до нього. Та так щиро, що невдовзі мало хто міг устояти на своїх двох. А тим часом гетьман підтягнув резерви з найманців і татар, перегрупував вірні йому козацькі полки. Різанина була жахливою. Невеликий загін запорозьких козаків на чолі з Барабашем, досить швидко зорієнтувавшись у ситуації, зрозумів: підтримувати, власне, вже нема кого. Він відступив до Полтави, а звідти повернувся на Січ. Що ж до "дейнек", то вони майже всі полягли на полі бою. Серед них і полковник Пушкар.\nПроте гетьмана це не вдовольнило. Ще кілька днів його каральні загони лютували і в самій Полтаві, і по навколишніх містечках, викорінюючи бунтарський дух. І лише на кінець червня 1658 року все вгамувалося.\nЗміцнивши свої позиції на внутрішніх фронтах, Виговський зосередив увагу на договорі з Польщею, щоб потім впевненіше почуватись у діалогу з Росією. Наслідком його словесних змагань з представниками короля став уже відомий нам Гадяцький договір, за яким Україні надавалось право на власну армію та власні гроші, які, до речі, мали карбуватись у Києві; українські школи й академії; польське військо не мало права заходити на терени України. А якби, скажімо, в разі війни, і зайшло, то перебувало б під командою українського гетьмана. До речі, увагу в цьому договорі привертає цікавий пункт. Виговський обумовлював, що сто представників від кожного українського адміністративного полку дістануть шляхетські звання й навіть титули. Тобто подбав про те, щоб в Україні з'явилася своя аристократія, звідки могла б рекрутуватись правляча еліта.\nОдне слово, згідно з цим договором, Україна одержувала чимало всіляких привілеїв. Крім, як уже мовилося, одного - незалежності. Вона знову мала опинитись у складі польського королівства. Це дало новий поштовх до невдоволення політикою гетьмана. І це ж таки дало змогу всім прорадянськи настроєним історикам України вважати гетьмана Виговського "зрадником народу". Хоч абсолютно ясно, що Виговський, людина, яка щиро прагнула незалежності, зважився на цю угоду лише як на тимчасовий захід. На непопулярне, як тепер заведено казати, рішення, яке відкривало можливість вирвати Україну з-під іще гнітючішого російського ярма.\nЦя думка дістає яскраве підтвердження в його маніфесті, в якому гетьман звинувачував Росію в порушенні Переяславських угод та проголошував розрив союзу з нею. 4...Цар не виправдав надій України, не давав їй допомоги проти ворогів, умовлявся з Польщею про поневолення козаків... Царські воєводи відмовляли гетьманові почестей, підтримували бунти, нищили край, фальшиво інформували царя про події в Україні. Та зрада підступної Москви помітна в усьому: вона готує нам ярмо - насамперед домашньою, громадянською війною, тобто нашою власною зброєю, без ніякої нашої вини".\nПо суті, маніфест був оголошенням війни. Добре розуміючи це, гетьман створив два корпуси. Один з них повів сам -проти воєводи Ромодановського, війська якого стояли на кордоні з Росією; другий (його очолив гетьманів брат, биховський полковник Данило Виговський) дістав наказ визволити від російських військ Київ. Корпус гетьмана діяв успішно: потіснив російські війська, примусивши їх відійти в глибину російської території. Але корпус Данила Виговського визволити Києва не зміг. Забракло сили.\nЦі бойові дії, що розпочалися в серпні 1658 року, примусили царя оголосити про деякі поступки Україні, зокрема, він погодився вивести російські війська, визнати умови Галицького миру. Але Виговський сприйняв усе це за звичайні обіцянки. І не помилився. Слідом за приємними обіцянками... на Україну посунули нові російські війська.\nПершим вони облягли Конотоп (нині - Сумської обл.). Але тут стояв гарнізон під командою ніжинського полковника Григорія Гуляницького. Сімдесят діб українські козаки мужньо протистояли великому російському війську на чолі з князем Трубєцким, так і не впустивши до міста, хоча воно й не мало справжньої фортеці. Така самовіддана оборона й дала змогу Виговському підійти під Конотоп з основними силами. Відома й точна дата - 8 липня 1659 року. Цього дня росіяни кинули проти козацької піхоти майже всю свою кавалерію, і розпочалася одна з найбільших українсько-російських битв. Але козаки прикрилися валами, вишикувалися в каре і залповим вогнем вибили значну частину нападників. Довершила поразку росіян спільна атака козацької піхоти і кінноти.\nРозгром був жахливий. Як свідчать хроністи, Москву пойняло жахом. Прикривати столицю не було кому, а в оточенні царя пішла чутка, ніби Виговський веде війська саме сюди. Дехто навіть пропонував цареві перебратися за Волгу.\nМожна не сумніватися, що ця перемога дала б змогу не лише визволитися з-під московського ярма, а й полегшити ярмо польське. Тобто, по суті, після Конотопської битви, маючи в союзниках кримських татар, Україна дістала щонайреальніший шанс вибороти собі незалежність. Але... Знову подало голос оте наше одвічне: "Бий свого, щоб чужий боявся!*. Замість того, щоб згуртуватися навколо гетьмана й, відкинувши усі чвари, дбати про самовладну Україну, тут почали плодити нових гетьманів. Проти Виговського виступила значна частина запорізького козацтва на чолі з кошовим Барабашем. Загони й гарнізони гетьмана шарпав загін І. Сірка.\nТрагічну роль в історії України відіграв полковник Іван Безпалий.\nМаючи беззастережну підтримку Москви та озброюючись її коштом, він зібрав чимале військо невдоволених та представників завжди скривдженої "більшості" і допоміг Трубєцкому з Ромодановським загарбати велику частину Лівобережжя, де шаблями і списами примушували українців складати присягу на вірність цареві. А перед Виговським в усій своїй незаперечності постала основна його помилка: він так і не зумів прихилити на свій бік головну масу селянської та міщанської сіроми. Але найбільша, на мій погляд, помилка полягала в тому, що він не подбав про створення на місцях вірної його курсові адміністрації. Відтак велику кількість посад зайняли люди, яким було байдуже до долі України, або ж просто ті, яким чимось не догодив він сам.\nПомилки призвели Виговського до того, що в жовтні 1659 року він зрікся булави і подався до Польщі. А Україна втратила реальний шанс вибороти собі незалежність. Натомість почалися часи міжусобиць, що ввійшли в історію землі нашої під назвою "Велика руїна".\nМожливо, колишній гетьман так і дожив би до свого віку у Варшаві, Кракові, чи в своєму маєтку в Руді-Гніздичівській, проте ситуація в гетьманській Україні не давала йому спокою і він поклав собі ще раз випробувати долю. Хоча всі його дотеперішні спроби примусити поляків розпочати велику війну, яка б дала йому надію на булаву, ні в чому конкретному не реалізувалися. Розчарувавшись у тих, хто дав йому притулок, він почав шукати дороги до російського царя. В усякому разі можна припустити, що він мав певні контакти з російськими дипломатами, оскільки діяв досить рішуче. Недарма автор "Історії русів", який не виявляв симпатій до Виговського, так охарактеризував його з позицій русофіла: "Сей Виговський, бувши природним, поляком, заховав у собі характер нації своєї у всій повноті і з безмірного честолюбства свого, завше хотів собі уряду гетьманського за всяку ціну".\nСвою нову ставку Виговський зробив на полковника Судиму (він же Сулимка та Сулименко). Цей правобережний отаман зібрав величенький загін козаків та селян-повстанців і розпочав бойові дії проти поляків. Сили його значно зміцніли, коли вдалося об'єднатись із загоном повстанців Варяниці, що діяв на Київщині. Проте найбільшим успіхом слід вважати те, що свою допомогу пообіцяв славетний отаман запорожців Іван Сірко.\nПершим великим містом, наміченим до здобуття і, можливо, до влаштування там гетьманської столиці, стала Біла Церква. Вибір не випадковий: там саме перебували гетьман Тетеря та загін поляків під орудою полковника Маховського. Виговському і Судимі слід було дочекатися запорожців Сірка і вдарити на це пристойно укріплене місто разом. Одначе Виговський вирішив, що впорається і без участі запорозького полководця. І схибив. Сірко вже наближався до Умані, коли 24 лютого 1664 року Виговський і Сулима розпочали штурм. Всі їхні спроби нічого не дали. Втративши чимало людей, колишній гетьман мусив відступити. Але полковник Маховський не дав йому можливості перепочити й зібрати нові сили.\nЗа однією з версій, яка, хоч і здається маловірогідною, але все ж таки побутує в історичних дослідженнях та розвідках, полковник Маховський зі своїм військом нібито вийшов з міста, напав на його табір і, здолавши опір козаків та повстанців, захопив Виговського у полон. За іншою, документально і ситуаційно переконливішою, Себастіан Маховський, нібито під слово честі, запросив Виговського на переговори, викликавшись бути посередником між ним і гетьманом Павлом Тетерею, польським командуванням та урядом. Насправді, як виявилося, це була змова: і гетьман Тетеря, і Маховський, як і все польське командування, були зацікавлені в тому, щоб колишній гетьман Виговський назавжди залишив військово-політичну арену України. Й одним з аргументів, яким усі причетні до цієї підступної операції, спрямованої проти Виговського (який на той час був сенатором Польщі, а ще - воєводою Київським і старостою Барським, отож судити його міг тільки королівський суд), виправдовували тим, що він зрадив і гетьманську Україну, і Польщу, оскільки налагодив взаємини з Росією.\nВлаштований Маховським і Тетерею військово-польовий суд відбувався в ставці Маховського під Ольхівцями, Канівського повіту, і тривав близько десяти годин. Після винесення вироку. Іван Виговський встиг написати заповіт, який у перший частині своїй більше нагадує офіційне звинувачення своїх суддів, передусім, полковника Маховського. І можна лише дивуватися, що ні Маховський, ні гетьман Тетеря нічого не зробили для того, щоб цей викривальний документ було знищено.\n"Без ніякого явного доказу, - писав Виговський, - не давши мені оправдатися,.. Маховський, полковник його королівської милості, з деякими його милості панами дорадниками своїми, взяв мене наперед на присягу, потім на сумління моє, що не мали мені робити ніякої кривди. Наперед під сторожею кілька днів тримали, обіцяючи відіслати мене до суду короля Речі Посполитої, знову не дали мені оправдатися, на якісь хлопські байки зробили мене винуватим і на смерть без суду І права шляхетського віддали","\nОфіційної страти не було. За однією з версій, котрийсь із довірених людей Себастіана Маховського застрілив гетьмана, коли той, щойно склавши заповіту, вийшов з хатини, де перебував під арештом, аби покликати священика. За іншою, менш вірогідною, його вбили прямо в церкві, коли, стоячи навколішки, Виговський читав молитву.\nЗберігся ще один надзвичайної ваги документ - скарга на ім'я польського короля Яна II Казимира, складена генеральними суддями Гетьманату Іваном Креховецьким та Германом Гапоновичем, а також генеральним писарем та ще п'ятнадцятьма адміністративними полковниками й генеральними старшинами. Креховецький особисто займався розслідуванням підступного вбивства колишнього гетьмана Виговського, й у згаданій "Супліці" він, та інші старшини, запевняють короля, що всі вони до цього злочину не причетні; прямо зазначають, що стався він через інтриги полковника С. Маховського і вимагають покарати його. До речі, в цьому офіційному папері, так само офіційно, полковника Маховського звинувачують у тому, що він провокував (або й шантажував) Виговського, намагаючись щоб той дав хаба-ря, за обіцянку полковника допомогти йому у здобутті гетьманської булави.\nСкладена була ця скарга ЗО листопада 1664 року, в гетьманському таборі під Лисянкою. Але, незважаючи на те, що вона була наслідком розслідування, автори її з подиву гідною легковажністю не подали жодних подробиць суду та страти Виговського, не зазначають навіть дати цієї страти. То ж, за одними відомостями, він нібито був розстріляний 16 березня 1664 року, за іншими - 17 березня, ще іншими -19 березня.\nТа якщо точна дата смерті для нас, нащадків, окрім хіба що істориків, якогось принципового, вирішального значення не має, то питання про те, де саме він похований, хвилює всіх, оскільки йдеться про місце вшанування його пам'яті. Знову ж таки, ми повинні завдячувати історії, що вона зберегла заповіт І. Виговського, в якому той просить: "Тіло моє по християнському порядку землі віддати, котре має лежати у Скиті Великім, у склепі мурованім, в церкві Воздвижения Чесного Хреста. До того ж монастиря ігуменові і братії, за відправування сорокоусту і соборних париста-сів за відпущення моїх гріхів, записую дві тисячі золотих, щоби ся сума за чотири роки з містечка мого Руди, по п'ятсот золотих на кождийрік, була віддана..."\nАле, по-перше, до подробиць описавши як мають розпорядитися після смерті його коштами та як віддячити монастиреві, Виговський все ж таки не назвав Скит так, як його, зазвичай, називали. І це дає підставу дослідникам сумніватися, то все ж таки, чи це йдеться про Манявський Скит (який знаходиться поблизу села Манява на Івано-Франківщині) чи про інший, що розташовувався на Львівщині, неподалік Стрия, поблизу маєтку Виговських. До того ж, не збереглося ніяких документів, які підтверджували б, що заповіт виконано, і поховано Виговського саме в церкві монастиря Манявський Скит, чи хоча б на цвинтарі цього монастиря.\nЩоправда існує запис у "Чернігівському літописі". Але там сказано, що він "Похований у Великому Скиті з жінкою своєю Стеткевичівною". Водночас, деталізується, що жінка ця, Олена Виговська (Стеткевичівна), упала і вмерла одразу ж, щойно дізналася про смерть чоловіка. Проте інші джерела переконливо доводять, що вмерла вона через певний час. І збереглося розпорядження полковника Маховського, який, у відповідь на прохання Олени Виговської, наказував "відіслати тіло,., до жінки до Руди, під Стрий,., щоби його там, як русина, по-руськи поховали".\nПро те, що дружина екс-гетьмана померла не одразу, свідчить і копія заповіту самої пані Виговської, що був вписаний у земську книгу міста Жидачова. Так от, із копії цього документу (сам він не зберігся) випливає, що Виговський, справді, був похований в церкві Воздвижения Чесного Хреста, і в скиту, але... не в Манявському, а тому, що знаходився поблизу маєтку Виговських біля села Руди-Гніздичівської. Погодьтеся, що аргумент досить сильний, і саме він збиває з пантелику багатьох дослідників, священиків та й просто шанувальників нашої історії. І все ж таки, більшість дослідників вважає, що поховання його слід шукати в Манявському Скиті. І пошуки ці тривають.\nВідроджений у роки Незалежної України, цей Скит уже став місцем поклоніння пам'яті гетьмана Івана Виговського; тут, за ініціативи Благодійного Фонду імені гетьмана Виговського, було споруджено пам'ятник йому. В своєму романі-есе "Гетьман Виговський: погляд з XXI століття" я запропонував компромісний варіант: до остаточного з'ясування місця поховання Івана Виговського, тобто до часу, коли вдасться віднайти та ідентифікувати його останки, вважати Манявський Скит - Заповітним місцем поховання гетьмана Івана Виговського, тобто місцем, обраним самим Виговським та засвідченим його заповітом.\nТиміш Хмельницький, полковник, командир корпусу визвольної армії.\nМатвій Гладкий, полковник миргородський, полковник Визвольної армії, керівник антипольського повстання.\nМартин Небаба, полковник чернігівський, полковник Визвольної армії.\nІван Золотаренко, полковник ніжинський, наказний гетьман визвольної армії.\nФилон Гаркуша, полковник Визвольної армії, командир окремого повстанського корпусу.


