Листок на дорозі. Спогади. (Автор: Володимира Сеник, дівоче прізвище Кобрин) - Vox populi. Всеукраїнський часопис для розумних та небайдужих\nопубліковано 21 січ. 2015 р., 09:00 Степан Гринчишин [ оновлено 20 бер. 2015 р., 12:52 ]\nЯ народилася в м Перемишляни біля Львова. Це невелике містечко. Тоді тут проживало чотири тисячі мешканців. Крім автохтонних українців, жили тут поляки, євреї, кілька німецьких родин та одна чеська і одна боснійська.\nЗліва на право: Любомир Сеник, Уляна Єдлінська,\nГалина Горбач і Володимира Сеник\nМістечко розташоване над берегами Гнилої Липи при головному шляху Львів – Рогатин – Бережани – Галич – Івано-Франківськ. Археологічні досліди вказують на те, що вже три тисячі років до н.е. околиці Перемишлян були залюднені. Перша письмова згадка про Перемишляни датується 1437 роком. Тоді це було село, але вже в 1671 році Перемишляни згадуються як місто, що мало дві церкви. Кругом міста йшли земляні вали. В ХVI і ХVII ст., внаслідок частих нападів татар, місто перетворилося в руїни. Але воно скоро відбудовується. В 1860 році Перемишляни стають повітовим містом, через яке вже на початку XX ст. проведено залізницю зі Львова до Потутор.\nВ середині XX ст. в Перемишлянах була 70% євреїв, 27% поляків, і лише 3% становили українці, частина яких була спольщена, бо до цього довела польська адміністрація, яка давала працю лише "своїм" людям. Змінилася ситуація завдяки просвітницькій діяльності місцевого пароха отця Ємельяна Ковча: зростає свідомість української громади, заходами пароха відновлено церкву св. Миколая, Народний Дім зі сценічною залею, утворено товариство "Просвіта", Марійську дружину. Священик був невтомним сподвижником, сповнений силою великої самопосвяти для громади. Цей людинолюбець й поплатився своїм життям за тих, кому самовіддано допомагав. Під час німецької окупації гестапо арештувало о. Ковча за те. що він вихрещував євреїв. Його відправили в Майданек, де й помер у 1944 р., не витримавши знущань.\nУ місті євреї торгували в крамницях різним крамом, черпали певні доходи з ресторану. Давала їм доходи також адвокатська і лікарська практика. В бічних вуличках жили бідніші верстви євреїв – ремісники.\nНе пам'ятаю, щоб виникали будь-які міжнаціональні чвари; усі мирно співіснували, заробляючи собі, як хто міг, на щоденний хліб, а в святкові дні кожна громада йшла в свої храми – в церкву, костьол і синагогу.\nПро пацифікацію нічого не пам'ятаю, про неї я узнала вже в дорослому віці. Більшовицькі агенти підпалювали фільварки, але адміністрація звинувачувала українців-селян. (Це, звичайно, не значить, що між агентами не могли бути й завербовані українці). Однак головний удар якраз був спрямований проти українців і українства – проти "Просвіти" з її численною мережею українських бібліотек і хат-читалень, проти кооперативних установ, української інтелігенції і т.д. Вже ці пізніші розповіді старших від мене людей загострювали в мені почуття несправедливості і навіть образи до тих співмешканців міста, які були опановані шовіністичним антиукраїнським і антисемітським духом.\nПригадую, десь приблизно в 1938 р. на обкладинках чи то учнівських зошитів, чи навіть підручників появилися образливі зображення, що ілюстрували в брутальний спосіб визискування євреями християнського люду. В мені, як і моїх товаришів-однолітків, виникло відчуття незручності і навіть якоїсь вини за ті образливі малюнки; адже всі ми бавились на вулиці разом. Та й дорослі – люди різних національностей – також жили і працювали разом. Ситуація таким чином змінювалася, і діти чи не перші реагували на ці зміни. Цим хочу сказати, що атмосфера нагнітання, що котилася "зверху" і дійшла також до дітей, вилилась у збиткування з єврейських дітей – обзивали їх образливо. І хай ці дитячі конфлікти не були, Богу дякувати, з важкими наслідками, але вони, може, й були пересторогою значно гірших, навіть трагічних майбутніх подій. Певна річ, єврейські діти не залишалися в боргу – і все це було наївне, справді дитяче.\nНарешті вдарив 1939 рік. 17 вересня.\nКінець дитинства. Рання юність\nУ місто з шаленим брязкотом і скреготом заліза увірвався танк з червоноармійцями. Старші від мене хлопці приготували вітальну арку з синьо-жовтими прапорами, і ніхто не зумів їх спам'ятати від цих проявів єднання з "єдинокровними братами" та й ще «визволителями». І лише один-єдиний єврей Льова, переодягнувшись у комбінезон (і де він тільки його взяв?), прийшов назустріч з червоним прапором, виразивши тим велику "класову" свідомість, тим більше, коли скинув синьо-жовтий прапор, він так і сказав: "Це наші прийшли!"\nПрипускаю, що чимало людей нічого не розуміли, і це підтверджує думку про те, що навіть та просвітницька робота серед українського населення, яку вели свідомі вчителі, священики, різні товариства, була недостатня і не охопила без винятку все українське населення. Щоправда, рівень національної свідомості в Галичині, звичайно, був високий, якщо ми маємо можливість сьогодні порівняти його зі Східною Україною.\nІнцидент з вітанням був вичерпаний. Ми мало що зрозуміли в цій ситуації, а по-скільки була пізня година, розійшлися домів.\nЗа якийсь час почалося навчання в школі, досі перерване польсько-німецькою війною і «визволенням» з-під "іга капіталізму". Що ми вскочили або нас ввели в "рай", на початках ще до кінця мало хто з міщан усвідомлював, поки не появилися зримі ознаки цього "раю".\nВчителі були ті ж самі. Як не дивно, заняття велися польською мовою, (ймовірно, в сільських школах було по-іншому). Та незабаром усе змінилося. В місті була гімназія ім. Королеви Ядвіги, дівоча та хлоп'яча школи. В цих школах навчалися українці, поляки та євреї. Тепер євреї отримали будинок гімназії – отже, це єврейська школа. Українцям власті віддали дівочу, а полякам – хлоп’ячу школу.\nПевна річ, роздільне навчання за статтями ліквідовано, що ми, учні, сприйняли як надзвичайну подію. Вчителів призначено для всіх трьох шкіл.\nПриїхало багато людей із східних областей України, а також з Росії – різних національностей, навіть калмики – новина для всіх нас, не тільки для дітвори.\nУ місті дислокувався військовий гарнізон, що складався з солдат російських та різних національностей.\nАдміністрація була сформована з приїжджих кадрів і, ясна річ, передусім комуністів, нерідко півграмотних. Міліцію укомплектовано з кримінального елементу і євреїв.\nЗразу в місті виявилася велика нестача продуктів. Дивувало нас те, що приїжджі буквально все викуповували. Грошей залишали багато, але ж ті гроші були зовсім безвартісні. Ще ми довідались, що життя в них "прекрасне", але всі ті, що це говорили, були одягнені дуже бідно. У зв'язку з цим появилась ціла серія анекдотів.\nНам, дітям, заборонили відвідувати церкву, вивчати релігію. Все це нам говорили вчителі, і самі вони вже не ходили до церкви. Учні перестали їх шанувати, бо до нас ніяк не доходило, що все це вони роблять під примусом і від страху втратити працю.\nНастав 1940 рік. Березень. Він врізався в мою пам'ять першими вивозами в Сибір. Пам'ятаю, хтось прибіг до нас додому і сказав з розпачем: "Вивозять людей в Сибір!" Ми, діти, побігли дивитися. Як то страшно було! Собачий холод, сніг трусить з олов'яних небес, а на возах сидять наші люди з малими дітьми, зажурені і заплакані. Біля кожної підводи конвой з міліціонера і червоноармійця, озброєних гвинтівками. Висіло над містом голосіння жінок, плач дітей, а чоловіки, зціпивши зуби, мовчали. То страшна була мовчанка. Може, трохи пізніше я, нарешті, зрозуміла, що й ця мовчанка потім вибухла в збройний опір заклятому ворогові. Нам не дозволили підійти ближче до возів і попрощатись. Деякі жінки прибігали і передавали клуночки. Тепер я знаю, що їм дозволяли брати лише 20 кг, а все останнє залишали. В їх житла ще з теплими вогнищами поселялись сім'ї військових, енкаведистів та всякого іншого чиновництва з наїзників.\nВ кожній хаті міщани сушили сухарі, бо не знали, хто наступний. Різдвяні свята були сумні, атмосфера непевності глушила будь-яку радість, вертепники не ходили і колядники теж замовкли. З плачем люди сідали за свят-вечірній стіл і не знали, що з ними буде завтра.\nПодібний настрій був і на Великдень, гаївок не водили, не ходили на цвинтар. Все робилось нишком, таємно.\nУ 1941 р. почалися арешти. Хапали людей на вулиці, забирали з дому, з роботи. Арештовували робітників і селян, інтелігенцію і студентську молодь, священиків і ремісників. Арештували Володимира Синицю, який був директором клубу (недавно – Народний Дім). Це він склав вірша, присвятивши його червоноармійцеві:\nА ще вчора, мамо,\nТата нам забрали.\nА сьогодні, мамо,\nЯ з солдатом спала.\nЦей наївний віршик декламувала сестрінка Синиці Оксана Староселець. А саме в той же день арештували її батька – адвоката Старосельця Михайла в Будзанові на Тернопільщині. Ми всі думали, що він комуніст, бо не ходив до церкви. А тут – на тобі! – арештували його. Разом з ним взяли також Богдана Гевка, Богдана Прибилу, трьох братів Трофим'яків і ще багатьох інших – всього 22 особи! Серед них також двох священиків.\nПам'ятаю, як серед ночі прийшов хтось до батька і сказав: "Бери дітей, жінку і покидай місто!" Не знаю хто то був, бо я була спросоння. Серед ночі мої батьки, дві сестри і брат подалися з хати. В темноті не зауважили, що брата немає, і коли прийшли під ранок у село Чуперносів, де нас прийняла одна селянська сім'я, то мама дуже голосила за братом. Вдома залишилася наша бабуня. І гадали, що стару жінку чіпати не будуть. Батько хотів діждатись ночі і піти шукати сина.\nНе пам'ятаю, скільки днів пройшло, але одного надвечір'я я сиділа над річкою і милувалась, як гарно сідало сонце, зі смутком я дивилася в сторону Перемишлян. Раптом побачила перед собою брата Михайла, який біг і дуже плакав, щось таке говорив, що мене дуже вразило: «Там страшно, там люди, руки, ноги і очі…». І знову плакав, йому було тоді 18 років, і мені стало дивно, що він плаче, як дитина, бо я ніколи не бачила, щоб він коли-небудь плакав. Накінець за словами та сльозами ми узнали, що там, у Перемишлянах, є вже німці, москалі втекли, що москалі замордували всіх в'язнів у жахливий спосіб, що трупи помордованих ще теплі.\nНас усіх охопив страх. Все село збіглося, і ми пішли до Перемишлян. Всі побігли до того будинку, де вночі на подвір'ї гуділи трактори, і ніхто не знав, чому. Тепер усі прозріли: трактори гуділи, щоб заглушити стогони і зойки катованих. А в'язнів катували жорстоко, по-садистськи: виколювали очі, здирали шкіру, розрізали животи. Я нічого далі не пам'ятаю бо, побачивши те жахіття, так страшно була вражена, що захворіла і боялася виходити з хати. Знаю, що хоронили їх разом у братній високій могилі і на ній поставили березовий хрест.\nТреба згадати, що вже 24 червня місто опинилося без червоної влади. Мешканці, особливо жінки, кинулись до тюрми, розбили двері, але в камерах були лише брудна солома, плями крові і серед цього – маленька фотографія в’язня Гевка Богдана. Це був молодий чоловіка, недавно одружений. Його молода дружина Стефа Бойчук чекала первістка. Не заставши нікого в камерах тюрми, люди кинулися до будинку, де містилося НКВД. А там, навпроти, на подвір’ї, вже стояли хлопці і ридали, як діти, дивлячись на жахливу картину. Розрита яма парувала, а з неї виглядали голови без очей, без вух, окремі розчленовані трупи… Плач і стогін лунають у місті. Коли увійшли німці, то наказали похоронити негайно. Всі міщани йшли жалібною колоною, щоб поховати з останньою пошаною нещасні жертви. На цвинтарі висипали високу могилу і поставили березовий хрест.\nСтежка до цієї могили не заростає ніколи. Там завжди лежать свіжі квіти, і кожен знав, що з цій могилі спочивають патріоти, які прийняли мученицьку смерть. Німецькі окупаційні війська допомагали хоронити жертви енкаведистського терору, все фотографували. Можливо, десь зберігаються ці фотографії – документи страхітливих часів.\nМені здається, що саме ці трагічні події для нашого народу вплинули на те, що люди, дізнавшись під час відступу німців, що радянські війська є вже у Львові, прагнули в 1944 р. виїхати в невідому чужину. Страх гнав людей із рідної домівки, та, бувало, вони й не втекли далеко – від'їхали лише кілька сотень кілометрів, знову повернулися додому, де на них уже були складені списки на депортації.\nПам'ятаю, як під час бомбардування міста більшовиками ми втекли в бомбосховище; тут жінки тримали ікони, молилися, благаючи: "Господи, нехай краще на нас упаде бомба, ніж мають прийти більшовики!" Це був 1944 рік. А більшовики, після німецької окупації, таки вже прийшли, "звільнивши" місто. Для мене це було несподіванкою: я, наївна, вважала, що "вони" не посміють прийти після злочинів, які вчинили в 1941 році.\nІ так, червоний окупант, проливши багато невинної крові, відійшов. Німецькі війська населення зустрічало з квітами і сльозами радості на очах. Нарешті скінчився страхітливий терор. Люди надіялися на краще. Спочатку німці дуже коректно ставилися до населення, були чемні, культурні. Але – недовго, бо приїхало гестапо, почалися облави на євреїв, насильне вивезення молодих людей до Німеччини. З Перемишлян багато людей не поїхало, бо під час облав німці всіх виловлених поміщали в Народний дім. У Арбайтсамті працював Володимир Заплатинський, який був членом ОУН (псевдо «Люшня»), давав довідки про звільнення від вивозу у Німеччину. Довідки передавалися від однієї особи до іншої і в цей спосіб майже всіх звільняли. Їхали добровольці, бо німці обіцяли багато добра, а в місті панував голод, дошкульна нестача продуктів, село теж переживало нестатки, бо фронт прийшов майже у жнива, і зерно не зібрали з поля. Багато тих, що поїхали, не повернулися, поїхали далі на Захід чи за океан і зажили заможно.\nПід час німецької окупації школи запрацювали, відкрилася торговельна школа, де вчилися сільські і міські діти. Школи з українською мовою викладання.\nУ місті з’явилося багато інтелігенції, яка приїхала з Кракова чи Варшави.\nДуже прикро було дивитись, як німці полонених червоноармійців поселяли серед поля за огорожу під відкритим небом. Там було багато українців, вони дуже голодували, і наші мами ходили з нами і кидали за огорожу хліб і картоплю, селяни несли молоко.\nНевдовзі німці їх звільнили, і вони в голоді йшли домів. Люди ділилися з ними чим могли. Мій брат в цей час працював у крамниці, де продавали хліб за карточками. Коли ж ці хлопці побачили хліб, то почали його просити: «Брате, дай хліба», і брат, нічого не бачачи, тільки голодні очі, роздав увесь хліб. І хліба на карточки не стало! Люди дуже обурилися, але потім притихли. За хліб треба було віддати виручку, якої ми не мали. Знайомі колеги порадили братові звернутися в Баудінст, що він і зробив. Але умови там були жахливі: важка фізична праця і напівголодне харчування, тому він звідти тікає.\nСаме тоді організується дивізія «Галичина», куди він і вступає, щоб уникнути арешту. Прийнятих у дивізію перекидають на вишкіл у Цаберн, що в Ельзасі (разом з Лотарингією після Першої світової війни відійшли ці провінції до Німеччини). Нарешті дивізію перекидають під Броди. Під час «бродівського котла» мій брат чудом залишився живий, лише поранений, німці встигли його вивезти в Ельзас, і з того часу він залишився у Франції. Рідне місто мій брат побачив лише через 31 рік, не застав уже ні мами, ні батька, ні бабці…\nСитуація в місті в час німецької окупації була така: хлопці 1922-1923 років народження вступили в дивізію "Галичина". Очевидно, це була єдина можливість дістати вишкіл і зброю. Крім того, німці запевняли, що дивізія "Галичина" буде охороняти свої села і міста від більшовиків. Формувалося збройне підпілля. Невдовзі хлопці пішли в ліс, і лише дехто залишився дома.\nПід час німецької окупації для євреїв створили гетто, була організована Єврейська Рада (Юденрад) і єврейська поліція (Юденполіцай), які самі порядкували в гетто. Я бачила, як мій сусід-єврей бив нагайкою стару жінку, і коли мама моя почала його ганьбити, то він сказав: «Нехай стара жидівка йде в гетто!» Що може зробити страх з людини! Я бачила, як колону євреїв вели в ліс, де їх, очевидно, розстріляли. Вели їх гестапівці. Це були фольксдойчери із Шлеська. Вони поводилися дуже жорстоко з євреями і вороже ставились до українського населення. Мене дивувало, чому євреї так покірно йдуть на смерть? Чому не тікають, не кидаються на конвой? Напевно, хтось врятувався б? Йшли спокійно, опустивши голови, молоді, старі і діти. Їх багато розстріляли в Перемишлянах.\nОдного разу під час облави загинув єдиний син равина, а равин переховувався в Перемишлянах, і його, все-таки, врятовано, хоча син загинув. Багато євреїв переховувались в монастирі і в людей, але дуже багато загинуло під час облав, які німці проводили особливо після якоїсь поразки на фронті.\nДруга червона окупація\nІ знову Червона Армія нас «визволяє»! Населення перелякане, тікають люди на села, не ночують дома, але поступово, хто не має куди тікати, повертається домів. Інші – їдуть далі і не повертаються на Батьківщину. І так місто втратило інтелігенцію, священика і багато молоді.\nЗ перших днів московської окупації почалася мобілізація, брали 1925, 1926 річники. Старших не було. На села відправляли з району облави і ввечері привозили багато хлопців, яких відправляли на фронт. Село ставило опір, тому був створений із злочинного елементу "істребітєльний батальйон", їх називали "стрибки". Вони разом з військом вирушали в села на облави проти опору. В лісах уже діяли відділи УПА, в селах – боївки. Часто зав'язувались нерівні бої. Кожен раз після облави привозили трупи повстанців, яких залишали на ринку для впізнання. Своїх солдат окупанти хоронили з великими почестями, окремо, за містом, створивши таким чином кладовище для окупантів, що загинули від рук "бандитської УПА". Інших термінів москаль не придумав, тільки лайку і властиву його мову. Досі цей цвинтар там же.\nРанком, ідучи до школи, я бачила юнаків, які загинули в бою з ворогом. Усі покоління – мої сучасники – бачили подібні сцени в усій Галичині, Волині і Закарпатті, на всіх наших землях, де діяли повстанці. Цілий день лежали трупи на видному місці, а сексоти ходили біля них і стежили за кожним, хто тут, затамувавши подих, затримувався. Одного разу я не могла стриматись, коли побачила, як один мій однокласник гепав ногою в голови мертвих воїнів УПА, я почала ганьбити його. Він здивувався і сказав, що це "бандити". Однокласник не був місцевий, звідкись приїхав манкурт, хоча й розмовляв по-українськи. Називався він Коваль Альоша, може, й відприск якогось емгебешника. З цього часу, мабуть, сексоти почали пильно стежити за мною, винюхувати кожний мій крок.\nЯ поклялася, що запам'ятаю, де поховають воїнів УПА. Вночі, коли вдома всі спали, я вилазила крізь вікно і тайком ішла на ринок. Хлопців забирали на підводи і везли в липову алею – улюблене місце закоханих. Там була вирита неглибока яма, туди всіх поскидали і засипали вапном та невеликою верствою землі без насипаної могили. Довгі роки тут від ранньої весни до пізньої осені стиха шелестіли липи про трагедію і героїзм нашого молодого цвіту, що передчасно зійшов у могилу задля нашої свободи. Тепер там є городи, але саме цю скромну смужку землі ніхто не орав упродовж усього часу, відколи емгебешники закопали там героїв УПА. Ніхто туди не ходив, лише буйні трави вкривали це місце. Кілька років тому міські власті Перемишлян, громадські організації міста влаштували урочисте перепоховання на міському цвинтарі. Правда торжествує, але куплена вона високою ціною – молодими життями.\nМене прийняли до «Юнацтва» (сітки ОУН). Нас було небагато. Ми прагнули допомагати підпіллю всім, чим тільки могли, виконували накази. Ще в 1943 році крайова провідниця «Калина» запропонувала мені, щоб я організувала юнацьку сітку ОУН. Я радо погодилась. В скорому часі я створила групу з 5 дівчат. Ми вивчали історію України, одержували підпільну літературу і розповсюджували її. Крім того, старалися мати багато симпатиків. Ми прагнули допомагати підпіллю всім, чим тільки могли, виконували накази.\nКоли фронт наближався, було дуже страшно, чути було гуркіт гармат та іншої зброї, часто доводилось людям ховатися в бомбосховище, але я ніколи не ходила туди, бо не хотіла загинути в підземеллі. Бомбосховище спорудили мешканці нашої вулиці Шкільної під садами. А я завжди тікала звідти і молилася, дивлячись в небо на літаки. Ніхто в нас не загинув, лише вчителька-пенсіонерка на сходах свого будинку. Вона теж не ходила в бомбосховище.