Види оздоблення сходів: способи, матеріали, поради професіоналів\nГлавная > Статті > Чим обробити сходи: доступні варіанти на будь-який смак\nЧим обробити сходи: доступні варіанти на будь-який смак\nОздоблення сходів – завершальний етап в їх будівництві, завдяки якому сіра і похмура бетонна конструкція стає родзинкою інтер'єру.\nІснує кілька варіантів обробки – залежно від уподобань власників будинку та бюджету, на який вони розраховують. Причому, якщо проектування і спорудження сходів у будинку на другий поверх потребують професійних умінь і навичок, то фінішний декор цілком можна виконати самостійно, обравши завдання собі під силу.\nМатеріали для обробки бетонних сходів\nУспіх і легкість останнього етапу будівництва сходів для квартири або приватного будинку залежить від того, наскільки правильно виконані попередні етапи. Наприклад, чим точніше зроблена опалубка, тим менше знадобиться додаткового вирівнювання і шліфування сходів, а отже, і меншого вкладення коштів.\nНа сьогодні популярні такі види оздоблення сходів:\nДерево – екологічний матеріал, який виглядає дуже тепло і створює затишну атмосферу. Облицювання бетонних сходів деревом коштує по-різному: все залежить в першу чергу від типу деревини та її якості. Тому обробку деревом можна підібрати під будь-який гаманець.\nМДФ – досить легкий та бюджетний оздоблювальний матеріал, доволі простий в установці, але має недолік: він не зносостійкий.\nПлитка – порівняно недорогий варіант для оздоблення сходів, але на відміну від попередніх, вологостійкий матеріал, більш холодний і міцний. Хоча вартість роботи прямо пропорційна ціні самої плитки.\nШтучний або натуральний камінь має схожі властивості із плиткою, вирізняється довговічністю і надійністю. Дуже добре вписується в більшу частину інтер'єрів. Через 10 років експлуатації його можна просто відшліфувати, і Ви отримаєте практично новий виріб.\nКовролін або килимові доріжки – м'яке і легке покриття, яке потребує частого догляду, може бути використано як цілим полотном, так й у вигляді окремих відрізів, іноді різного кольору.\nЛамінат – кварцові плити, зроблені з натуральних матеріалів. Екологічно чистий матеріал. Завдяки своїй технології виробництва має товщини від 3 мм, що дозволяє обробляти повітряні сходи, не втрачаючи при цьому висоти просвітів між сходинками.\nВибір варіанту обробки залежить від фінансових можливостей, польоту фантазії власників і їх умінь, якщо вони вирішили приступити до цього самостійно. При цьому професіонали дають кілька доречних порад:\nЩоб дерев'яне покриття прослужило довше, воно покривається лаком, морилкою, фарбується або полірується.\nПереваги плитки і декоративного каменя – у різних варіантах облицювання, які дозволяють створити цікаві й унікальні орнаменти.\nДля усунення ковзання застосовують поліуретанові накладки, які клеяться на сходинки.\nКовролін і килимове покриття фіксуються спеціальними утримувачами.\nОздоблювати слід не тільки сходинки, але також і косоури, тятивні стрічки, дно бетонних сходів.\nПростір під сходами може бути обладнано для додаткового функціонального використання.\nКолір і фактура обробки мають гармонійно виглядати в загальній картині інтер'єру, поєднуючись з меблями та елементами декору.\nЗавжди можна звернутися до фахівців\nЯкщо Ви не можете обрати, чим оздобити сходи, або до кінця не впевнені, що здатні здійснити задумане самостійно, фахівці «СПС-БУД» завжди готові Вам допомогти.\nКомпанія пишається задоволеними замовниками, пропонуючи ексклюзивні варіанти для кожного будинку, які, напевно, сподобаються і Вам!\nПредыдущаяЯк зробити бетонні сходи: що потрібно знати непрофесіоналові\nСледующаяКонсольні сходи: у чому секрет надійності того, що здається тендітним


Танки, БТРи та спецназ МВС можуть увійти в Київ вже 1-го листопада... - Зорян Шкіряк / ЛІГА.Блоги - LIGA\nСуть полягає в наступному. Правлячий режим не зможе виграти вибори чесно. Для мене - це аксіома. І питання не тільки в рейтингових показниках та об’єктивній соціології. Достатньо вийти на вулицю і спитати будь-кого, незалежно від регіону проживання, в Донецьку, Харкові, Сумах, Одесі, Києві, Львові чи Хмельницькому: а як Ви ставитесь до нинішньої влади? Якою буде відповідь здогадатись неважко, зрозуміло усім. Наразі, їхня реальна межа до 10-12% «ударного електорату», не більше.\nОтже, сьогодні можна не сумніватися, що режим готується до масштабних фальсифікацій результатів голосування. Їм необхідне створення суспільної ілюзії перемоги на виборах. Саме тому регіонали будуть застосовувати (і вже нині активно це впроваджують) маніпулятивні технології, як до, так і після закінчення виборів і закриття дільниць. Більш того, своїми останніми «мільярдними ноу-хау», на кшталт встановлення відеокамер на дільницях і т.д., вони намагатимуться підкреслити демократичність виборчого процесу. Але – це міф. Вони просто налякані майбутньою поразкою. До речі, відмова ЦВК зареєструвати кандидатами в народні депутати лідера опозиції Юлію Тимошенко і Юрія Луценка - ще одне підтвердження того, що Янукович боїться. Не дивлячись на заклики світової спільноти про негайний допуск репресованих, незаконно засуджених опозиційних політиків до виборчого процесу, реакції - нуль. Чому? Відповідь проста - страх.\nЩоб не заглиблюватись у деталі проведення виборчої кампанії партією регіонів та її сателітів, відзначу, що ці вибори можуть бути визнані недійсними та недемократичними, тобто сфальшованими. Вірогідність цього, за два місяці до дня голосування, особисто я оцінюю як 50/50. І визначать це не тільки українські спостерігачі та громадські організації-контролери виборчого процесу, а й, в першу чергу, представники міжнародних правових інституцій: ОБСЄ, ПАРЄ та ін.\nЗа обставин, коли Об ’ єднана опозиція і Свобода (сподіваюся, що і УДАР , який зайде у ВР, також долучиться до опозиційних сил) переможуть на виборах , а я переконаний, що так і буде, результат потрібно буде захищати. І не тільки в ДВК, ОВК, а й, можливо, на вулиці. Масштабним фальсифікаціям потрібно буде протидіяти. Інакше можемо ще на довгі роки опинитися в кримінально-прокурорському ярмі. Це означає, що може статися Новий Майдан або «нова революція свідомості», що, не виключено, стане поштовхом для усунення режиму.\nЗвичайно, спостерігати спокійно за цим влада не буде, це факт. Вони настільки глибоко засіли на Печерських пагорбах, що підуть на будь-які провокації аби втриматися. От тоді і можна очікувати танки, БТРи, внутрішні війська та озброєний «Беркут» на вулицях Києва. Задача буде поставлена проста: силове придушення можливих акцій протестів громадян. Адже іншої мови, окрім залякувань, побоїщ, арештів та застосування грубої сили проти мирних демонстрантів вони не знають. За останні два роки кожному українцю стало зрозуміло, що правляча хунта не зупиниться ні перед чим. Але, з іншої сторони, до людей має прийти прозріння, бо не може так продовжуватися вічно. Терпець громадян рано чи пізно урветься.\nГоловна проблема полягає в тому, чи будуть українці по-справжньому готові до реального протистояння режиму заради збереження своєї країни, заради захисту свободи і демократії, заради майбутнього своїх дітей. Саме так, як би патетично для когось це не звучало. Поки що люди не готові, але я переконаний, що вже найближчим часом все зміниться. Обо ’ вязково.\nВ цій ситуації ми говоримо виключно про конституційні засоби політичної боротьби, тобто про мирні масові протести на захист законності, дотримання прав і свобод громадян України. На мій погляд, думати про це потрібно вже сьогодні. Згадуючи одну зі своїх останніх публікацій (http://blogs.korrespondent.net/celebrities/blog/press-nk/a72869), повторюся, що потрібно всього 100 000 справжніх патріотів - в один час, в одному місці, готових захистити Україну. Все. Цього буде достатньо, щоб жоден танк не виїхав з гаражу, щоб жоден спецназівець не потягнувся до зброї. Крім того, за таких умов, міліціонери-спецназівці самі дуже скоро будуть на стороні людей.\nХочу наголосити, що я молю Господа, щоб найгірший прогноз не справдився. Це щиро. Більш того, десь, на підсвідомому рівні, я сподіваюся, що до такого ніколи не дійде. Адже я не тільки громадянин, але ще й батько і син. Несу особисту відповідальність за своїх дітей та батьків перед Богом. І волію, щоб ані мої діти, ані мої батьки ніколи не побачили будь-якого насилля влади по відношенню до власного народу.\nВтім, від цих горе-правителів можна чекати чого завгодно, в тому числі і спроби застосування сили проти мирних громадян. Це вже було, і не раз. Сьогодні – це правда життя. Тому замовчувати такі речі, обговорюючи можливі ситуації, на мій погляд, також не варто. Потрібно це знати і думати, як діяти у різних обставинах. Як захистити Україну від свавілля і остаточного знищення нашої держави. Отже, як кажуть росіяни: «готовь сани летом…»\nАле, на жаль, сьогодні все виглядає інакше. Саме тому, стверджую, що без застосування «чорних» технологій, без банального підкупу виборців, без маніпуляції свідомістю через зомбування людей в ЗМІ (в першу чергу через телебачення), без жорсткого адмінресурсу, без масштабних фальсифікацій на виборчих дільницях, без залякувань і шантажу, представники правлячого кримінально-олігархічного режиму перемогти НІКОЛИ НЕ ЗМОЖУТЬ! Крапка. Це моя власна точка зору, яку я готовий відстоювати і доводити.\nЗрештою, головне: кожному з нас, прийти на виборчі дільниці і не дати їм змоги вкрасти наші голоси, а значить, не дати вкрасти наше майбутнє.\nВласне, у цій публікації я написав про свої перестороги, але переконаний, що вони сьогодні властиві багатьом людям.\nУ наступних публікаціях я та ГО «Новий Київ» будемо інформувати широку громадськість про перебіг виборчої кампанії, оскільки братимемо у ній активну участь. Розкажемо і про те, яким чином представники режиму намагатимуться спотворити результати волевиявлення, зокрема у Києві.\nP.S. Час від часу згадую 2003-2004 роки… Було величезне протистояння, був шалений тиск на опозицію, були фальсифікації, бійки, був Помаранчевий Майдан… Була епоха «кучмізму». Втім, порівнюючи сьогодні Кучму і Януковича, підсвідомо спадає на думку, що Леонід Данилович, виявляється, був «милейшей души человеком»:)))?…\nТеги: "Новий Київ", фальсифікації, адмінресурс, вибори-2012, янукович, танки, спецназ