\nПам'ятаю, двічі мені пощастило бути в сотні Ханенка. Мені було вже 16. Отож – я «доросла». Дуже здивував порядок і дисципліна в сотні. Дивилась я на юнаків, трохи старших від мене, і подумала, яка велика любов до Батьківщини, до волі покликала їх взяти в руки зброю і виступити на захист рідної землі, В усіх були матері, рідні домівки. Це були молоді студенти, робітники, селяни. Скільки їх потім загинуло! А скільки, натерпівшись у тюрмах, на виснажливих етапах в Колиму, Караганду і т.д., на лісоповалах, у шахтах, на жахливих і принизливих рабських роботах, потім, вийшовши з "малої зони", у "великій зоні" – на окупованій рідній землі – не мали права... на життя. І все ж вони виживали – мимо наказів і прагнень ворога.\nСеляни дуже прихильно ставились до повстанців, бо серед них були ті ж таки їхні сини й дочки, чоловіки і батьки. За допомогу їм селяни зазнали жахливих депортацій, виселень у північні райони імперії. Їхали матері і жінки повстанців, їхні бабусі та сестри – часто на вірну загибель, бо наші люди не витримували антилюдських умов.\nВ цій кризовій ситуації нація вистояла. Наших людей депортували в Кемеровську область, на шахти Зиряновка, Прокопівськ та ін. Там нещасних поселяли в бараки без жодних вигод. Моя бабуся, яку щойно тільки привезли на Північ, одягнула чисту сорочку, новий одяг, який тримала на свою смерть, і нічого не їла й не пила, лише молилася. Бог прийняв її душу 17 січня 1948 р. Вона перенесла страшну дорогу і жила в Сталінську лише 10 днів. Де її могила, я не знаю. За що ці нещасні жінки терпіли?\nМоя бабуся по батькові рано овдовіла, сама виховувала двоє дітей. На ті часи то було дуже важко. Зазнала холоду й голоду. Чи була вона ворогом большевицької системи? Вона ж нічого не розуміла, що діється "в світі", і була свідком змін окупантів австро-угорських, польських, німецьких, російських. Була вона глибоко віруючою християнкою, ходила до костела, бо вважала себе полькою. А її син (мій батько) – українець, одружився з українкою, але в нас, у сім'ї, не могло бути будь-яких непорозумінь на ґрунті міжнаціональних стосунків. Вивезені, батько й дві сестри, напівголодні, працювали на шахті, добували для імперії комуністичного раю вугілля.\nА мене чекала інша доля. В ніч, коли вивозили мою сім'ю на Сибір, мене повели в тюрму. Прокинувшись в ту ніч десь коло 4 год. ранку, я побачила повну хату озброєних солдат і таке ж стовпище озброєних товклося навколо хати. Спросоння я нічого не розуміла, звідки вони взялися, чого їм треба, хто їх впустив у хату. Наказали всім одягтися тепло, а мене конвой вивів з хати, так що я навіть не встигла попрощатись з рідними. Побачила лише, що бабця чекала від мене якихось слів, а я нічого не могла мовити, і ворог підганяв.\nЦе сталося 21 жовтня 1947 року. Пам'ятаю, падав сніг, під ногами мокро, і розкисла дорога, слизькі тротуари. В'їдали собаки – в район, видно, наїхало солдатні, емгебешників. Мене кинули в камеру, де було вже багато людей, жінки, старі й молоді. Я мовчки сіла в куток і нічого не говорила, В камері ніхто нічого не знав, що робиться в місті. На другий день я сказала моїм соузникам, що в місті вивозять, але кого – на знаю. Всі почали дуже плакати, бо знали, що їхні сім'ї також можуть вивезти. Не пам'ятаю, скільки осіб було в камері. Ми спали покотом одне біля одного на цементі, ні стільця, ні лежанки тут не було, в куті камери лише смерділа "параша".\nЧерез пару днів мене викликали на допит. Начальник МГБ полковник Чернов заявив мені, що моя сім'я – батько, сестра і бабуся –знаходяться в ешелоні на станції Бібрка. Матері і ще однієї сестри в момент вивозу не було дома, і полковник запевнив, що їх знайдуть і також відправлять у Сибір. Але, якщо, підкреслив начальник, погоджусь на співпрацю з ними, допомагатиму їм знищувати "бандитів", він негайно піднімає телефонну слухавку – і мене звільняють і сім'ю повертають домів. Я ще тоді не говорила, тільки заперечливо похитала головою, і полковник наказав одвести мене назад у камеру. Тут слід нагадати, що я вже вчилася на першому курсі львівського університету на біологічному факультеті.\nЗа кілька днів мене знову викликали на допит, і я знову мовчала, тоді слідчий (не пам'ятаю його прізвища) схопив сердито шомпол і замахнувся на мене вдарити, а я, схопивши шомпол за другий кінець, почала сильно верещати. Звичайно, слідчий був сильніший від мене, хотів одібрати шомпол, вириваючи його, повалився на землю, а я продовжувала верещати на весь голос. На падіння слідчого і мій вереск увірвався в кабінет ще один емгебешник і, сміючись, питає: "Ти што, с дєтьмі воюєш?" Той, перший, розсердився не на жарти, матюкаючись, з ненавистю випалив: "Какоє дітьо – гадьониш!" Мене одвели в камеру. Більше на слідство не виводили, бо наближалось їхнє свято – 7 листопада. Нас на відкритих вантажівках одвезли до Львова на Лонцького,\nНа цій же машині везли священика з Унева і багато чоловіків та жінок. Тут же сиділи емгебешники з автоматами. Біля тюрми в Перемишлянах зібралося багато людей, серед них я побачила свою товаришку і сусідку – вона плакала, і навіть це слізне співчуття було тоді ризиковне для неї.\nПочаток листопада, легкий морозець, а на машині дуже холодно від вітру. Я була зодягнена легко, бо про ніщо не думала, якась збайдужіла.\nМама повернулася зі Львова 23 жовтня, по дорозі зустріла мою сестру, яка тікала з Перемишлян і все розповіла мамі. Вони обоє повернулися, криючись садами, до Перемишлян і там заховались у сусідів з другої вулиці. Мама не хотіла нікуди їхати, бо не знала, що буде зі мною. Коли мене повезли до Львова, а батька з сестрою і бабцею вантажним ешелоном в Сибір, мама з сестрою поїхали у Львів. Так почалося їх скитальське життя. Часи були важкі. Львів голодував, а вони, бідні, в голоді і холоді , без даху над головою, з настійливими питаннями: що з ними буде і за що ці кари? По довгих скитаннях мама влаштувалась домогосподаркою, а сестра де лише не працювала – і санітаркою в туберкульозній лікарні, і робітницею на панчішній фабриці. Потім маму й сестру таки посадили в тюрму. Повернулися вони на волю тільки в 1955 р., а батько з молодшою сестрою був на висилці в Кемеровській області.\nВажко все це згадувати, Я нікому не могла розказувати страхіть тюрем, таборів, етапів. Завжди стискається серце і сльози напливають при згадці про ті часи, про молоденьких дівчат, які потрапили під колеса страхітливої імперської колісниці. А їм, молоденьким, тільки любити і жити б в любові, і їм тільки світ відкривався, а повернувся до них диявольським злом. Вони ще не знали світу, ще не відірвалися від батьків – і тут найсуворіша, найжорстокіша дійсність. Дивилась я й на старших жінок, які весь свій вік прожили в праці, а нині вони гляділи на свої працьовиті руки і не знали, що робити, бо звикли до праці. Ніколи вони не стогнали, не проклинали, тільки молились з вервечкою, виготовленою з хліба.\nКоли нас привезли до Львова. на Лонцького, то повели в лазню, а там була величезна дизкамера. Я не знала, що це таке, і подумала, що нас будуть... варити, як в'язнів у Бібрці під час відступу москалів у 1941 р. Своїми здогадами я поділилася з подругою по камері Іванкою Яремчук. І коли нас примушували роздягнутися і здати речі, то я сказала, що ми не роздягнемося, нехай нас варять одягненими. Лазню і дизкамеру обслуговували мужчини. Не знаю, чи це емгебешники, чи вільні найманці. Ми вперто стояли на своєму, не роздягаючись. Тоді вони почали брутально лаятись всеросійським багатоповерховим матюком. Нарешті вони пояснили, що потрібно позбавитись вошей, для чого служить дезкамера. Нас, роздягнених, повели в лазню, а одяг забрали в дезкамеру. Після лазні ми його одержали, прожареного, звичайно, пожмаканого. Чекала нас ще одна неприємність – санобробіток, що теж виконували мужчини. Було багато дівчат і жінок різного віку. Соромно стояти оголеними. Почали плакати і кричати, але це нічого не допомагало! Тоді я зголосилась, що вмію голити машинкою, і сама це зроблю. Наші "лазники" погодилися, а я ніколи машинки до гоління не тримала в руках. Я таки добряче щипала дівчат, але ніхто не жалівсь, бо я їм сказала, що не вмію голити. Після всіх цих процедур нас розвели по камерах. Я потрапила в 76 камеру старого корпусу. Дівчата мене зустріли дуже гарно, навіть не поклали біля "параші", бо я була маленька і дуже щупленька. Мене пожаліли. Тут я розповіла їм, хто і звідки я, а вони зразу навчили мене, як вести себе на слідстві. Я мала багато часу для цих "студій", бо аж три тижні мене не викликали на допит. Аж ось одної ночі я почула брязкіт ключів, черговий питає, хто на "К". Поки всі дівчата говорили свої прізвища на букву "К", я лежала тихенько. Черговий вже почав лаятись своєю поганою мовою, бо всі вже відповіли. Тоді я назвала своє прізвище і пішла під конвоєм на допит.\nСлідчий (прізвища не пам'ятаю) довго мене допитував, а я й говорити не хотіла. Я дуже журилася своєю родиною. Думала про них і уявляла, що мама і сестра голодні, навіть не мають де переночувати. А бабця? Батько й сестра десь в цьому проклятому Сибірі. Я не хотіла жити, а слідчий грозив, що засудить мене на 25 років. «Коли ж зізнаєшся, – говорив він, – термін буде вкорочений, та й не відвезуть тебе далеко».\nЯ, звичайно, цим байкам не повірила. У відповідь я сказала, нехай він веде своє слідство так, щоб мені дали розстріл, бо я не хочу жити. Нехай пише так, як йому заманеться, як стукач доніс, бо я не знаю, за віщо мене заарештували й посадили в тюрму. Слідчий став мене переконувати, що я – молода, переді мною, мовляв, життя, і я колись повернуся додому. Я ще раз сказала йому, що все дарма і хочу смертної кари. Перший допит на цьому й закінчився.\nНаступні допити були подібні. Слідчий садив мене в куті кабінету на табуретку, і так я сиділа мовчки кілька годин, а він щось писав, час від часу розмовляв по телефону з дружиною чи ще там з кимось.\nОдного разу він привів мою подругу Ліду Бодак у ролі свідка (Див.:Національно-визвольна боротьба у світлі ворожих архівів // Ратуша, 9 грудня 1993 р. (Державний архів Львівської області. Колишній партархів ОК КПУ. Фонд П 3, опис 1, справа 228, аркуш 17–20. Опрацював Орест Дзюбан. Друкується без змін). – Примітка Л. Сеника. Зберігається в особистому архіві Л.Сеника.) Вона розплакалась, і я заспокоїла її й кажу: «Я не відмовляюся від того, що радила тобі приходити до мене вчити історію України». Ліда, плачучи, підтвердила. Ось так виглядала очна ставка, і такий був мій "злочин".\nНакінець слідство (якщо це можна назвати слідством) завершилось, і мене перевели в іншу камеру. Тут знову інші люди, з якими я швидко зжилась. Протокол зізнання я підписала, і мене більше ночами не викликали. Однак ночі були жахливими. Цілісіньку ніч дзенькали ключі, гримотіли чоботищами, скрипіло та деренчало залізо дверей. Найгірше долітав до нас стогін і плач тортурованих в'язнів. Ми молилися за тих, кого повели на допити – на тортури, щоб вони мужньо трималися на слідстві і щоб їх не катували. Тепер уже дозволяли передачі. Дівчата з камери діставали їжу, але я ні, бо нікому було принести. Я дуже тужила за рідними, від туги й їсти не хотілося, хоча дівчата ділилися зі мною всім, що мали. Удень ми змушені були сидіти, не дозволялося прилягти. Сиділи на долівці, а вночі лягали покотом, як оселедці в бочці, тісно притулившись одна до одної. Повертались усі за командою, було тісно і твердо. Я ще й досі можу спати на лаві і не відчувати ніякого дискомфорту.\nМинали дні. Вже й січень 1948 р. Відбули ми й перше Різдво в тюремній камері. Тихенько колядували й згадували своїх рідних. Мушу сказати, що й з-поміж чергових емгебешників іноді траплялися нормальні люди. Усі ми придумали прозвиська: Яструб, Ворон, Вовк, Кат. А був один веселий хлопець, що дозволяв нам співати, сміятися і розмовляти, навіть вишивати. Річ у тім, що не дозволялося мати голки і нитки. Хтось умудрився зробити голку з рибної кістки, а для ниток пороли все, що могло пригодитися як нитка до вишивання. Ліпили таки вервечки з хліба. Отож цей черговий дозволяв усе це робити. Ми його прозвали Котигорошком. Але це один-єдиний виняток, який підкреслив правило –антилюдяність і жорстокість усіх без винятку тюремних служб.\n12 січня 1948 року мене викликали з речами. Цілий день сиділа в камері з кримінальними злочинцями. Мені було дуже страшно. Я знала, що кримінальники накидаються на наших дівчат, усе відбирають – речі, харчі, брутально лаються. Проте на етап до Золочена. політичні їхали окремо, без кримінальників. Видно, тюремна адміністрацій перед етапом спеціально кинула нас між злочинців – для приниження. Вночі машинами нас завезли на залізничний двірець, а далі столипінкою до Золочева. Тут нас розмістили по камерах, де ми й чекали вироку.\nТюремні будні нудотно одноманітні: підйом, обід, вечеря, перевірка, сон. А харчування таке: ранком баланда, в якій плавала неочищена картопля, капуста, і – кип'яток. Хліба на 1 в'язня – 400 г. Це денна норма. Тоді людям важко жилося, то й політв'язні не нарікали. На обід – «щі», це щось таке, як кисла капуста у воді, притому капуста гнила; на "друге" – розмазня-каша. Увечері теж баланда і кип'яток. Я не звертала на все це уваги, бо й далі вперто не хотіла жити. Не плакала ніколи, але дуже сумувала.\nНакінець, 13 березня 1948 року прийшов вирок від ОСО. Мене викликали о 3-ій год. ранку і зачитали вирок: 10 років таборів і направлення в Карабас. Звеліли підписатись. Де цей проклятий Карабас, не мала найменшого поняття, та й ніхто не знав цього.\nЗнову перевели в іншу камеру – для засуджених. Отже, знову інші друзі, але вже були знайомі зі Львова. Ми вишкрябували на мисках свої дані і передавали в інші камери і знали, де хто є і хто засуджений.\nВ Золочеві ми перебували до 1 квітня. В цей день знову етапом нас перевезли до Львова, але не на Лонцького, а не пересилку "Полтевна". До поїзда перевезли машинами. Людей відганяли від поїзда, але нас завжди супроводжував гурт співчуваючих людей, які, очевидно, надіялися побачити серед нас і своїх рідних.\nУ той час я пригадувала, як я, ще вільна, проводжала в Перемишлянах машини з в'язнями, як довго і з сумом дивилась їм услід. Тепер і мене спіткала така доля, і хтось теж дивиться мені услід, і, може, в нього теж, як і тоді в мене, виникає зажура, і серце болить, але нічого не можеш вдіяти – безсилий що-небудь змінити. Державна колісниця безпощадно підминає під себе мільйони невинних людей.\nЩо ж, либонь, мені нині краще бути ув'язненою, ніж загроженою на постійну небезпеку з боку спецслужб, які тоді чинили свою підлу, криваву справу. Не покидало мене трагічне бажання смерти – я не думала про надзвичайно довгий, бо аж 10 років, строк, а тільки носилася з своїм, як мені здавалося, найкращим виходом із моєї ситуації, і ніхто тоді не вмів мені сказати, що я, мабуть, таки помиляюся. На залізничному двірці я кинула записку, написану на клаптику паперу, і поставила адресу у Львові, там, де моя мама іноді заїжджала. Якась добра душа знайшла цю записку, занесла їх мамі, і я швидко на пересилці дістала першу передачу – кусень чорного хліба і цибулю. Як я втішилась, бо це було від мами, яка тут, у Львові! На пересилці я перебувала два місяці і впродовж цього часу щотижня я одержувала від мами передачу. Звідки вона діставала продукти, для мене залишалося загадкою. Потім я дізналася, що мамі допомагали добрі люди.\nТак ось одного дня я мами не побачила, яка завжди, передаючи, з'являлася далеко на насипі. Її вислідили й арештували. Та я про це нічого не знала.\nМамі вдалось втекти. Вона, жебраючи від села до села, нарешті добралася до села Лагодів на Перемишлянщині, де проживала її родина. Мама довго скиталася по чужих людях, поки її не арештували та вдруге і засудили.\nЗ червня 1948 року емгебешники організували великий етап. Нас викликали з камер "с вєщамі". Ми знали, що це буде етап. А куди? Ніхто не знав. Дань був гарячий, нас, голодних і спраглих, тримали цілий день на сонці в дворі пересильної тюрми, В'язні-жінки стояли окремою колоною по п'ять осіб в ряді; а недалеко зібрали чоловіків. Лише час від часу робили шмон у кожного в'язня особисто. Коли стемніло, нас загнали на вантажівки і повезли на залізничний двірець. Їхали ми нічним Львовом, стояла над містом прекрасна погода, а серце щеміло, коли ми бачили юнаків і дівчат, які, обнявшись, вільно ходили тихими нічники вулицями. Львів, дороге кожному українському серцю місто, ми залишали під дулами автоматів.\nНа двірці нас повантажили в "телячий поїзд". Було темно, і ми не бачили, скільки ж нас у тих вагонах і хто з нами. Не пам'ятаю, з ким перемучувала цей етап, крім однієї дівчини, яку звали Пазею, родом з Бібреччини. Вагон обладнали нарами – причому з грубо обтесаних дощок. Вони, ці імпровізовані леговиська, дуже швидко заповнювались тюремним людом. Коли вагон заповнено (50 осіб), емгебешники, перерахувавши в'язнів, закривали його.\nКрім нас, політичних, у вагон загнали також кримінальних злочинців різного віку – зовсім молоденьких дівчат, трохи старших і зовсім старих жінок. Вони лаялися нецензурно, брутально. Зразу ж кинулися на наші клунки, як саранча (якраз дівчата одержали на пересильній передачі від рідних). Блатні все в нас забрали, обчистили до крихти. Вони тероризували нас впродовж усього етапу.\nКоли поїзд рушив, ми заплакали, бо, природно, прощалися з рідним містом і невідомо, на який час – може, й назавжди? Заспівали пісню "Ми їдемо в світ, далекий світ". Ніхто з політичних не міг спати. Ми дивилися в шпаринки між дошками стін і догадувались, куди нас везуть. Коли ж побачили крізь вузькі щілини Дніпро, Київ, то від дощок ніяка сила не змогла б нас одірвати. Доїхали до Москви і далі й далі на схід, на схід. Годували нас на день – оселедець і хліб. Так ми доїхали до Свердловська. Тут поїзд зупинився.\nНас вивели з загонів – блідих, голодних, замучених спрагою. Повели в Свердловську тюрму. Несподівано натрапили на велику розкіш – нас завели покупатись, щоправда, ця розкіш нічим не була подібна на купання. Але можна уявити, яке це було для нас благо. Розвели нас по камерах, де вже були політичні в'язні. Ми були дуже голодні і попросили їсти, але нам сказали, що, мовляв, ми свої пайки вже одержали. Тюремна адміністрація, щоб зам'яти явну крадіжку конвоя, який, видно, забрав собі наш пайок, врешті решт, видала нам миску баланди (висівки з кропивою), яка дуже сподобалась, а в додатку ще й горня кип'ятку.\nВ камері я познайомилась з литовською підпільницею Зосе Грумбінайте. Це була розвідниця підпілля. Вона призналась мені, що її брат також у підпіллі, що буває в Україні, де йому дуже подобались наші дівчата. Два тижні у свердловській пересильній тюрмі ми "відпочивали". Режим тут був легший, порівняно з тюрмами в Україні: дозволялось розмовляти в камері, співати. В камерах перебували жінки з Росії, Білорусії, Литви, Латвії і Естонії. Українки дуже радо розмовляли з прибалтійськими в'язнями, вчили їх мови. В режим менш суворих правил входили також прогулки, які відбувалися на внутрішньому подвір'ї тюрми і тривали 20 хв.\nЧерез два тижні відносного відпочинку нас знову повезли етапом. Ніколи не говорили емгебешники напрямку маршруту. Тільки по зовнішніх рисах будівель чи відповідних пейзажів можна було здогадатися, та й то приблизно, про місцезнаходження маршруту чи прибуття в якийсь невідомий нам географічний пункт.\nЦим разом ми побачили якийсь дивний пейзаж: безкраїй степ, ніби якийсь посріблений, місцями невисокі горбочки, кам'яниста дорога і жилі будинки з плоскими рівними дахами і маленькими вікнами. Чогось подібного багато з нас зроду не бачили. Дорога, тобто етап, тривав надзвичайно довго, може, це так мені здалося, але я справді втратила відлік часу від одноманітності днів і ночей.\nНарешті поїзд зупинився перед якимсь витягненим у безконечність будинком – знову ж таки з плоским дахом і маленькими віконцятами, до того ж ще й заґратованими. На подвір'ї вештались люди. Це й була Петропавлівська пересильна тюрма. Словом, їду від тюрми до тюрми, а поїзд – теж тюрма. Кругом тюрма!\nТут, справді, було трохи вільніше: вдень двері були відкриті, і можна було собі вийти надвір, походити чи посидіти на подвір'ї. Барак, в якому я «мешкала», був величезний і "заселений" багатьма в'язнями. На жаль, серед них я не знайшла жодної землячки.