Поломки побутової техніки та запчастини до них • PIK\nПоломки побутової техніки та запчастини до них\nЦе тільки в пісні, кращі друзі жінок – діаманти. Практика показує – користь від них сумнівна, а ризики ого-го. Насправді, самим надійними помічниками будь-якої сучасної жінки є побутова техніка. І коли вона ламається, блискучі камені безсилі, а от хороший майстер та запчастини цій проблемі завадять. До речі, запчастини до різноманітних побутових приладів можна придбати тут: http://alm-zapchasti.com.ua/cat/utyugi.\nПерерахуємо основне, без чого наше життя не таке комфортне:\nхолодильник, безмовний друг – навколо нього кипить все життя сім’ї;\nмікрохвильовка, що дає нам можливість поспати зайві 20 хв;\nпилосос, що допомагає підтримувати чистоту в оселі;\nпральна машина автомат, що перетворює прання в формальність;\nпраска-красень – він робить нас охайними;\nбойлер, який завжди готовий дати гарячу воду на відміну від ЖЕКу;\nпосудомийна машина – особливо корисна, коли всі гості розійшлися.\nЦі речі не помічаєш в суєті. Але як же сумно, коли прилади ламаються. Особливо, – коли немає потрібної запчастини до побутової техніки, до якої за роки звик. В компанії ALM володіють досвідом і статистикою, тому тут можуть точно передбачити, які елементи і на якій техніці виходять з ладу в першу чергу. Також готові дати деякі рекомендації з профілактики деяких поломок. Ось, з холодильника і почнемо.\nХолодильник: лід і полум’яний мотор\nНадійність холодильника часто залежить від виробника – від бренду і країни випуску. Проте, існують загальні проблеми, що виникають з часом. З дрібних неприємностей – поломка терморегулятора. Наслідки катастрофічні лише для продуктів, що зберігаються. Сам апарат залишається неушкодженим.\nПитання вирішується заміною цієї важливої, але відносно недорогий деталі. На щастя, для виробників будь-якої запчастини на побутову техніку Україна вже давно не терра інкогніта.\nБільш серйозною несправністю є поломка компресора.\nПричина – робота на межі можливостей у випадках:\nрежиму швидкої заморозки;\nнедостатньої вентиляції задньої стінки апарату в спеку.\nзниження рівня фреону з часом;\nУ більшості випадків поломці можна запобігти, досить дотримуватися елементарних заходів. В іншому випадку здійснюється заміна компресора.\nМікрохвильова піч: слабкі місця\nТут найголовнішим елементом є магнетрон – він відповідає за якісний і швидкий підігрів продуктів.\nможе прогоріти слюдяна пластина, після якої виникає дуга з ковпачком антени;\nдовга робота в максимальному режимі;\nЯкщо агрегат неможливо відремонтувати, тоді його замінюють.\nПральна машина: типові поломки\nЧомусь не гріється вода – це головна несправність більшості машинок. Причина – вийшов з ладу тен або нагрівальний елемент. З цієї запчастини до побутової техніки Київ – лідер по країні. Тож не дивно, адже в столиці найвищий відсоток стиралок на душу населення.\nТакож на тені з часом утворюється твердий наліт від водопровідної води, «прикрашений» нитками від одягу. Внаслідок відкладень, порушується тепловіддача і нагрівач «летить» від перегріву.\nТакож типовою поломкою можна вважати порушення відведення води. Справа в тому, що в сучасних «автоматах» цей процес примусовий: за сигналом з головної плати водяна помпа відкачує мильний розчин або відпрацьовану воду в каналізацію. Так як практично всі режими в пральних машинах пов’язані з відкачуванням води, то насосу доводиться постійно бути в роботі. Через навантаженя, або через засмічення, він виходить з ладу.\nУ цьому апараті зосереджені елементи інших видів побутової техніки, а значить і несправності ті ж.\nУмови роботи посудомийних машин жорсткіше, ніж у стиралок. Адже машина виконує кілька операцій:\nмиє під тиском і сушить;\nнабирає, фільтрує, гріє воду, а потім зливає відпрацьований розчин у каналізацію.\nТому в конструкції крім тена і насоса присутня маса елементів – клапанів, розпилювачів, датчиків і так далі, приполомці будь-який з них можна замінити.\nНазвані непопулярні серед туристів країни


Петриківка. Restart: Як в Україні створять унікальне селище\nГоловна Культура Петриківка. Restart: Як в Україні створять унікальне селище\nТож група людей із Асоціації майстрів народного мистецтва України взялася своїми силами змінювати прикру ситуацію, започаткувавши проект "Петриківка. Restart".\nДеякі майстри працюють в експериментальному цеху, а багато хто більше не займається петриківкою, фабрику "Дружба", де працювало понад 400 художників, закрили.\nПриблизно так прикрасять будівлі в межах проекту "Петриківка. Restart"


Хата на Пріорці — відділення Музею Тараса Шевченка. В серпні 1859 року востаннє перебуваючи в Києві, Тарас Шевченко прожив у цій хаті два тижні, перед своїм від'їздом до Петербурга Щодня музей несе до людей неосяжний образ Тараса Шевченка, проводить популяризаційну та просвітницьку роботу.\nВостаннє перебуваючи в Україні в «золотоглавому, садами повитому і тополями увінчаному» Києві, Тарас Григорович побажав зупинитися на околиці міста. З центру пройшов пішки весь Поділ, доки не опинився на Пріорці:\nЙшов та йшов — бачу хатина стоїть, не то панська, не то мужича, біла-біла, наче сметана, та ще й садочком обросла, а на дворі розвішані дитячі сороченята та й рукавчатами махають, ніби кличуть мене до себе…\nТут поет і зупинився. Усе життя господиня цієї оселі Варвара Пашковська пишалася тим, що у неї квартирував сам Тарас Шевченко. Останній київський притулок Шевченка став для нього розрадою та справжньою домівкою, а прості люди, з якими він встиг заприятелювати — сім'єю. Два тижні Шевченко насолоджувався привітністю місцевих жителів, навколишнім садом, українською піснею, пріорчанською дітворою. А влаштоване дивакуватим квартирантом свято ласощів для своїх маленьких друзів увійшло до найсвітліших місцевих легенд. Кобзаря на Пріорці звали просто — «дядько Тарас». Зі сльозами його проводжали до Петербурга та згадували потім усе життя цю щасливу зустріч, передаючи своїм дітям світлі спогади про українського генія, як про безмежно добру, щиру, сердечну, доступну та рідну людину. А хату Пашковської стали називати «Тарасовою».\nРобота музею та експозиція\nШирокий екскурсійний спектр музею пропонує заглибитися в такі теми:\nШевченко на Пріорці\nТретя подорож на Україну\nІсторія київських околиць Куренівки і Пріорки часів Тараса Шевченка\nПішохідна екскурсія територією парку: від Тарасового дуба, якому вже 400 років, до дачі «Кинь-Ґрусть», що згадується у Шевченкових творах\nЕкологічна екскурсія територією парку.\nЕкскурсії проводяться не лише українською, а й іноземними мовами.\nОкрім того, наукові працівники проводять унікальні, спеціально розроблені екскурсії для відвідувачів з вадами зору.\nУ «Хаті на Пріорці» шанобливо ставляться до дитячої творчості, про що свідчать виставки дитячих малюнків на шевченківську тематику, виставки різдвяних та великодніх листівок, персональні виставки талановитих дітей, присвячені Кобзареві. Щороку музей проводить дитячий конкурс на краще читання поезій Тараса Шевченка.\nВідвідання музею щоразу стає подією для дітей-сиріт, інвалідів, яких тут радо приймають та надають їм життєвої наснаги силою Шевченкового образу.\nЦей небуденний шевченківський куточок часто збирає людей похилого віку на вечори «Шевченко в моєму житті».\nУ «Хаті на Пріорці» Шевченківськими днями, 9-го та 10-го березня і 22-го травня, завжди тепло вшановують Кобзаря. В день народження Тараса Шевченка у цих привітних стінах стає світліше від поезії, теплих слів, української пісні. 10-го березня, скорботного для України дня, в день смерті Великого Українця, тут правиться панахида та робиться поминальний обід.