\nКлімат тут різко континентальний: вдень гаряче, спека, вночі – холодно. Отож, якщо читач здогадується, це Азія – Північний Казахстан. Охоронцями тут були, крім росіян, і казахи. Вони виконували свої обов'язки сумлінно – нам від того не легше, але, щоправда, відчувалось щось нове у стосунках в'язня і влади. Навіть з охорони пропонували свої послуги, наприклад, у купівлі чого-небудь "за зоною". Саме звідси я відіслала листа мамі, правда, не знаючи місця її перебування, тому й адресувала маминій приятельці у Львів.\nНедовго я перебувала на. пересилці. Незабаром приїхала вантажівка з конвоєм, і нас двоє із львівського етапу (решта десь розкидані по інших пересилках) поїхали степом по трудній дорозі на пересилку Карабас. Що воно таке, я не знала: місто, село, селище? Нічого я не бачила, коли проїжджали, тільки час від часу виникали перед очима шеренги бараків, обтягнутих колючими дротами. Ми під'їжджали ввечері, то здалеку було видно багато чотирикутників, які світилися. Це – закриті зони і зони з їх сторожовими вежами і колючим дротом – символом імперії, оперезаної загородами від зовнішнього світу, справді ворожого до цього витвору всеросійського генія – імперії зла.\nМашина зупинилась перед брамою, яка в моїй уяві асоціюється з брамою до Дантового пекла. Але, мабуть, блідне його поетична візія пекла перед тим, справжнім, в який кидала нерадісна доля багатьох поколінь українців. Вартові щось переговорювались. Дали команду зійти з машини на землю. Ми були сірі від пилюки, замучені, ледве на ногах стояли, бо дорога тривала цілісінький день у спеку, що сягала десь до 40º за Цельсієм. Нас перерахували, перевірили з формулярами – своєрідний тюремний пашпорт: прізвище, ім'я й по-батькові, рік народження і стаття, за якою засуджений в'язень, нарешті термін (строк) покарання.\nЗавели нас у зону – всіх в один барак, де вже спали жінки на двоярусних нарах. Нам не дали ні помитися, ні поїсти, і ми попадали спати. Ранком перевірка і сніданок: якась каша невизначеного ґатунку, хліб і кип'яток. Я вже звикла до цієї тюремної їжі, так що навіть не могла розпізнати, що каша, а що – залізяка! Байдуже, що інші стали "доходягами" – вельми критичний фізичний стан; ледве ногами тягнеш, а тіло покрилось якимись жовтими плямами. До нього прислужився вкрай виснажливий режим фізичної праці і погане харчування. За словом "харчування", звичайно, дуже важко скласти перелік необхідних для нормального життя людини складників вітамінів та інших речовин, тому має воно для табірних умов дуже символічний, а не реальний зміст.\nУ бараку було дуже багато жінок. Я була з п. Ромою, з якою їхала ще зі Львова. Ми тримались разом, п. Рома була мені як мама. У Львові вона залишила доньку, трохи молодшу від мене. На перевірці ще одне знайомство – Марія Матковська, учасниця процесу 59. Саме від неї я узнала про такий процес. Заарештована ще в 1941 р. Марія Матковська до того часу перебувала з таборах. Ми були дуже здивовані, що вона так довго перетримала це каторжне життя. І ми задумувались: невже і нам доведеться так довго промучитись за дротами? М. Матковській було 27, але вже не мала зубів і сама надзвичайно худа, кості стирчали з-під блюзки. Проте вона завжди була, усміхнена до людей.\nНа другий день з лікарняної зони прийшла жінка-в'язень – господарська сестра лікарні і забрала кількох "доходяг", в т. ч. й мене нібито для латання білизни, а насправді для підгодування, аби хоч трохи могли стати на ноги. Тут нам давали навіть молоко і все те, що їли лікарі. Я швидко поправилась і за місяць уже поїхала етапом в інвалідний табір "14 дистанція". Ще будучи в лікарняній зоні, я зустріла дуже виснажених чоловіків, яких привезли етапом із Джезгангана (мідні рудники). Ці нещасні в'язні підходили до смітників і вибирали там картопляне лушпиння, взагалі все, що було їстивне, хоч і не мало, певна річ, вигляду продукту. Мені було дуже боляче дивитись на ці принизливі сцени, але пан-голод не гребує нічим. Мене мучило відчуття несправедливості: нас, "доходяг", тут годують, а ось там нещасні риються в смітнику. Я звернулася до нашої господині, щоб якось їм допомогла, а вона відповіла, що нічого не може зробити, бо коли б хто узнав про таку допомогу, тоді вона взагалі нікому більше не допоможе. Тоді ми загортали хліб і картоплю в ганчірку і перекидали в чоловічу зону в той момент, коли відвертався сторожовий пес з автоматом.\nЕтапом я їхала одна пасажирським поїздом, за конвоя був один солдат. Казахи дивилися на мене й конвоя і не розуміли, що то за такий злочинець їде під конвоєм. Один молодий казах спробував заговорити до мене російською мовою з акцентом, але конвой – росіянин грубо його відштовхнув і не дозволив розмовляти зі мною, бо я "заключонная". Казах почав сварити солдата-уруса, кажучи, що він і всі такі, як він, засмічують казахську землю, що вони принесли з собою лайку, крадіжки, пияцтво і розпусту. Казах, видно, студент, очевидно, він був націоналіст. Казахи прихильно ставились до нас, в'язнів. Перебування в таборах Казахстану для мене нічим непримітне. Я бачила, що праця в'язнів перетворює степ у сад. Тут будували також поверхові будинки. Але це була дармова праця, в кінцевому наслідку на злочинну імперію зла.\nУ 1949 році усіх політичних в'язнів зібрали в спеціальний табір з посиленим режимом. Знову пересилка в Карабас. Тут я знову зустрілась з подругами по етапу і камерах у Львові та Золочеві. Але далі нас розділюють: одні – на кам'яний кар'єр, інші – на цегельні заводи №№ 12 і 14, ще інші, найздоровіші, – в Кенгір і Джазганган. Мені випав кам'яний кар'єр в Чурбайнурі і цегельний завод № 14. І тут і там працювали також мужчини, але в першій зміні, а ми – в другій і третій. Ми їх не бачили, але встановили листування. Знаходили земляків і родичів.\nПраця була дуже важка і виснажлива, і це особливо відчувалось при зовсім поганому харчуванні. На кам'яному кар'єрі я не виробляла норми – фізично не могла. Зі мною була ще одна дівчина з Тернопільщини – Нуся Романюк, а також литовка Бєруте і білоруска (прізвище забула). Отож ми організували свою ланку. Навантажували у вагонетку каменюки і заганяли її в тупик, щоб наша бригада не терпіла через нас і не сиділа на "штрафному", тобто на обмеженому пайку.\nНа кам'яному кар'єрі одного разу стався жахливий випадок. Коли ми загнали свою вагонетку в тупик, за нами під'їхала друга вагонетка від німкені Соні. Це була дуже роботяща жінка. Ми знали, що в неї в Караганді є донечка; їхня вагонетка розсипала каміння, і Соня його підбирала, але воно не вміщалося у вагонетку. І охоронець-пес вистрілив у неї з вежі. Соня повалилась на землю, обливаючись кров'ю. Ми зчинили страшний крик, кинули працювати, підняли Соню, покликали нашу медсестру, але їй допомога вже не була потрібна.\nЦього трагічного дня наша зміна вже не працювала. Наглядачі на нас кричали, верещали з матюками і погрозами карцера. За правилами табору сторожовий пес отримав відпустку і премію. Система гноблення й переслідування була розрахована таким чином, що її ревнителі – всілякий адміністративний зброд, "служилі", – вислуговуючись, в т. й убиваючи в’язнів, відповідно нагороджувались.\nНа кар'єрі ми працювали і взимку, і влітку. Влітку була така важка спека, вода привозна, ніколи її не було достатньо, щоб помитись і випрати. Одного разу був такий випадок: на бригаду дали тільки одну миску води. Вся бригада помилась після праці і залишила воду для чергової, щоб помила підлогу, але одна нещасна дівчина захотіла дуже пити. Вона встала вночі і напилась цієї брудної води, бо її пекла спрага після солоного оселедця на вечерю – від нього ми відмовились, добре знаючи, чим усе це може закінчитись.\nНа кам'яному кар'єрі було багато знайомих з тюрми й етапу. Пані Українська, яку я пізнала ще в 76 камері, залишається в моїй пам'яті назавжди; після повернення у Львів вона допомагала мені. Завжди мала вона що розповісти, бо багато пережила в неволі. Тут же я познайомилася з сестрою Степана Бандери п. Володимирою Давидович. Тендітна жінка, вона зразу загоювала наші симпатії, ходила разом з нами на каторжний кам'яний кар'єр. Ще одно знайомство – дружина Володимира Сосюри – Марина, яка прибула сюди етапом і мала якесь дивне товариство: на загальні роботи не ходили, були далекі до наших ідей і, зрештою, товариства, тому ми й тримались окремо.\nРозповім ще про один випадок, коли мене перекинули на каменоломні та цегляний завод. На цегляному заводі я "дійшла до ручки". Велика тачка, залізна і важка, якою я мала возити цеглу, була мені не під руку – я просто не могла її підняти. Вив'язувалась я таким чином, що носила в руках по дві цеглини – працювала. Начальник питає: «Чому не виробляєш норми?». Відповідаю, що працюю. Наглядач підтверджує: "Да, да, совєстно работаєт". Що ж робити? Переводять мене на транспортер, що подає глину на мішалку. Коли дзвінок знизу, я натискую ґудзик – і транспортер або подає глину, або зупиняється. Стою собі – і заснула. Так гарно зробилось, пес Нерон лохматим хвостом б'є мене по литці, чую мамин голос: – Влодзю? Влодзючко! – і відкриваю очі: переді мною кругом стоять розчервонілі обличчя – злі і люті, бо я, мовляв, зірвала "ритм праці", а за те вони дістануть менший пайок. Я спокійно тим нашим дівчатам-рабам кажу, що все сама зладнаю. Натягую рукавиці і преспокійно руками стала відкидали глину. "Гражданін-начальник", дивина, не написав на мене рапорт, що я зірвала працю на заводі. Отаке то.\nІншим разом на каменоломні, де я не те, що не могла порушити вагонетку, а й каменюку підняти, викликала незадоволення бригади, бо я, мовляв, заваджаю виконувати норму і, отже, одержати "положений" пайок. Ото ж одна дівуля-раба, таки десь з наших сторін, спередсердя й кинула мені на руку камінь, аж хруснув палець – кров залила рукавицю, я підняла репет, мовляв, ранена, вимахую рукою, а собі думаю: а таки буду вільна на Різдво! Якраз зближалися Різдвяні свята…\nАле на самоті кажу своїй приятельці Наді Мельничук: "Надю, який жах ті наші дівчата – раби рабами: за кусник хліба буде рватися на рабській роботі, "в країні неволі" , як казала геніальна Леся Українка. Звичайно, були й інші – свідомі, не могли й не хотіли працювати, бо добре знали – ця праця на ворога. Власне, така й була наша ланка з "доходяг".\nНастав час, коли нас поміняли, тобто існувало правило не творити на довший час колективів, аби не було "змов" і ще яких-небудь небезпек для режиму. Мене відправили етапом на цегельний завод. Позбулися "доходяг", що за станом здоров’я вже були нездатні до фізичної праці.