Пустоцвіт на огірках в теплиці: що робити, відео та фото\nІноді дачники стикаються з таким явищем, як пустоцвіт на огірках. Чому так відбувається, як боротися з таким явищем, потрібно розібратися докладніше.\nВикористання неякісного насіння\nПричин появи такої проблеми кілька. Якщо багато пустоцвіту на рослинах, це загрожує втратою врожаю, оскільки на таких кущах відсутні зав’язі в майбутньому. При порушенні агротехніки культивації культур іноді на кущах з’являються порожні зав’язі.\nЩе однією розповсюдженою причиною стає проведення неправильного догляду за насадженнями. Що робити в такій ситуації? Важливо своєчасно встановити причину появи такої проблеми, це дасть можливість запобігти можливості втрати врожаю.\nСеред основних причин того, що огірковий кущ покривається пустоцвітом, можна виділити висівання непрогрітого посадкового матеріалу або використання для висадки насіння з торішніх плодів. Таку помилку нерідко допускають початківці городники.\nНе рекомендується використовувати ті насіння для того, щоб виробляти в подальшому урожай, які були вирощені в минулому році. Таке насіння після посадки сходять дуже повільно, можуть не зійти взагалі, а ті рослини, яким все ж вдається вирости, дають велику кількість пустоцвітів огірків.\nА якщо ще це насіння зберігалися в сирому вологому місці, вони не прогріті, не дозріли, в результаті чого на кущах огірків формується велика кількість пустоцвітів.\nЩоб запобігти такій проблему, рекомендується зберігати насіння в теплому місці протягом декількох років, і тільки після цього висаджувати їх в прогріту грунт. Саме такий посадковий матеріал, за твердженнями багатьох досвідчених городників, є найбільш оптимальним для висаджування, він дає велику продуктивність огірків в майбутньому.\nЗгідно з твердженнями досвідчених городників, пустоцвіти на кістках огірків нерідко з’являються в тому випадку, якщо для висадки використовується посадковий матеріал, зібраний власноруч, зі своїх же огірків. Що робити в такому випадку? Рекомендується купувати готовий посадковий матеріал, не ризикуючи своїм подальшим урожаєм.\nНадмірна загущенность посадки\nНадмірно густо посаджені рослини теж негативно позначаються на якості формування зав’язі. Так огірки в теплиці і відкритому грунті можуть покриватися пустоцвіти. Також велика загущенность чревата появою слабких паростків, повільним формуванням куща. При занадто щільному посіві істотно збільшується небезпека появи різних захворювань і шкідників.\nЩо робити в такому випадку? Щоб запобігти таким негативним явищам, розсада повинна висаджуватися за певним алгоритмом, дотримуючись оптимальні інтервали між рослинами. На одному метрі квадратному має висаджуватися не більше п’яти кущиків.\nНедотримання правил догляду\nЯкщо рослини розміщуються в сильно затінених місцях, це теж може стати причиною появи пустоцвітів. Огірки є вимогливими до умов освітлення. При занадто щільно посаджених кущах, вони можуть затінювати один одного. При нестачі природного освітлення на огірках будуть з’являтися не тільки пустоцвіти, також зростає ризик опадання зав’язей. Щоб позбутися від такої проблеми, потрібно дотримуватися правил посадки.\nВажливою умовою для правильного формування зав’язі є правильний полив. Процедура зволоження повинна здійснюватися тільки підігрітою попередньо водою.\nНе можна поливати холодною водою, це завжди призводить до захворювань кореневої системи, до гнильним процесам, які в подальшому провокують загибель кореневої маси.\nТакож через зрошення холодною водою обпадають зав’язі і з’являються пустоцвіти. Проведення поливу має бути тільки за допомогою підігрітої рідини (воду можна нагріти під сонячними променями). Під час процедури зволоження потрібно бути обережним, щоб вода не потрапляла на лиственную масу і не розмивала грунт над корінням.\nОгіркові культури мають потребу в систематичному і рясного поливу. Але при цьому, вони не переносять застійні явища в грунті і в кореневій системі. Якщо відбувається застій вологи в ґрунтовому субстраті (неважливо, в теплиці, або в умовах відкритого грунту), це загрожує появою пустоцвітів на майбутніх зав’язях, а також обпаданням зав’язей, появою різних хвороб і шкідливих комах.\nВплив холодної погоди\nЯкщо кущах огіркової культури забезпечується прикореневе тепло, для рослин це є найбільш оптимальним і комфортним умовою для формування якісних зав’язі.\nЯкщо ж кореневій системі насаджень постійно холодно, розраховувати в майбутньому на якісний і рясний урожай не варто. Внаслідок переохолодження грунту і самої кореневої системи нерідко формуються пустоцвіти на кущах.\nЩоб запобігти таким негативним процесам, досвідчені городники рекомендують використовувати для закладки під грядки спеціальної мульчі (яка дозволить зберігатися тепла), замість мульчі можна застосовувати соломістий гній, перегній, вони будуть зберігати тепло в грядках.\nМожна також замінити такі різновиди мульчі перепрілим компостом, старим листям, іншими різновидами біопалива.\nЩо робити при появі пустоцвітів\nПрактично з усіма перерахованими несприятливими факторами можна боротися і запобігти масовому формування чоловічих суцвіть. До загальних рекомендацій досвідчених городників і фахівців в області овочівництва відносять:\nДотримання агротехніки вирощування – використовувати посадковий матеріал для висівання, який зберігався не менше трьох-чотирьох років.\nДотримуватися оптимальний інтервал між лунками в період висаджування рослин.\nЗабезпечити доступ великої кількості сонячних променів.\nДотримуватися правильність зволоження грунту, кількість рідини і регулярність.\nСтворити максимально комфортні для зростання умови. При холодних кліматичних умовах допомагати рослинам, зберігаючи тепло за допомогою біопалива.\nПри правильному підході можна уникнути появи пустоцвітів на огіркових кущах.\nЩо таке туласі: як виростити в кімнатних умовах, використання рослини\nСадова доріжка своїми руками за допомогою форми, її етапи підготовки вибору місцевості та матеріалу для робіт\nБолгарський перець: користь і шкода, склад, властивості


Співпраця з Ізраїлем: Гройсман обговорив із головою Кнесету Едельштейном напрямки співпраці України та Ізраїлю (24.11.16 07:42) « Політика України | Цензор.НЕТ\nВсе про:голодомор (95) Ізраїль (214) співпраця (280) Голокост (42) Гройсман (2500)\n24.11.16 07:42 24.11.16 09:16\nПрем’єр-міністр України Володимир Гройсман у середу провів зустріч зі спікером Кнесету держави Ізраїль Юлієм Едельштейном. Сторони обговорили напрямки поглиблення співпраці держав, зокрема в торговельно-економічній, інвестиційній і технологічній сферах.\nПро це повідомляє Цензор.НЕТ із посиланням на прес-центр Кабміну.\nДивіться: Порошенко зустрівся зі спікером ізраїльського Кнесету Едельштейном. ФОТО\n"Ми зацікавлені у тому, щоб ізраїльський бізнес мав своє представництво в Україні. Ми готові до максимальної координації і взаємодії. Багато сфер в Україні можуть бути цікаві для ізраїльських досягнень, технологій", - зазначив Гройсман.\nНа зустрічі також обговорили питання співпраці в культурній та оборонній сферах. "Стратегічна співпраця між нашими державами має дуже велике значення, - наголосив він. - Я би хотів, щоб ми використали максимально наші можливості для розвитку нашої двосторонньої співпраці".\nТакож читайте: Спікер Парубій і глава ізраїльського Кнесету Едельштейн підписали угоду про співпрацю між парламентами\nГолова уряду висловив сподівання, що до кінця наступного року буде завершено підготовку і підписання Договору про вільну торгівлю між Україною та Ізраїлем, що відкриє можливості для збільшення товарообігу між двома державами. Гройсман зазначив, що ратифікував міжурядову угоду про тимчасове працевлаштування, яку згодом підтримав парламент і підписав Президент.\nКрім того, на зустрічі торкнулися питання можливості визнання в Кнесеті Голодомору актом геноциду українського народу. "Це не стосується будь-якої іншої держави, це стосується України і українців. Це була створена трагедія, яка забрала життя ні в чому не винних людей", - наголосив на важливості такого рішення для України Прем'єр.\nЧитайте також на "Цензор.НЕТ": Ізраїльський Кнесет розгляне резолюцію про визнання Голодомору актом геноциду\nГройсман також зазначив, що уряд буде максимально сприяти створенню масштабного музею - меморіалу до 80-х роковин трагедії Бабиного Яру. "Ми як Уряд будемо усіляко сприяти, щоб якнайшвидше підійти до формування практичного плану реалізації цього проекту", - запевнив Гройсман.\nЦензор.НЕТ › Новини › Політика України › Гройсман обговорив із головою Кнесету Едельштейном напрямки співпраці України та Ізраїлю


Роки життя 25 червня 1986; 1 вересня 1976 |\nДует акордеоністів «Монте-Карло»\nДует акордеоністів «Монте-Карло» створено у 2010 році. «Монте-Карло» — є володарем премії за досягнення в мистецтві «Артіс», лауреатом міжнародних конкурсів, володарем премії конкурсу «Ти — зірка України» (2014-й рік), учасником багатьох благодійних концертів.\nНазву їхнього колективу було придумано ведучими одного з концертів. Вони не сперечалися. Це сонячне, центрове «ім’я», наче віддзеркалює потік творчої енергії який вони віддають під час своїх виступів. Акордеон «організм» відвертої душі, польоту почуттів, емоцій, настроїв — тут і зараз. Слухаєш і, немов, опиняєшся на гойдалках, відкритий усьому світові.\nВони дуже різні. Костянтин більш емоційний, балакучий, Сергій стриманий, любить слухати. Але ж у дуеті, вони загальний веселковий потік музики.\nМузика, футбол, хореографія\nКостянтин народився в музичній родині — мати Катерина Петрівна хормейстер — піаніст, батько — Сергій Михайлович — відомий в Україні баяніст, директор музичної школи. Хлопчик займався й футболом, але ж перші успіхи й перемоги на конкурсах у музичній школі, свою справу зробили. Батьки стовідсотково ствердилися в думці про майбутнє сина. З Костянтином це трапиться пізніше, коли він вступить до Дніпропетровського музичного училища, саме тоді йому стало остаточно зрозуміло: шлях обрано вірно.\nСхожа передісторія була й у Сергія. Його мати — Людмила Миколаївна за фахом майстер-перукар, батько Михайло Володимирович Жоров, уродженець Чернігівської області, закінчив музичну школу з класу баяна та два курси Ніжинського музичного училища. Але, любов до музики та цього чудо-інструменту була настільки сильною, що на якомусь генетичному рівні передалася й синові. Хоча, спочатку Сергій узяв до рук інструмент лише щоб не засмучувати батька, а гамми не радували настільки, що хотілося збігти з занять негайно. Як, і Костянтин, він теж обирав, у його випадку, це стосувалося музики або ж хореографії. Нескладно здогадатися, що перемогло.\nУ тому, що батьки обох посвячені музикою, були свої переваги. Вони могли корегувати перші кроки та давати необхідні професійні поради своїм нащадкам, вберегти від можливих помилок. Так і трапилося. На наше щастя.\nВчителі, дебюти, англійська точність, сльози\nСеред педагогів, які багато чого вклали в професії та в житті, Костянтин згадує викладача музичної школи № 10 Володимира Олександровича Ромащєнка. Він навчив свого вихованця мислити музикою та відчувати баян. Що стосується більш дорослого періоду, тут Костя згадує Андрія Євгеновича Тарасенка викладача в училищі, а пізніше в Дніпропетровській консерваторії імені М. Глінки.\nЩо стосується Сергія, той закінчив Дніпропетровську музичну школу № 9, де його перші кроки направляв Микола Семенович Анохін. Серед викладачів музичного училища згадує Леоніда Леонідовича Мартиша, натхненного професіонала й одночасно педанта. Мартиш навчив свого підопічного цінувати кожну хвилину часу майже з англійською точністю, річ корисна, погодьтеся. Донецька консерваторія (зараз Донецька державна музична академія ім. С. С. Прокоф’єва, пр.авт.) подарувала Сергію досвід та настанови Віктора Миколайовича Протопопова.\nКоли вони говорять про вчителів, це пронизано теплом та вдячністю. І в цій схвильованій уважній пам’яті до своїх наставників багато чого відкривається, з погляду людських якостей музикантів.\nКостянтина батько привчав до простору сцени змалечку, зокрема в ракурсі естрадного репертуару. І це було далекоглядною дією, зважаючи на сьогоднішню музичну кар’єру сина. Але ж один із перших виступів завершився втечею зі сцени та сльозами. Костянтину здалося, що брюки якось невірно сидять на ньому, він намагався поправити, чим викликав сміх у залі. Тоді йому здалося, що жартують не з його руху, а з нього самого і відчаю не було міри. Багато років потому, коли він уже був знаним артистом і знов опинився в цій школі, ніхто не міг признати в ньому сором’язливого артиста зі сльозами на очах.\nСергій свій перший виступ і зовсім не пам’ятає. Крок із-за куліс і… він уже дома. Усе. Ось такі хвилі емоцій вирували в душах наших героїв. Але, саме спроможність відчувати, трансформується з часом у захоплюючу енергію музики в кожному виконаному творі.\nНародження дуету, імпровізація, етапи\nІ Костянтин, і Сергій мають досвід викладачів. Костянтин починав із музичної школи і два роки викладав у Дніпропетровській консерваторії. Зараз разом зі своїм партнером викладає в музичній школі № 15, «Монте-Карло» також є колективом Дніпропетровського Будинку органної та камерної музики.\nСергій викладацьку кар’єру починав у музичному училищі, де вони із Костянтином і познайомилися, останній тоді ще навчався. Невдовзі обидва прийшли на роботу до Дніпропетровської філармонії. Тоді Сергій грав у дуеті з педагогом Іванченка — Андрієм Євгеновичем Тарасенком. Через деякий час дует розпався й ось уже вісім років сцени України та Європи підкорює «Монте- Карло».\nРозуміння, що це стовідсоткове музичне партнерство прийшло після першого ж виступу. Програму було зроблено за два дні, а коли вийшли на сцену музичне поєднання виявилося беззаперечним.\nНа сцені Костянтин більший імпровізатор, як вважає Сергій, а в нього більш розвинута гармонійна чуттєвість. Але вони настільки щирі на віддачу, музика настільки бере їх і, так само слухачів, у «полон», що інше — нюанси, на яких вони знаються лише самі.\nЕтапи конкурсів для них уже в минулому, так, як необхідна професійна сходинка, — це важливо, але ніщо не може зрівнятися зі зворотною енергією залу. Статус, нагороди — це, як крапки досягнення, але ж хочеться три крапки.\nКумири, щастя, творчій потік\nЗвісно ж, вони рівняються на визнаних майстрів Рішара Гальяно, Юрія Шишкіна, Олександра Склярова. Вони щасливі від того, що музична ідея може наснитися й потім втілитися й буде віддана публіці, вони радіють будь-якій можливості перейняти досвід. А виступати доводиться на дуже статусних, урядових концертах тому досвід та спілкування знані.\nОснови щастя для них найпростіші й можна сказати теж єдині: благополуччя та здоров’я близьких. У Костянтина є однорічний син, дружина Марина, до речі теж музикант, бандуристка ансамблю «Чарівниці» Дніпропетровської обласної філармонії. У Сергія коло щастя — це його дружина майстер спорту з акробатики Оксана, донька Катерина та син Дмитро. До речі, діти професійно займаються хореографією, нещодавно повернулися з престижного конкурсу «Ukrainian open 2018» (м. Київ), де отримали перші номінації європейської програми в «латині» та «стандарті». Тобто, як бачимо, нереалізовані вектори батьків відбиваються в долях дітей.\nУ Костянтина Іванченко є ще одна гордість — вихованка Катерина Машкіна. Невдовзі вона візьме участь у міжнародному конкурсі імені Миколи Різоля, що відбудеться на базі Дніпровської музичної школи № 15. Такий собі творчий безперервний талановитий потік. І ми поринаємо в нього, не перетинаючи межі Дніпра, завдячуючи «Монте-Карло».\nФото та відео з архіву Сергія Жорова та Костянтина Іванченка


Про це повідомляє Deutsche Welle з посиланням на Генеральну прокуратуру у Гаазі.\n«Правоохоронні органи проводять розслідування під керівництвом прокуратури щодо потенційної участі семи голландських фірм у будівництві мосту, що з'єднує росію з Кримом», — йдеться у повідомленні.\nЗа даними прокуратури, голландські фірми надали спеціальні пристрої для забивання паль «Керченського моста».\n«Надання товарів та послуг у порушення європейських санкцій порушує встановлені міжнародні норми», — зазначено в заявці.\nВидання De Gelderlander у вересні 2017 року згадувало дві компанії з Нідерландів, які причетні до будівництва мосту з РФ до Криму: Dematec Equipment, яка виробляє промислові молоти, і Bijlard Hydrauliek, яка займається гідравлічними механізмами.\nМісцеві ЗМІ пишуть, що в разі, якщо ці компанії визнають винними в порушенні санкцій, то їм як юридичним особам можуть загрожувати штрафи до 820 тисяч євро. Його планують звести до кінця 2018 року.


До ходи долучилось нуль людей, – у мерії Маріуполя показали пусті вулиці під час "параду" - 24 Канал\n24 Канал Новини України До ходи долучилось нуль людей, – у мерії Маріуполя показали пусті вулиці під час "параду"\nДо ходи долучилось нуль людей, – у мерії Маріуполя показали пусті вулиці під час "параду"\n17:19, 9 травня Читать новость на русском\nУ мерії Маріуполя показали пусті вулиці під час "параду" / Петро Андрющенко\nРосійська окупаційна влада вирішила провести в зруйнованому Маріуполі так званий "парад перемоги". Та до їхньої ходи ніхто з місцевих мешканців не долучився.\nНа ходу прийшли тільки окупанти та колаборанти\nЗаступник мера Маріуполя Петро Андрющенко опублікував світлини з "параду перемоги", який Росія вирішила провести в блокадному місті.\nВарте уваги Цинізму нема меж: окупанти заявили, що зроблять з Маріуполя "місто-курорт"\nНа ходу прийшли тільки російські окупанти та колаборанти. Самі ж маріупольці, які залишилися у місті, висловили протест. За попередніми даними, у місті перебуває близько 100 тисяч людей.\nЯк свідчать кадри, які опублікував Андрющенко, маріупольці виступають проти подібних заходів та російської окупації. Під час ходи окупантів вулиці Маріуполя, які росіяни прибрали після своїх злочинів, були порожні.\nЩе декілька ракурсів, які прекрасно демонструють, що окрім самих окупантів та колаборантів, до ходи маріупольців долучилось приблизно нуль. Так завжди стається, коли ти несеш "освобождение от фашизма" разом з авіабомбами. Та звільняєш одразу від демократії, звичного укладу, майна, заробітку й житла…,\n– написав заступник Вадима Бойченка.\nОкупантам не вдалося провести "парад перемоги"\nМаріуполь вдруге за 8 років виявився не по зубах російським окупантам. Через фіаско у 2014 році російські військові вщент зруйнували місто у 2022-у, але не захопили.\nУкраїнські захисники Маріуполя досі героїчно тримають оборону. Вони перебувають на заводі "Азовсталь" і постійно завдають ворогу втрат. За попередніми даними, ЗСУ ліквідували 2,5 тисячі російських військових.\nПопри катастрофічну ситуацію в Маріуполі російське керівництво хотіло провести так званий "парад перемоги". Однак місцеві мешканці не підтримали окупантів, які понад 2 місяці стирають Маріуполь з лиця землі.\nНа "парад" вийшли тільки люди, яких примусово зігнали, та колаборанти. Хоча росіянам не вдалося провести "парад", вони поклали квіти до пам'ятника. Також вони вирішили пронести місто 300-метрову георгіївську стрічку, яка заборонена в Україні з 2017 року. Віднедавна стрічку заборонили і в Молдові.\nВарте уваги – "Калина" про захист Маріуполя, 2 етап евакуації й зрадників: дивіться відео


У Львові помер відомий художник, лауреат Шевченківської премії\nЩодо церемонії прощання і поховання буде додатково проінформовано.\nПід час лекції російського художника Павлєнского в Одесі сталася бійка\nОхоронець закладу помер від серцевого нападу.\nІван-Валентин Задорожний. Галерея творів\nІван-Валентин Феодосійович Задорожний (7.07.1921 – 21.10.1988) – живописець і монументаліст, Заслужений діяч мистецтв УРСР з 1960 р. Закінчивм1951 р. Київський художній інститут (нині Українська Академія мистецтв) у майстерні Костянтина Єлеви, Анатолія Петрицького. Монументальні роботи Задорожного представлені у Києві, Кременчуці, Білій Церкві та Чернігові.\nВітражі і боги. До 95-річчя Івана-Валентина Задорожного\nТиждень.ua побував на батьківщині відомого українського художника\nУ Києві з'явилася найбільша в світі візантійська фреска-мурал\nРобота грецького художника називається Earth and Sky (Земля й небо).\nХудожник з Іспанії розмалював потяг київського метро\nВ рамках проекту «Art United Us» до Дня Києва іспанський художник розмалював один рухомий склад метро. Кенор Мартінез Вендерген розмальовував потяг сам. 15 днів роботи, більше 500 рулонів липкої стрічки та німецька фарба – все, що знадобилося іспанському митцю.\nМаляр наших страхів\nВелика нова виставка робіт Ієроніма Босха демонструє, що вони завжди лишаються сучасними\nУкраїнський художник, майстер нефігуративної графіки Олександр Павлов розповів Тижневі про будні українських авангардистів і імпресіоністів за радянської доби та мистецтво сучасне, а також відповідальність кожного художника за те, що він створює.\nУ Москві художник, якого судять за проукраїнську акцію, підпалив будівлю ФСБ\nЦе сталося приблизно о другій годині ночі за московським часом.\nВ аеропорту «Київ» встановили арт-літак Ан-24\nВ аеропорту «Київ» встановили арт-літак Ан-24, який протягом двох тижнів із старенького повітряного судна перетворився на витвір мистецтва. Працював над оздобленням грузинський художник Автанділ Гургенідзе. А до весни усередині літака планують обладнати невелику галерею-трансформер для виставок, творчих та літературних зустрічей та кіно-показів