\nВночі ми приїхали на нове місце. Нова зона мала вигляд непоганий: фінські доми і біля них грядки з квітами, які я побачила вперше за сім років – чим не "рай"? Нас завели в лазню, а потім повели в бараки. "Кімнати" були просторі, вікна заґратовані, тут розміщалися двоярусні нари – два місця нагорі, два внизу. Звичайно, як у всіх таборах, був "підйом" – дівчата вставали до праці на 3-тю зміну. Нас "розсиропили" по бригадах, і я одна потрапила в 6 бригаду випалювати цеглу. Не мала найменшого поняття, що воно таке, але наразі ще могла спати.\nВранці прийшли дівчата, втомлені, брудні, якісь аж посірілі. Швиденько почали митися. Виділялося тут лише літр води на особу. Після миття дехто йшов снідати, наші дівчата, з нічної зміни, пішли в барак. Я пішла в їдальню як повноправний член бригади. Оскільки я ще не йшла в цей день на роботу, тому вирішила оглянути зону. Прикметою цієї "точки" ЛАГу було те, що бараки на день не зачинялися. У лікарні я зустріла свою землячку з Перемишлян Міку Староселець. Як ми раділи зустрічі! Трохи старша за мене, вона пам'ятала мене малою і дуже здивувалася, побачивши мене в "дому роботи, в країні неволі", і що я теж була у вихорі боротьби. Довго ми згадували наше місто, спільних знайомих, пережите досі в тюрмах і таборах...\nБригада, в яку я потрапила, була інтернаціональною: українки, одна білоруска, латишки, естонки, росіянки. Жили мирно, без сварок, бо неволя всіх нас зрівняла, ми мали одного спільного ворога.\nПісля праці, якщо був час і бажання, дівчата вишивали, співали і тим скрашували своє бідне життя. Писати листи дозволялося лише двічі в рік. Зате отримувати можна багато. З нетерпінням і цікавістю очікували пошти, всі виходили на майдан, а начальник КВЧ вичитував прізвища тих, до кого були листи. Радості не було меж, але ті, хто сьогодні не отримав пошти, були сумні і зажурені.\nНа 14 лагпункті в'язнів використовували не лише на цегельному заводі. Нас возили десь далеко вантажними автами на будівництво залізничного полотна. Довбали мерзлу землю джаганами і лопатами, а земля, як залізо, не піддавалась нашим слабим ударам кволих рук. Однак працювати мусили, бо існувала норма, невиконання якої грозило не тільки зменшення пайка (особисто для мене це була дурниця), а карцером, де людина доходила до грані смерти. Крім того, треба було рухатися, бо інакше замерзнеш на азіатському морозі.\nКрім цієї каторжної праці, водили нас також на розвантаження цементу з пульманів. Праця була непосильна, і ми, група дівчат – Нуся Романюк, литовка Бєруте, Марійка Чепіга, – просили інших дівчат, щоб не працювали так ревно, бо ми не встигаємо і не можемо виробити норми. Ми їм казали, що своєю працею ми підтримуємо імперію.\nНа 14 л/п в мене було багато подруг. Одні ходили зі мною до праці, а інші, хворі, немічні, працювали в зоні. Запам'ятала я добре з тих часів Зеню Гоянюк з Коломиї. Гарна синьоока дівчина лагідної вдачі, підпільниця і в'язень німецької тюрми, вона мала від нас найсердечнішу прихильність. Однодумниця з нами, де все було як одна родина: переконання, настрої, ненависть до заклятого ворога.\nЩе одна з нашого товариства – Надя Мельничук з Крилоса, з-під Галича. Підпільниця, радистка і поетка. Усі ці люди були ідеалістами в найкращому значенні слова, патріоти, повні самопосвяти, відданости нашій національній справі. Вони такими залишилися до кінця. Наді Мельничук уже немає між нами але пам'ять про неї і тих, які відійшли, буде завжди в нас.\nОсобливо багато вільного часу проводили разом з Іванкою Сімків. Це була весела, життєрадісна дівчина, студентка Львівської політехніки. Пам'ятаю, ми дискутували з Іванкою з приводу прочитаних книжок. Особливо гострі дискусії велися навколо складної проблеми: самогубство – це боягузтво чи героїзм? Щодня не сходила ця проблема з наших дискусій. Іванка схилялася до думки, що це героїзм, я, навпаки, дотримувалась іншої думки, бо вважала, що людині не дано права одбирати собі життя незалежно від обставин і наслідків того, коли людина залишається жити – щоб продовжувати боротьбу, адже життя важче від смерти, яка є лише моментом, а життя – це тяглість дій, почуттів, страждання і мук. Мені було дуже жаль тих, хто сам посягає на своє життя. Як би там не було, проблема наших дискусій донині залишилась відкритою.\nВажка, непосильна, каторжна праця і недоїдання, недосипання дали свої наслідки. Коли однієї ночі ми йшли на третю зміну на цегельний завод, і тоді я написала в бараці листа мамі і сховала його в рукавиці, надіючись, що чергова наглядачка не побачить "злочину". Але, видно, хтось "стукнув", бо наглядачка-емгебешниця зразу відібрала в мене лист. Тут же вона склала акт, і мене посадили в БУР (Барак Усілєнного Режіма) з виходом на працю, тобто умови відпочинку – екстремальні і таке ж харчування, але праця без будь-якого полегшення. До того ж БУР не отеплювався і на стінах іскрився сніг і лід. В БУРІ я була з білорускою Гуревич Марією. Ми приходили з роботи брудні, втомлені, а пси-наглядачі не дали помитись, зразу видавали баланду з матюками, як всеімперська "приправа" до остогидлої тюремної їжі. Ми обурились і запротестували і, не прийнявши баланди з умовою, поки не дадуть води помитись. У відповідь – брутальна, багатоповерхова лайка, матюки. Але ми, дві беззахисні, слабосилі, тендітні дівчини, не відступали від свого, були рішучі і далі стали вимагати начальника. Нам хотілось показати, що вони – весь цей тюремно-наглядацький і охоронний зброд – має справу з людьми, а не з тваринами. Звичайно, наглядачі таки принесли кип'яток, який називався "чаєм", і ми ним помились. Лягли спати разом на один матрац, щоб було тепліше, а другим матрацом накрились.\nТак пройшов тиждень. Очевидно, після того я не відбула покарання повністю, бо мене перевели в лікарню з високою температурою. З лікарні я вже не вийшла аж до самого звільнення з таборів. Це був 1953 рік. У лікарні діягнозували туберкульоз легенів. У лікарні я познайомилась з лікаркою Марією Ясеницькою, дуже цікавою жінкою. Велика оптимістка, вона підтримувала в нас, молодих, добрий настрій. Недовго я перебувала в цій лікарні, бо всіх хворих і непрацездатних відправили в Спаськ.\nПро Спаськ я багато чула за допомогою бездротового телефона. Говорили, що там їдуть помирати, і ніхто живий не повертається. Тому ніхто не хотів туди їхати, але наші бажання не брались до уваги.\nСписки готові, «собірайся с вєщамі». Знову етап. Знову прощання з подругами, знову сльози.\nЕтап був невеликий, щось 100 км, 120 жінок. Це були хворі-хроніки, які табірними методами не піддавались лікуванню і були непридатні для важкої фізичної праці, т.зв. «отработанний матеріал».\nВезли нас відкритими вантажівками степом, а степ був гарний, сріблистий, і сонце не дуже пекло. Приїхали ми до місця призначення – Спаськ. Кажуть, колись тут був монастир для «опальних» монахів. Це бараки в чоловічій зоні, а бараки в жіночій зоні були кошарами для верблюдів. З правого боку дороги містилась туберкульозна лікарня і загальна лікарня, а зліва – т.зв. пів стаціонарна, тобто для хворих, які видужали, але ще не працюють. Були і бараки для працюючих в’язнів. Зате праця була тут легша; працювала обслуга, водовози, кравецька майстерня, де працювали жінки-в’язні, шили одяг для вільнонайманого персоналу. Відносини між вільнонайманими та в’язнями встановилися добрі.\nКоли ми підійшли до воріт, то, крім конвоїрного начальства, нас зустріли жінки і дівчата. Між ними було багато знайомих із львівської тюрми та пересилки, а також з попередніх таборів.\nТут зустріла нас Люба Якубовська з Дрогобича, людина дивовижної біографії і митарств на нашій український Голготі. Її арештували у Відні, коли вона перебувала там за завданнями ОУН(м) і допомагала переправляти в американську зону українців, яким грозило жорстоке покарання з боку большевицького режиму. Коли Люба Якубовська (в одруженні Витвицька) звільнилася, ми стали близькими друзями і часто зустрічалися сім’ями то в Бориславі, де проживали Витвицькі, то у Львові. У Спаську Люба лікувалась і вже працювала в клінічній лабораторії разом з естонкою Вальве Пілєсаар. Після звільнення Люби я працювала з Вальве, з якою листуюся до сьогодні. Це була естонська підпільниця, студентка Талліннського медінституту. Працюючи в лабораторії, я від неї навчилась багато методів медичного дослідження. Живе вона зараз в Тарту.\nЯ добровільно пішла працювати, бо почувалась добре, ліки приймала та могла виконувати якусь працю, щоб не нудьгувати. Тут же я познайомилася з Іриною Юник з Тернопільщини, підпільниця-зв’язкова. Вона, сама хвора, працювала медсестрою. В цій лікарні хворі самі себе обслуговували.\nМедичний персонал з в'язнів, але начальниця медичної частини була військовий лікар-майор Єрмакова, начебто на вигляд приємна, дуже мила жінка, до нас ставилась відносно добре, особливо до молодих, бо, потішаючи, запевняла нас, що скоро ми вийдемо на волю. Допомагала, як могла.\nЧасу вільного тут було багато, була бібліотека і непогані книжки, то я багато читала.\nВ кравецькій майстерні працювала Таня Тершаковець, дружина полковника УПА «Федора», який загинув у Бібрецьких лісах. Це була дуже вродлива жінка, горда, маєстатична. До неї і табірна обслуга ставилась з повагою.\nТут була також Нуся Керницька з Бібреччини, дружина крайового провідника з пропаганди «Крилатого». Очевидно, тоді ми не знали, бо ніхто про підпільні справи не говорив, адже в зоні було чимало сексотів, був оперуповноважений «кум», який не дрімав… Правда, наш «кум» – казах за національністю і був, як здавалося, байдужий до українських національних справ. Принаймні додаткового строку не дав нікому.\nСеред хворих у Спаську я зустріла Нусю Тхір із Радехівщини. Вона керувала «поштою», хоча була дуже хворою.\nТут ж я познайомилась із Вірою Чумак, студенткою із Київського університету. Цікава, допитлива дівчина, знала багато творів Максима Рильського і з пам’яті декламувала їх, це були поезії переважно доби українського неокласицизму. Вона вчилася на українській філології, а в ув’язненні вивчила англійську мову. Її вчителькою була Катерина Набокова, рідна сестра відомого російського письменника Володимира Набокова, нобелівського лауреата. Катерину арештували в Будапешті як «шпигунку», а фактично вона була працівницею американського посольства. За те, що не погодилася працювати для радянської розвідки, її арештували. Після смерти Сталіна вона звільнилася і виїхала в Париж. Тут жила в пансіонаті, де й померла. (Після звільнення Катерина Набокова виїхала у Францію. Володимира Сеник її відвідала в Панижі під час першої своєї поїздки у Францію до брата, який на той час проживав в Ельзасі. – Прим. Л. Сеника.)