Проект "Мандруємо в казку" – Освіта.UA\nУ кожній школі має бути медичний працівник, - Ляшко\nПроблеми енергозбереження і мікроклімату шкіл\nПроект "Мандруємо в казку"\nСтворення умов для найбільш повного і вільного розкриття творчих здібностей дітей\nРейтинг статті: 4 з 5 на основі 5 оцінок.\nстворення умов для найбільш повного і вільного розкриття творчих здібностей дітей в театралізованій діяльності;\nрозширення пізнання дитячого світогляду через призму дій казкових героїв;\nактивізація комунікативних вмінь та навичок дітей дошкільного віку;\nвиховання у дітей чуйності, доброзичливості, взаємодопомоги;\nформування у дітей навичок орієнтуватись у світі взаємин.\nвикликати у малят інтерес до театралізованої діяльності;\nрозвивати вміння малят оцінювати дії та вчинки героїв, придумувати власні кінцівки до казок та літературних творів;\nдопомогти дошкільнятам самореалізуватись та самоствердитись;\nрозвивати культуру спілкування, навички колективної та групової взаємодії.\nнаявність у дітей вмінь колективно-групової діяльності, комунікативних вмінь;\nрозвиток морально-емоційних почуттів, соціальних навичок поведінки;\nпідвищення активізації роботи з батьками вихованців;\nстійкий інтерес дітей до театралізованої діяльності.\nУчасники проекту: вихователі та дошкільнята старшої групи, батьки вихованців, вихованці Центру дитячої творчості.\nМотиваційний етап. Зацікавлюємо дітей переглядом театралізованої вистави, яку представили діти з ЦДТ. Запитуємо у малят, чи є у них бажання бути маленькими акторами, розігрувати казки, потішки? Вибираємо казку, яку хочемо зіграти. Виявляємо у дітей рівень знань та вмінь. Створюємо спільний задум та древо цілей. Разом з малятами визначаємо завдання, які потрібно виконати, досягти. Обговорюємо, хто нам у цьому зможе допомогти.\nІнформаційний етап. Відвідування малятами Центру дитячої творчості. Збагачення вражень шляхом перегляду нових театралізованих вистав, декорацій, атрибутів, костюмів. Знайомство з казковими героями. Спільні вправляння у вербальних та невербальних жестах. Поповнення предметно-ігрового середовища в ДНЗ за допомогою батьків вихованців та дітей із Центру дитячої творчості.\nРепродуктивний етап. Засвоєння сюжету казки, відтворення окремих епізодів, передача характеру дійових осіб. Проведення занять, які розширюють уявлення дітей про дії казкових героїв, їх поведінку, зовнішній вигляд. Під час самостійної діяльності - діти аплікують, малюють запрошення на виставу, виготовляють афішу, білети, розфарбовують маски, самостійно розігрують сценки-діалоги. Формування комунікативних навичок дітей шляхом використання різних завдань, вирішити які можна співпрацюючи в парах, групою. Розвиток словесно-художньої творчості дітей шляхом придумування кінцівки до казки.\nУзагальнюючий етап. Узгодження дій з планами і бажаннями своїх друзів. Група художників вивішує афішу про прем'єру вистави, розміщують у фойє фотографії дітей-акторів. В касі касир продає квитки. Запрошуються батьки, діти ДНЗ та Центру дитячої творчості, журналісти з газет «Малинські новини» та "Соборна площа".\nТворчий етап. Реалізація спільного творчого задуму. Створення атмосфери емоційного піднесення, радості, процесу творчості. Збагачення вражень дітей новими позитивними емоціями.\nРефлексивно-оцінювальний етап. Презентувати досягнення кожної дитини. Наведення прикладів найбільш вдалих моментів під час проекту. Проаналізувати за рахунок чого або кого так сталося. Запитати, чи всі ресурси ми використали під час проекту? Що завадило? Кому подякуємо? Чи виникли нові ідеї, новий проект?\nАвтори проекту: вихователі ДНЗ №1 "Дзвіночок" м. Малина\nВаленкевич Олена Василівна\nКіцула Людмила Миколаївна\n▶ Проект: На гостини до "Рукавички"\n▶ Проект: Моя улюблена казка "Коза-дереза" (драматизація)\n▶ Проект Дивовижні зупинки


3-зіркові готелі (232)\nPapa Luna, 58 3, Пеніскола, Іспанія\nBarramundi апартаменти надають своїм гостям безкоштовну парковку і ліфт.\nПомешкання розташоване в 30 хвилинах пішки від центра Пенісколи. Castillo de Xivert в 16 км від апартаментів, а Ermita de Santa Lucía y San Benet приблизно в 18 км. Різноманітні страви та напої подають Peniscola і Mister Rabit, які розташовані в 5 хвилинах пішки.\nMUCBE - Cultural Center знаходиться недалко від апартаментів.\nМожна відпочити й розслабитися біля басейну.\nCastillo Templario Ponteficio 2.1 км\nLa Casa del Ayer 2.3 км\nPeniscola Castle 2.2 км\nJardin del Papagayo 3.2 км\nParador De El Saler Валенсія\nLos Delfines Пеніскола\nRoc Flamingo Готель, Торремолінос – here\nPort Salins Готель, Empuriabrava – here\nGreen I Апартаменти, Pedreguer – here\nChayka Міні-готель, Ялта – here\nPunthill Northbank Готель, Мельбурн – here\nLas Terrazas Апарт-готель, Гавана – here\nEliasneil Будинок відпочинку, Андрач – here\nMarazul Хостел, Нерха – here\nCentre Готель, Бенідорм – here\nхаятт рідженсі Готель, Київ – here\nDnipropetrovsk Готель, Дніпро – here\nFrapolli Готель, Одеса – here\nViva Готель, Харків – here\nCarema Club Курортний комплекс, Playas De Fornells – here\nYour Sweet Home In Vancouver Готель типу "ліжко та сніданок", Ванкувер – here\nBorne Down Town Готель, Барселона – here\nHakaniemi Hameentie 2 Готель, Гельсінкі – here\nDome Готель, Токіо – here\nDean Street Apartments - City Centre Апартаменти, Дублін – here\nSha Wellness Clinic Готель, El Albir – here\nLa Estacion Готель, Бенідорм – here\nGunduz Готель, Анталія – here\nSea Club Курортний комплекс, Шарм-еш-Шейх – here\nThe Sense Deluxe Готель, Сіде – here\nQueen Sharm Курортний комплекс, Шарм-еш-Шейх – here


Переможний заспів у новому році зробили хокеїсти молодіжної збірної СРСР, яка на Алясці (США) виборола золоті нагороди чемпіонату світу. Були в тій славній команді й вихованці київського хокею.\nНайколоритніша фігура серед українського чемпіонського тріо, безперечно,— центральний нападаючий Дмитро Христич, який ще у 15-річному віці був залучений до команди «Сокіл».\nДмитро з дитячих років захопився хокеєм. І це дивувало навіть його батьків. Адже Київ завжди славився своїми футбольними традиціями. А 10-річний Дмитрик марив ковзанами, льодовими баталіями і якось таки вблагав батька — Анатолія Федоровича — відвести його на ковзанку «Крижинка», де базувалася єдина тоді в місті хокейна школа, яка готувала поповнення для «Сокола».\n— Хлопчик мені одразу впав у око,— розповів його перший наставник, у минулому захисник київського клубу Анатолій Нікола-єв,— настирний, сміливий, самовідданий, з гарними фізичними даними. У мене тоді тренувалися учні, на рік старші від Дмитра. Тож коли стало питання створити спецклас, Христич екстерном склав іспити за четвертий клас. І з третього одразу перейшов до п'ятого. Допомогли йому це здійснити і відмінне навчання, і палка любов до хокею.\nТепер Дмитро — один із головних виконавців у «Соколі», багато забиває. В інтересах команди змінив амплуа: з краю нападу перейшов у центр.\n— Христич — талановитий спортсмен, має чудові фізичні дані, технічний, чіпкий. Може на невеличкому п'ятачку обіграти кого завгодно. Втративши шайбу, він ніколи не припиняє боротьбу і часто надолужує прогаяне. Думаю, що вже тепер він спроможний з успіхом виступати в національній збірній країни.\nАндрій Сидоров — також нападаючий. Тепер служить в армії і тимчасово грає за харківське «Динамо». Його шлях у великий хокей дуже схожий на той, що пройшов Христич. Обоє грали в різних юнацьких збірних країни. Андрій також починав на «Крижинці», в Едуарда Д'якова, потім тренувався у Валерія Голдобіна, а з 1983 р. Сидоров навчався в групі Бориса Гольцева, який і вивів його в хокейний світ Андрій відзначається винятковим бійцівським характером, технічний, постійно настроєний на загострення ігрових ситуацій, має добру швидкість.\nНа рік молодший від партнерів захисник Олександр Годинюк — кремезний, вродливий юнак. Одного часу перед ним стояло питання: продовжувати грати в хокей чи піти в ... кінематограф. Сашко знявся в одній з головних ролей у художньому телевізійному фільмі\n«Трійка» (режисери В. Крайнєє та А. Федоринський), який з успіхом кілька разів демонструвався по Центральному телебаченню. Відомі кіноактори Броніслав Брондуков та Арістарх Ліванов пророкували йому відмінне кіномайбутнє. Однак Годинюк не спокусився славою героя екрану, а залишився вірним хокею.\nВін починав грати в хокей у школі колективу фізкультури виробничого об'єднання «Червоний екскаватор» у Олександра Шомана, потім брав хокейні уроки у школі «Сокола» у Володимира Альошина.\nГодинюк має веселу вдачу, товариський. Тому його приязно зустріли в дорослому «Соколі». І юний хокеїст дуже швидко адаптувався в колективі, став основним гравцем. Сподіваємося, що він додаватиме в майстерності. Думається, що Сашку до снаги й найбільші висоти в хокеї.\nЕстафету у старших прийняло юніорське тріо з Києва, яке у складі збірної СРСР на льоду київського Палацу спорту в квітні цього року стало чемпіоном Європи.\nГероєм турніру, безумовно, став воротар Сергій Ткаченко. У вирішальному матчі зі збірною Чехословаччини Сергій буквально творив диво, щоразу рятуючи команду. Недарма ж і журналісти, і глядачі, і директорат чемпіонату назвали його найкращим на турнірі. Але розповімо про всіх разом.\nКиївським чемпіонам Європи — по 18 років: Сергій Ткаченко, захисник Вячеслав Тимченко і нападаючий Валентин Олецький. Вячеслав і Валентин починали у тренера Юрія Сапетного, який і тепер працює в ДЮСШ Київського міськспорткомітету. Пізніше вони тренувалися в СДЮШОР «Сокіл» у Вячеслава Соколова, який свого часу виховав Михайла Татаринова, Сергія Земченка, Андрія Овчинникова та Андрія Земка.\nТимченко в минулому чемпіонаті вже встиг зіграти п'ять матчів у складі майстрів «Сокола», а Олецький регулярно грав за другу київську команду майстрів ШВСМ.\nСергій Ткаченко прийшов до школи «Сокола» з «Червоного екскаватора». Там він займався у Юрія Крилова та Олександра Шомана.\nУсі троє привернули до себе увагу тренерів «Сокола». І тепер від самих хлопців залежить їхня доля. Лише працьовиті і самовіддані дістають прописку в цій популярній команді.\nЦИФРИ І КОМЕНТАРІ\nУ попередньому чемпіонаті 37 хокеїстів виступали в складі «Сокола». Зрозуміло, що вони провели різну кількість матчів, і внесок кожного з них у загальні досягнення неоднаковий. Утім, усі\nзаслуговують на якусь оцінку. Отож, про своїх підопічних розповідає один з тренерів київського клубу Борис Гольцев:\n— Почну з воротарів. Юрій Шундров (провів 41 матч, пропустив 117 шайб). Він—-головна дійова особа команди, її ветеран, заслуговує на найтепліші слова. Стабільний, досвідчений, мудрий. Шкода, що часто хворіє.\nЄвген Бруль (10, 20) — молодий голкіпер, старанний, але поки йому бракує стабільності, досвіду, психологічної стійкості.\nПавло Михоник (9, 11)—грав він мало, покладених на нього надій не виправдав.\nОлег Васюнін (10 матчів, закинув 2 шайби)—старанність притаманна цьому захисникові. А ще в нього відмінні фізичні кондиції. Краще грати йому заважала знервованість.\nОлександр Годинюк (ЗО матчів, 3 шайби, 3 голеві передачі, 14 хвилин штрафу) — у цього юнака відмінні фізичні дані. Добре Сашко діє у відборі, має потужний кидок. Поки що не розкрив свої можливості. Але його наполегливість і відданість хокею, думаю, зроблять вже незабаром свою справу.\nСергій Горбушин (38, 3, 4, 28)—капітан команди, справжній лідер. Стабільний, має високу майстерність, чудово катається. Приклад для молодих гравців.\nАнатолій Доніка (31, 1, 3, 17)—це був не найкращий його сезон. У цілому він старанний, працьовитий, але бракує характеру і стабільності.\nСергій Лубнін (41, 5, 10, ЗО) —думаю, що так успішно Сергій не грав ще ніколи протягом своєї тривалої спортивної кар'єри. Він також провідний виконавець, надійний, рішучий, досвідчений, корисний.\nОлександр Менченков (4 гри) — був відсутнім у команді кілька сезонів. Надолужити втрачене не зміг. Тому змушений був знову залишити «Сокіл» у розпалі сезону.\nАндрій Овчинников (42, 4, 6, 33) — як Горбушин і Лубнін, Андрій став гравцем-лідером. Стабільний, самовідданий, безстрашний.\nОлександр Савицький (1 матч)—обдарований юнак, має чудові задатки майстра. Сашко добре катається, швидкий, має хороші фізичні дані. Але йому слід швидше забувати про юнацький хокей, а якомога скоріше призвичаїтися до дорослого.\nВолодимир Свиридов (9 ігор, 7 хвилин штрафу) — має добрі ігрові якості, але через свій характер і поведінку не зжився з колективом.\nВячеслав Тимченко (5 матчів) — вихованець нашої СДЮШОР, як і більшість наших нинішніх гравців, має добрі людські і спортивні якості. Думаю, що він саме той хокеїст, який приживеться в «Соколі» і приноситиме йому користь.\nВалерій Шахрай (32, 2, 1, 20)—додав у грі. Дані у Валерія просто чудові. А бракує йому витривалості, стабільності, спортивної злості.\nВалерій Ширяєв (43, 12, 9, 28)—перший наш чемпіон світу і заслужений майстер спорту. Справжній лідер, зіграв сезон практично без помилок. У Валерія майже немає слабких місць, а ставлення до справи ідеальне Він має служити прикладом для всіх гравців.\nДмитро Саєнко (1 гра)—добре катається, настирний, гратиме поки в ШВСМ, залишається в резерві.\nЄвген Аліпов (28, 3, 5, 6) — його працьовитості і старанності можна позаздрити. Хочеться побажати Євгенові більше імпровізувати під час гри, ставити складні завдання перед суперником.\nВалерій Ботвинко (43, 13, 7, 12) —технічний форвард, швидкий, добре катається, став кандидатом до олімпійської збірної СРСР. Але грає не завжди стабільно.\nЕдуард Валіулін (42, 8, 8, 10) —додав у грі, сміливий, вміє забивати. Однак його потенціал ще не розкрився повністю.\nВасиль Василенко (8 ігор, 1 голева передача) — старанний, працьовитий, має всі можливості стати вправним нападаючим.\nГеннадій Котенок (5) — на жаль, йому забракло характеру, активності.\nОлексій Кузнецов (18 матчів, 6 хвилин штрафу) — відмінний атлет, чудовий спортсмен, чесний, порядний, сумлінний. Інколи його відмінний фізичний потенціал, бажання зіграти швидко, потужно заважало зупинитися і подумати, як зіграти нестандартно. Олексій навчається на факультеті журналістики і збирається завершити виступи в хокеї. Шкода, бо у нього непогана спортивна перспектива.\nОлександр Кузьминський (2 матчі) — 17-річний центрфорвард. Як на мене, Сашко має стати гравцем на зразок Ігоря Ларіонова. Технічний, розумний, відмінно бачить майданчик, винятково відчуває партнерів, володіє чудовим пасом. Не наврочити б.\nВадим Кулабухов (13, 1, 2, 2)—має міцні руки, добре розуміє гру. Проте йому слід більше працювати над катанням і прагнути грати в дорослий, вірніше, чоловічий хокей, а це йому до снаги.\nІгор Кучер (1 матч) —за ним ми спостерігаємо два роки і покладаємо надію.\nПетро Малков (44, 11, 11, 29)—зіграв непогано. В усякому разі, сильніше від своїх партнерів по трійці. Хоча чекали від цього досвідченого форварда більшого. Як правило, Петро виходить на майданчик, коли команда грає в більшості або меншості.\nОлег Мудров (19 ігор, 2 хвилини штрафу)—нападаючий. Він технічний, швидкий, а от в завершальній стадії атаки йому бракує винахідливості.\nМикола Наріманов (41, 10, 3, 12)—один з найдосвідченіших нині хокеїстів у країні. Дуже старався, грав з бажанням. Але, як він сам зізнався, втратив відчуття голу.\nАнатолій Найда (43, 13, 8, 12) —зіграв добре. Хоча його ланка діяла гірше, ніж у попередньому сезоні. Анатолій, мов непорушна скеля,— справжній богатир. Старанний, працьовитий — претензій до нього у нас практично не було.\nЄвген Рощин (25, 2, 2, 18) —використав свої можливості лише на п'ятдесят відсотків. Дуже талановитий хокеїст, але на стільки ж і лінивий.\nОлег Синьков (43, 8, 10, 22) —має чудові дані, але йому бракує динаміки.\nАнатолій Степанищев (42, 14, 16, 10)—провів сезон з великим бажанням, корисно для клубу.\nМихайло Фадеєв (1 гра) —технічний, добре катається, але слід підтягувати фізичні кондиції.\nДмитро Христич (42, 17, 8, 15)—зіграв на високому рівні. Це дуже талановитий, не боюся наврочити, гравець, готовий виступати в національній збірній СРСР. Був лідером у нашому колективі, грав дуже переконливо і успішно.\nЄвген Шастін (41, 21, 13, 55)—сміливий, безстрашний, технічний, стрімкий. Але сезон провів нестабільно. Були у нього і провали, і дуже вдалі поєдинки. Людина Євген імпульсивна, що йому подеколи заважає. В одному матчі стався унікальний випадок: лише двічі виходив Шастін на майданчик протягом 60 хвилин. Обидва рази ми мали чисельну перевагу. І Шастін закинув дві шайби.\nРаміль Юлдашев (42, 19, 13, 10) —зіграв добре, як і його партнери — Валіулін і Христич. Технічний, швидкий, чіпкий, вміє і любить забивати. Інколи може зіграти просто віртуозно.\nВолодимир Якимов (4 матчі, 1 передача, 2 хвилини штрафу) — не підійшов для «Сокола». Його рівень — перша ліга.


Світова економіка з кожним днем підтверджує песимістичні прогнози економістів про настання чергової економічної кризи. Представники держав, аналітики намагалися зупинити цей процес у Давосі.\nЗдешевлення нафти на світових ринках, а також стабільність курсу української національної валюти разом спричинили незначне зниження вартості нафтопродуктів на вітчизняних заправках. За останні кілька тижнів пальне стало дешевшим у середньому на 50 копійок.\nМарина Олексюк ,\nМісяць після подорожчання\nУкраїнці звикають жити з високими тарифами на природний газ: готуються до нових, значно вищих цін у платіжках за комунальні послуги. При цьому громадські активісти називають такий стан речей геноцидом, влада шкодує, що не підняла ціни значно раніше, а експерти нагадують: підняття тарифів — лише елемент стратегії, а не самоціль.\nСвітові ціни на нафту, продовжуючи, як їм і належить, коливатися, знову неприємно для нас «коливнулися» вгору. Вчора на світових ринках подорожчання навіть прискорилося: на торгах ціни нафтових ф’ючерсів зростали щохвилини. На момент, коли цей номер готувався до друку, вартість бареля Brent перевищила вже 48,4 долара.\nВартість гривні після чергових виборів, нехай усього лише місцевих, як це часто буває, злегка впала. Станом на вчорашній день Національний банк України знизив офіційний курс гривні на 3 копійки до — 23,01 гривні за долар. Курс європейської валюти становить 25,39 гривні за євро. Таким чином, гривня переступила черговий психологічний бар’єр — і заодно встановила черговий антирекорд. Адже востаннє наша національна валюта опускалася нижче позначки у 23 гривні аж півроку тому — 10 квітня.\nГроші між пальцями\nЧистка та перезавантаження вітчизняної банківської системи триває: частина фінустанов стає банкрутами, ще частина — просто втрачає свої гроші, а на цьому тлі з’являються гравці, які, навпаки, нарощують активи та готові зайняти місце лідера. За останньою інформацією НБУ, загальна сума збитків усіх українських банків за вересень становила 6,1 млрд. гривень. Сумарний збиток банків, які ще працюють, за дев’ять місяців нинішнього року зріс до 52,2 млрд. гривень.\nРоздоріжжя для гривні\nКурс гривні знову стрибнув донизу. Українці, які вже звикли до певної стабільності національної валюти, у перший день осені отримали прикре розчарування: Національний банк різко знизив курс гривні — одразу на 62 копійки. Станом на вчорашній день офіційний курс нацвалюти становив 21,8 гривні за долар. Одразу ж відреагували обмінники, збільшуючи і курс, і маржу.