\nЗліва Люба Старикова і Віра Чумак\nВіра Чумак, звільнившись, поступила в Донецький педінститут на англійську філологію. Вчилась, голодуючи, здобувала науку. Батьки її у 1933 році загинули від голоду в Смілі. Після закінчення інституту Віра Чумак отримала посаду в школі в м. Миргород на Полтавщині, де живе й сьогодні (В час написання цих спогадів. Сьогодні вона проживає в Збаражі Тернопільської).\nДуже добра я запам’ятала волинську красуню Любу Старикову. Бункер, де вона перебувала з вояками УПА, оточили емгебісти, хлопці пострілялися, але не посміли застрелити дівчину, і вона потрапила в лабети окупантів, які обзивали її нецензурними словами, ображали. І коли вели її на слідство, то не інакше, обзивали як «бандєровская б…». Це обурило її докраю, і вона категорично вимагала медичної комісії. Після комісії слідчі та охоронці гляділи на неї, як на святу, з великою пошаною (наскільки вони були здатні на такі почування). Її засудили до смертного вироку. Помилування не писала, за неї це зробив слідчий, і смертний вирок змінили на 25 років каторги. Була весела, дотепна. Після її звільнення ми зустрічалися або у Львові, або в Миргороді у Віри Чумак.\nБули тут, у Спаську, дуже цікаві жінки. Про всіх не напишеш. Це окрема розмова (В архіві Володимири Сеник зберігаються фото багатьох її соузників. Ці фото, очевидно, слід публікувати. – Примітка Л.Сеника).\nОдного разу в нас у зоні сталася незвичайна подія. У чоловічій зоні містився рентгенкабінет, а нас, туберкульозників, слід було перевірити. Ми, дівчата, всі заметушились, стали причепурюватись, бо йдемо "до хлопців"! Ще до того дівчата листувались з ними, навіть там "мав" хтось когось. Але тепер була можливість особисто зустрітись – неабияка подія! Звичайно, кожна дівчина прагнула зустрітись зі "своїм" хлопцем, і тому кожна хотіла потрапити у список дівчат, призначених для пересвітлення .\nПричепурених дівчат конвоїри повели в чоловічу зону. Хлопці нас чекали, з цікавістю розглядали, питали: Хто? Звідки? Може, земляки? До мене підійшов чоловік років 40, я не знала його, але він чомусь хотів поговорити зі мною. Це був Дмитро Ілик, який, на жаль, недовго прожив, помер у цьому ж таки році, В мене зберігаються два листи від нього. Стиль і зміст цих листів засвідчує глибоку ерудицію їх автора, спосіб мислення політичного з умінням говорити «езопівською мовою», за якою скривається сенс табірних політичних стосунків. Передані вони мені т.зв. "летунською поштою" з чоловічої зони – перекидали з камінчиком. У кожній зоні були "поштарі", які й приймали пошту і розносили по вказаних адресатах. Цей вельми приємний винахід справляв радість спілкування. Ми обмінювались думками, а також і віршами, прозою, що їх творили в'язні. Були й реферати, спеціально написані для відзначення наших національних свят. У такий спосіб я познайомилась з поетом Юрієм Масяком, підпільником з Бойківщини. Його батько – парох с. Либохора Сколівського району на Львівщині. Листування з ним виросло в дружбу. Таким самим способам пізнала також Ярослава Дашкевича, Ярослава Витвицького, пізніше одруженого з Любою Якубовською, прозаїка Петра Кислого та ін. Листи Ю. Масяка зберігаю й досі і в хвилини смутку перечитую й переношуся в минуле. А з Витвицькими Ярославом і Любою й моєю сім'єю на довгі роки встановилися дуже теплі і сердечні взаємини. Нехай земля їм буде легкою. Люба Витвицька дожила до Незалежності, дуже багато переговорено, її дотепи і "примружене око" завжди в нас викликали жвавість і щирий сміх.\nСвітлина зроблена після звільнення, 1956 рік\nПеребуваючи ще на 14 л/п, я написала під впливом своєї товаришки-киянки Нелі Мотрич (арештована з групою студентів Київського університету за "український буржуазний націоналізм") скаргу в Прокуратуру УРСР, щоб переглянули мою справу, бо «злочин» я вчинила, будучи неповнолітньою. Уже наступала хрущовська "відлига", справи в'язнів переглядались, відчувалися якісь ще не усвідомлені зміни. Відпускали на "волю" неповнолітніх, хронічних хворих. Приїжджав і до мене слідчий з Караганди і ще раз вів слідство, правда, дуже коректно. Через 8 місяців прийшов результат: "дєло прекращено". Я не розуміла, що це значить і дивилась здивовано на начальника спецчастини, казаха за національністю. Той, сміючись, сказав: "Єдєш дамой!» І я божеволіла від радості. Нарешті – воля! (Документ про «прекращеніє» дій постанов по справі № 5975/МГБ Украинской УCCР и УМГБ Львовской области» постановою «прокуратуры СССР, МГБ СССР № 58 от 20.6 55». На підставі цього документа Володимира Кобрин звільнена 8 липня 1955 року. Документ: Справка у форматі 4– №0039853 Міністерства Юстиції, ИТЛ МВД СССР ЖЮ/9 від 8 липня 1955 р. – Зберігається в особистому архіві Л.Сеника).\n«Портрет» зроблений політв’язнем Наумцем з Вінничини зі Жмеринки\nу 1955 році з фотографії на паспорт на звільнення з таборів\nПроте дуже важко було прощатись з друзями, які ще тут залишались. Вони назбирали мені грошей – щось 100 крб., і вся зона вийшла прощатися зі мною. Ось і машина. Це привели хлопців з чоловічої зони, дали на квитки, пайок (риба, хліб) і, розуміється, довідку – клаптик паперу з фотографією, як з хреста знята – пам'ятка для дітей та внуків! І ми поїхали в Караганду. А звідти поїзд на Москву – Львів. Хлопці, які їхали разом з нами, всю дорогу піклувалися мною, бо я ще ніколи не бачила такого великого міста, так багато людей…


Україна може розраховувати на повернення латвійських активів Януковича » Слово і Діло\nУкраїна може розраховувати на повернення як мінімум половини латвійських активів Януковича – ГПУ\nЗаступник генпрокурора України Євген Єнін заявив, що українська сторона може розраховувати на повернення як мінімум половини активів екс-президента Віктора Януковича з Латвії.\nПро це в ефірі телеканалу «112 Україна» повідомив заступник генпрокурора України Євген Єнін, передає «Слово і Діло».\nЗа його словами, загальний термін повернення активів може скласти 5-10 років.\nШвейцарія на рік продовжила арешт рахунків ЯнуковичаШвейцарія продовжила на рік арешт рахунків екс-президента України Віктора Януковича. Також продовжено арешт рахунків колишніх президентів Тунісу та Єгипту. 9 грудня 2016, 17:08\n«Безумовно, ми не встигаємо повернути ці гроші до кінця року. Це означає, що наступного року ми вже маємо домовлятися з латвійською стороною про те, щоб вони закладали до проекту закону, свого Бюджет, щоб вкласти ці витрати, повернення цих грошей або принаймні їх частини в Україну. Я думаю, що ми можемо розраховувати на 50% зазначеної суми», – зазначив Єнін.\nСуд у Латвії конфіскував 50 млн євро на користь своєї країни в справі крадіжки з Держбюджету України та легалізації коштів через латвійські банки. Зазначена сума збігається з тією, що інкримінується українською прокуратурою Сергію Арбузову. В Латвії заявили, що Україна зможе повернути ці кошти, якщо доведе їх українське походження й те, що вони були отримані злочинним шляхом.\nРаніше повідомлялося, що колишній президент України Віктор Янукович спростовує наявність рахунків у швейцарських банках.\nУкраїна отримала офіційне повідомлення про статус Януковича в РФ 9 грудня 2016, 13:33


Львівські сажотруси розпочали позапланову перевірку будинків - ulvovi.info\nПонад 30 медиків Львова отримають від міста по 20 000 грн: подробиці\nCOVID-19 у львівських школах: скільки закладів освіти частково перевели на дистанційне навчання?\nЛьвівські сажотруси розпочали позапланову перевірку будинків\nНещодавно стало відомо, що у Львові стартувала позапланова перевірка будинків. Як пише сайт "Ulvovi.info" з посиланням на "zaxid.net", така необхідність виникла через часті випадки отруєння чадним газом у міських будівлях, пов'язані з тривалістю опалювального сезону. Відтак львівські сажотруси взялися за перевірку будинків з пічним опаленням. Перевірка будинків в центральній частині міста буде тривати до кінця поточного місяця, пише видання.\nТаким чином, львів'ян попереджають, аби ті були уважними під час обігріву своїх осель. Щоб впевнитися в належній роботі димоходів, потрібно сприяти роботі сажотрусів і допускати їх до перевірки. Працівники ЛКП "Львівський ліхтар" також мають завдання перевірити належність роботи вентиляції та газових приладів в домівках львів'ян. Попри роботу сажотрусів, мешканців міста закликають стежити за роботою приладів самостійно, адже від цього залежить безпека власників квартир та будинків в місті.\nВідомо, що позапланова перевірка осель львів'ян буде тривати до кінця зимового періоду. Однак людей просять не чекати приходу комунальної служби, а звертатися до аварійної служби міста при підозрі на несправність газових приладів у домівках. Це може вберегти вас від аварійних випадків, а в деяких ситуаціях може коштувати вам життя.\nОкрім цього, львів'ян попереджають про те, щоб в їхніх оселях не було порушень правил встановлення чи експлуатації опалювальних приладів. Комунальники застерігають, що в деяких випадках люди можуть навіть залишитися без газу при грубих порушеннях техніки безпеки.\nДодамо, що чадний газ - невидимий ворог-вбивця, який щорічно забирає людські життя. Отруєння чадним газом частішають, як правило, саме в зимовий період, тому потрібно бути максимально обережним при експлуатації опалювальних приладів в оселях. Пам'ятайте: від вашої обережності та пильності залежить ваше життя.\nчт, 01/24/2019 - 21:06