ЩО У МІНІСТРА В ГОЛОВІ / Персонал Плюс - №45 (144) 9-15 листопада 2005 року\nНаскільки точно охарактеризував діяльність на посаді міністра свого однопартійця, Олександр Олександрович, мабуть, і сам не здогадується. Бо деякі «ініціативи» Станіслава Ніколаєнка у вирішенні освітянських проблем більше нагадують наукові досліди, що мають підтвердити (а на сьогодні більше спростовують) розроблену ним самим якусь наукову теорію. Щоправда, пан міністр діє масштабніше. Нині у ролі піддослідних кроликів опинилася ціла галузь, від якої залежить розвиток країни. І хоча на початку своєї діяльності Ніколаєнко заявляв, що революційних кроків не здійснюватиме, — подальші дії міністра свідчать про зворотне.\nЗокрема 22 вересня цього року Верховна Рада ухвалила Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про вищу освіту» (щодо підготовки кадрів). З-поміж іншого зазначалося, що випускник вищого навчального закладу, який навчався за кошти державного бюджету, зобов'язаний після закінчення ВНЗ пропрацювати три роки «за направленням» на робочому місці, встановленому урядом. У разі відмови студент мав би відшкодувати державі витрати на своє навчання з урахуванням індексації на рівень інфляції. Авторами такої поправки були Станіслав Ніколаєнко та секретар Комітету ВР України з питань науки й освіти Володимир Кафарський.\nУтім, 26 жовтня Президент України Віктор Ющенко наклав вето на цей закон. Однак якщо врахувати, як швидко він змінює свої рішення, то виникає небезпека, що закон таки набере чинності. Хоча він і суперечить Конституції України та міжнародним актам про права людини.\nСам міністр пояснював ідею цієї своєрідної «панщини» тим, що, мовляв, держава витрачає на навчання майбутнього фахівця десятки тисяч гривень. А натомість по закінченні ВНЗ молоді спеціалісти втікають до комерційних структур. І як результат — ніхто не хоче працювати, приміром, викладачем у сільській школі. Звісно, така проблема існує. Однак вирішити її командно-адміністративним методом — це все одно, що шукати чорну кішку в темній кімнаті. Адже мають бути задіяні інші методи заохочення. Передусім — економічні. Інакше якщо молодому спеціалісту й доведеться відпрацьовувати ці три роки, то можна уявити якість його роботи. Кому від цього стане легше — запитання риторичне. Хоча сам міністр запевняв, що вимога, яка не сподобалася студентам,стосувалася лише спеціальностей, що становлять суспільну потребу. Утім, хто гарантує, що з часом потреби не зміняться і під один гребінець не «зачісуватимуть» переважну більшість «бюджетників»?\nА щоб привернути до своєї ідеї фікс якнайбільше прихильників, Станіслав Миколайович обіцяє ледь не небо в діамантах. Мовляв, у сучасних умовах тотального безробіття держнаправлення — це дарунок долі. Адже, за договором, молодого працівника повинні забезпечити зарплатою, що не менша за прожитковий мінімум, житлом і «підйомними».\nУтім, хотілося б звернути увагу пана міністра на один момент, який він свідомо не хоче оприлюднювати або про який через свою «науково-адміністративно-законотворчу» роботу й не здогадується. Нині до комерційних структур працевлаштовують (звісно, якщо не через знайомства) здебільшого тих, хто має досвід роботи. Щонайменше — два-три роки. А отже, ще навчаючись у ВНЗ, більшість студентів і випускників змушені за невелику платню працювати у державних структурах, таким чином відпрацьовуючи ті три роки й повертаючи державі кошти, витрачені на своє навчання.\nЩо ж до «забезпечення зарплатою, не меншою за прожитковий мінімум, житлом і «підйомними», то тут — без коментарів. Через брак у бібліотеках необхідної науково-методичної літератури молодим вчителям доводиться купувати її за власні гроші. Скільки ж коштує одна книжка, пан міністр може дізнатися в будь-якій книгарні. Окрім цього, молода людина має й гарно вдягатися, аби не виглядати серед учнів якимось опудалом. А ще хочеться часом з друзями піти на концерт чи просто посидіти в кафе. Рахуйте, пане Ніколаєнко, рахуйте. А ще відмінусуйте плату за гуртожиток (це єдине житло, яке може надати держава молодому спеціалісту). Отож перед тим, як щось говорити й обіцяти, спочатку добре подумайте. Адже ви передусім держслуж-бовець, а не політик, який напередодні виборів обіцяє все і всім. Хоча ви самі казали, що «доки зарплата в школі не досягне (як того вимагає закон) у середньому 900 грн, а у ВНЗ — 1800-2000 грн, ми не зможемо залучити до роботи в системі освіти талановиту молодь, вимагати від вчителів підвищення кваліфікації, творчого підходу до роботи». Тож, мабуть, аби зекономити кошти, і доводиться Міносвіти «впроваджувати інновацію» — примусове відпрацювання. Бо у серпні заступник голови Бюджетного комітету Верховної Ради Людмила Супрун «підкорегувала» головного освітянина, заявивши, що коштів на таке підвищення (а потрібно 7 млрд) у бюджеті просто немає. Хіба що це можна буде зробити за кошти, отримані від продажу Криворіжсталі. Та як потратити ці 24 мільярди, — вже існує багато проектів.\nНаразі деяка заповзятливість (яка іноді межує з дивацтвом) Станіслава Миколайовича насторожує. Так, у серпні, перебуваючи з візитом у Луганську, міністр освіти, як повідомляли ЗМІ, заявив, що керівництво ЛИНОСу (Лисичанський нафтопереробний завод. — Ред.) необхідно «розкуркулити і пустити по світу з торбою, оскільки вони не забезпечили школярів Лисичанська комп'ютерами. Хоча, як згодом повідомляла прес-служба підприємства, 2004 року завод перераховував 0,5 млн грн на благодійність. З цієї суми 135 тисяч грн відрахували на потреби навчальних закладів міста. Допомагає керівництво підприємства навчальним закладам фінансове і цього року. Така нелюбов пана міністра до «буржуїв» цілком логічно пояснюється. І зовсім не належністю його до Соціалістичної партії — як відомо, в її лавах є й солідні бізнесмени. Вочевидь, справа тут у психології. Адже, якщо вірити його біографії, у 1982—1985 pp. він був секретарем Каховського МК ЛКСМУ, а у 1988—1990 pp. — першим секретарем Нижньосірогозького РК КПУ. Та й другу вищу освіту (першу отримав в Українській сільськогосподарській академії за двома спеціальностями — інженер-механік та інженер-педагог. — Ред.) за фахом політолога він отримав 1991 року в Одеському інституті політології та соціології. Тобто під певним впливом тоді ще панівної ідеології. Тому й не дивно, що з «усією пролетарською ненавистю» пан міністр, якби мав можливість, зніс під корінь усе, що не має форми державної власності. Доказ того — кампанія Міносвіти і науки проти недержавних вищих навчальних закладів, мотивом якої стало збільшення кількості ВНЗ, які дають «корочки», а не знання. Певною мірою у цьому є сенс. Бо й справді деякі вищі навчальні заклади, що називаються «академіями», «інститутами», м'яко кажучи, не відповідають своїм назвам, вартість їхніх дипломів рівна вартості паперу, який пішов на їх виготовлення. З цим справді потрібно боротися, аби люди не платили чималі кошти за невідомо що. Однак метод боротьби Міносвіти — це не «удар по точках», а радше — «килимкове бомбардування», під час якого гине більше мирних мешканців, ніж ворожої сили. Утім, це не зупиняє рішучість міністра Ніколаєнка, який заповзявся «очистить наши ряды». Взагалі-то дивно, що реформувати вищу освіту намагається людина, яка, по суті, у цій сфері непрацювала. Принаймні ось деякі віхи його кар'єри:\n1978—1979 pp. — лаборант-викладач Кіровоградського технікуму сільського господарства.\n1979—1980 pp. — слухач педагогічного факультету Української сільськогосподарської академії.\n1980—1982 pp. — викладач, секретар комітету комсомолу Каховського радгоспу-технікуму.\n1982—1985 pp. — секретар Каховського МК ЛКСМУ.\n1985—1987 pp. — директор Красноперекопського сільського профтехучилища.\nУ 1987-1988 pp. -інструктор відділу науки і навчальних закладів Херсонського ОК КПУ.\n1988—1990 pp. — перший секретар Нижньосіро-гозького РК КПУ; голова Нижньосірогозької райради народних депутатів.\n1991—1994 pp. — заступник начальника управління освіти Херсонської облдержадміністрації; старший викладач, доцент Херсонського педагогічного інституту.\nНародний депутат України другого скликання з квітня 1994 року (2-й тур) до квітня 1998 року, висунутий СПУ. Секретар Комітету з питань науки та народної освіти. Член фракції СПУ і СелПУ.\nНародний депутат України третього скликання з березня 1998 року. Уповноважений представник фракції Соціалістичної партії і Селянської партії України («Лівий центр») з травня 1998 року, потім — фракція СПУ.\nЛипень 1998 року — секретар Комітету з питань науки і освіти. Народний депутат України четвертого скликання з квітня 2002 року. Висунутий СПУ.\nОтже, як бачимо, досвід роботи на ниві вищої освіти у нього ...аж кілька років. Можливо, він і нині щось-десь викладає — в якомусь закладі на кшталт інституту підвищення кваліфікації. Однак з цієї короткої біографічної довідки видно, що він здебільше займався питаннями професійно-технічної освіти або перебував «на відповідальній роботі» — незалежно від того, чи це райком комсомолу, чи Верховна Рада. І ще один цікавий момент. Його кандидатська дисертація називалася... «Дидактичні основи підготовки спеціалістів для сільського господарства у вищих профтехучилищах з курсу «Основи ринкової економіки». Та й практично всі його більш як 20 науково-методичних праць присвячено саме професійно-технічній, а не вищій освіті. А між цими двома напрямами відчутна різниця. Це все одно, що пілота кукурузника пересадити без перепідготовки за штурвал потужного боїнга. Злетіти він, може, й злетить, а ось як пілотуватиме цю велетенську машину... Спочатку пасажирів бовтатиме, а потім літак під управлінням такого пілота, вочевидь, зайде в піке... Порівняння це не випадкове. Бо після того, як за «штурвал» Міносвіти сів «пілот» Ніколаєнко (через політичні торги), освітянський літак потрапив у бовтанку.\n31 жовтня у Харкові відбулася нарада ректорів вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації Східно-Північного регіону, зокрема Харківської, Донецької, Луганської, Полтавської, Сумської областей. Присутні були і міністр Ніколаєнко та його заступник Степко. У доповідях вони розповіли про свій проект змін у вищій освіті України. Наразі у їхніх доповідях постійно утверджувалася думка, що порушення у вищій освіті найбільше властиві приватним ВНЗ. Обурило «керманичів» і те, що недержавні ВНЗ відмовляються співпрацювати з Міністерством освіти у питанні зовнішнього тестування. Вивела з рівноваги заступника міністра заява одного з ректорів приватних ВНЗ про те, що це є порушенням конституційного права громадянина на отримання вищої освіти. На це Степко відповів, що має бути якась межа, через яку не може переступати громадянин. Мабуть, це потрібно розуміти так, що вища освіта в Україні — елітна, тому кількість громадян, які мають доступ до неї, повинна різко скоротитися. Цікаво, що його начальник Ніколаєнко проголошує зворотне. Отож кажуть одне, роблять зовсім інше. Однак якщо людина не пройшла за конкурсом до державного ВНЗ, вона має право навчатися за контрактом — і в державному, і у приватному ВНЗ.\nОкрім цього, за словами міністра освіти та його заступника, Міністерство освіти має запровадити контроль за навчальною та науковою діяльністю будь-яких вищих навчальних закладів. Іспити та заліки студенти складатимуть не у своїх ВНЗ, а у спеціалізованих центрах, які здійснюватимуть тестування; а на базі цих тестових оцінок Міносвіти здійснюватиме акредитацію ВНЗ. Тобто таким чином міністерство матимеме механізм, за допомогою якого одні ВНЗ можна акредитувати, позаяк студенти отримують високі оцінки, а інші — відповідно — ні. Та, як стверджують фахівці-програмісти, немає такого програмного забезпечення, до якого не можна було б несанкціоноване влізти. А отже — вплинути на результати: «правильним ВНЗ», з погляду Міносвіти, додати балів, а «неправильним» — зменшити. До того ж тести можна зробити зручними для одних і незручними для інших.\nРезультатом наради стала відмова керівника Головного управління освіти при Харківській держадміністрації підписувати акредитаційні та ліцензійні справи приватних ВНЗ. Таке усне розпорядження дали Ніколаєнко і Степко. І ще один факт. Приїзд міністра до Харкова збігся з акцією «Харківщина: кращі імена», де відзначали кращих викладачів, вчених. На сцену винесли знамена всіх харківських ВНЗ і коледжів... окрім недержавних. Мабуть, щоб не мозолити очі міністру...\nНині вся діяльність нинішнього міністра освіти Станіслава Ніколаєнка нагадує старий, але й досі актуальний радянський анекдот:\n— Михаиле Сергійовичу, корови дохнуть.\n— То пофарбуйте корівник у червоний колір.\n— Все одно дохнуть!\n— Тоді — в зелений.\n— Усі корови поздихали!\n— Шкода, адже в мене було ще стільки цікавих ідей!\nТо що, чекатимемо сумного фіналу чи краще відправимо міністра туди, де його ідеї нікому не заважатимуть?