Xiaomi збирається купити HTC - LDaily\nГлавная › Новини › Xiaomi збирається купити HTC\nДеякий час тому стало відомо, що HTC нібито веде переговори з рядом індійських виробників смартфонів, щоб ліцензувати їм свій бренд.\nТаким чином, смартфони HTC, які б продавалися в Індії в разі укладення відповідної угоди, до самої HTC вже не мали б ніякого відношення.\nОднак тепер є ймовірність, що HTC взагалі припинить існування, так як її купить Xiaomi. «Достовірні джерела» кажуть, що виробники ведуть переговори вже близько місяця, і що домовленості майже досягнуто.\nЗ огляду на положення HTC на ринку, сума угоди явно буде незначною для Xiaomi. Чи збережеться бренд, неясно, але навряд чи, тому що у Xiaomi є свої.\nКрім того, на цьому тлі з’явилися чутки і про можливість покупки компанією Xiaomi компанії OnePlus, але тут вже все більш сумнівно, так як остання хоч і є окремою компанією, все ж являє собою частину концерну BBK.\nЧитайте також: Xiaomi розповів світові свої плани на найближчі п’ять років\nЗа останні 10 років зростання акції Microsoft випередили зростання Google\nТехнологічний гігант Microsoft сильно змінився під керівництвом Сатья Наделла, компанії вдалося домогтися значних успіхів у бізнесі хмарних обчислень, ігровому та соціальних мереж, де Google поки поступається. Акції Microsoft виросли більш ніж на 58% за 2019 рік і більш ніж на 400% за останні 10 років, перевершуючи зростання материнської компанії Google Alphabet і індексу S&P 500. […]\nАрешт відомого політтехнолога в Ізраїлі, або «Попікся» на хабарі\nЯк повідомляють засоби масової інформації Ізраїлю, заарештований Таль Зільберштейн, котрого підозрюють у корупції. За звинуваченням у відповідності зі статтею про давання хабара Таль Зільберштейн і бізнесмен Бені Стейнмец (Ізраїль) були затримані. Рішення суду міста Рішон-ле-Ціон ставить їм у провину незаконне отримання ліцензії на видобуток заліза в Гвінеї, тобто дані особи отримали документ за допомогою хабара […]\nДля офіційного використання оплати приватних і державних послуг влада Естонії заявила щодо введення національної цифрової валюти для створення зручностей представникам світової спільноти і прямого інвестування в цифрову економіку країни. Нова цифрова валюта Естонії вже отримала назву – есткойн. Якщо ж говорити про просування Естонії на шляху створення цифрової економіки, то сміливо можна назвати її країною-лідером, адже тільки […]\nІнфографіка. Скільки заробляють великі гравці ринку за 1 секунду\nЯкщо уявити собі, що щосекундне поповнення вашого банківського рахунку становить в розмірі 1 гривні, тоді за 1 хвилину часу у вас би вже рахунок збільшився на 60 гривень. За цілий день на 86 400 гривень, а за рік – 3,2 мільйона. А тепер уявіть, що прибуток великих світових компаній збільшується за 1 секунду на значно більшу […]\nУкраїна розраховує на угоду про спільний авіапростір з ЄС\nУкраїна розраховує, що на саміті Україна – ЄС буде підписано угоду про спільний авіаційний простір. Про це заявила глава Департаменту ЄС і НАТО МЗС України Марина Михайленко на онлайн-дискусії в п’ятницю, 10 липня. “Під час німецького головування відбудеться саміт Україна – ЄС, він вже підтверджений на 1 жовтня, ми дуже хотіли б нарешті в рамках […]\nВ країні з’явиться чергова платіжна система\nДочірнє підприємство мобільного оператора lifecell – компанія Paycell отримала статус оператора послуг платіжної інфраструктури. Компанію Paycell засновано в 2017 році як небанківську фінансову установу. Вона надаватиме клієнтам фінансові послуги. Йдеться про переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків, надання грошових коштів у борг, в тому числі на умовах фінансового кредиту, послуги з фінансового лізингу, […]


Dachshund Puppy Купити в Україні - Зоомагазин Petslike.net\n0 Відгуки 0 Код товару: 722575\nКод товару: 722575\nRoyal Canin Dachshund Puppy - Повнораціонний збалансований корм для цуценят породи такса віком до 10 місяців.\nРаціон DACHSHUND PUPPY сприяє підтриманню здоров'я кісток і суглобів цуценяти такси завдяки адаптованому вмісту кальцію та фосфору. Ця ексклюзивна формула також допомагає підтримувати оптимальну вагу\nКомбінація нутрієнтів з високоперетравним білком (L.I.P.*) та пребіотиками (ФОС) для підтримання здорового травлення та балансу кишкової флори, що сприяє оптимальній консистенції фекалій. ( *L.I.P.: білки, відібрані за принципом оптимальної засвоюваності)\nТакси популярні в усьому світі й не в останню чергу через їх абсолютно особливий силует - довгий із короткими лапами. Така довжина лап була відразу ідентифікована як перевага під час полювання, оскільки вона дає змогу собаці потрапляти в нори в гонитві за кроликами або борсуками. Для здорового розвитку цуценяті необхідний збалансований раціон, що задовольнить потреби цуценяти в період росту. Підтримання оптимальної ваги має дуже важливе значення для цієї породи, адже у такий спосіб вдається уникнути додаткового навантаження на хребет. Власник цуценяти такси повинен регулярно вигулювати свою собаку, щоб її м'язи розвивалися і залишалися сильними, однак при цьому рекомендується уникати різких рухів, таких як стрибки або біг сходами.\nБільше варіантів Royal Canin Dachshund Puppy


Через коронавірус - В Італії заборонили ручну поклажу - . Преса України - новини, свіжі новини, останні новини. uapress.info\nЧерез коронавірус - В Італії заборонили ручну поклажу\nАня Мартинюк 29 червня 2020, 08:37\nТепер її доведеться здавати у багажне відділення без необхідності робити доплату.\nСьогодні, 29 червня, стало відомо, що в Італії на всіх національних і міжнародних рейсах заборонили використовувати полиці для ручної поклажі. Це означає, що мандрівники не зможуть взяти з собою речі на борт літака.\nВідповідне рішення прияло національне управління цивільної авіації з метою, аби не блокувались проходи в літаку та відбувалось скупчення пасажирів. Тим не менше, маленькі сумки та предмети, які можна покласти під сидіння літака, дозволені.\nРучну поклажу доведеться здати у багажне відділення. Плату за це не братимуть.


Сьогодні в міських квартирах і будинках все частіше з’являється новий домашній вихованець — верткий і неймовірно привабливий тхір. Цей мініатюрний хижак легко стає повноправним членом сім’ї, адже протистояти його харизмі і товариськості неможливо.\nЩоб чотирилапий друг залишався з вами як можна довше, серйозно поставтеся до питання про його здоров’я. Приручені людиною тхори не відрізняються хорошим імунітетом — у звірка немає потреби добувати собі їжу, рятуватися від холоду або більш сильного хижака. Занадто часто возити малюка до лікаря, щоб переконатися, що з ним все в порядку, звичайно, не варто. Достатньо знати загальні симптоми найбільш поширених хвороб тхорів — це допоможе своєчасно відреагувати на підозрілі зміни в поведінці і зовнішньому вигляді улюбленця, щоб задушити можливий недуга в корені.\nДе криється головна небезпека\nАхіллесовою п’ятою всіх тхорів вважають травну систему. Шлунок звірка погано справляється з переварюванням рослинної їжі, тому левову частку раціону тхора повинні складати продукти тваринного походження. Якщо ви мрієте про те, щоб ласкавий і грайливий тхір став вашим вірним компаньйоном, перш ніж принести малюка в будинок, уважно вивчіть особливості його живлення.\nЗдоров’я кожної живої істоти в чому залежить від того, яка їжа потрапляє в організм. Не став винятком і тхір: незбалансоване, одноманітне і низькокалорійне харчування провокує розвиток багатьох захворювань, небезпечних для його життя.\nСвіт порад пропонує вам ознайомитися з основними проблемами, з якими найчастіше стикаються власники пухнастих непосид.\nНайнебезпечніше захворювання, вірус якого «з’їдає» центральну нервову систему, зустрічається як у тварин, так і у людини. Це означає, що хворий звір стає смертельно небезпечним для свого господаря. Лікування сказ у тхорів не підлягає, тому важливо заздалегідь подбати про профілактику хвороби у вихованця з допомогою щорічної вакцини Нобівак.\nПри активному розвитку захворювання тхір пригнічений, його мляві рухи виглядають неприродно. У звірка рясно тече слина, його мучать блювота і пронос. Апатія швидко змінюється збудженої агресивністю — вихованець може кидатися не тільки на людину, але і на навколишні предмети. Ці напади настільки сильні, що тхір може пошкодити собі десна або поламати зуби. Ситуація ускладнюється ще й тим, що улюбленець відмовляється від пиття, так як боїться води. На останньому етапі захворювання настає параліч задніх кінцівок тварини.\nЗахворювання майже завжди закінчується неминучим летальним результатом улюбленця. Це бич для жителів сучасних великих міст. Джерелами чуми стають тваринами, які нещодавно перенесли хворобу або знаходяться в її інкубаційному періоді. Чума небезпечна навіть для тих тхорів, які ніколи не залишали квартиру і не спілкувалися з іншими тваринами: переносником захворювання може стати людина, принісши збудника в будинок на своїй підошві взуття.\nІнкубаційний період чуми у всіх хутрових тварин триває від 9 до 30 днів. На тлі підвищення температури тіла до 41 — 42 0С) тхір перестає їсти, йому докучають нежить і кон’юнктивіт. Трохи пізніше з носа й очей починає виділятися гній. Спостерігається почервоніння шкіри від підборіддя до паху, через деякий час це місце покривається сухими струпами.\nЩорічна щеплення стає основним захисним бар’єром від небезпечної хвороби.\nАлеутська хвороба норок, або вірусний плазмоцитоз\nСимптоматична картина хвороби багатогранна, так як ця недуга вражає практично всі внутрішні органи тварини. Серед них найчастіше відзначають хронічну втрату ваги, загальмованість і глибокі непритомність, проблеми з диханням у вигляді кашлю, параліч задніх кінцівок. УЗД показує збільшені нирки, печінку та селезінку. У деяких випадках які-небудь зовнішні прояви захворювання відсутні.\nВірусним плазмоцитозом тхір може заразитися після контакту із зараженим або знаходяться в інкубаційному періоді тваринам. Вакцина проти захворювання не розроблена, так і специфічних методів боротьби з алеутській хворобою норок ще не знайшли. В основному, терапія захворювання базується на застосуванні антибактеріальних препаратів. Основна міра захисту — ретельне дотримання гігієнічних рекомендацій з утримання хутрових звірів в домашніх умовах.\nЗвичайного «людського» грипу схильні деякі ссавці, і тхір серед них. Як правило, звірятко захворює одночасно з господарем або з запізненням на кілька днів. Симптоми грипу схожі з тими, які відчуває людина: підвищення температури тіла, риніт, чхання, загальна слабкість. Дорослі особини справляються з хворобою досить легко, цуценята переносять недуга трохи важче. Лікуванню підлягають тільки самі запущені випадки — призначають антибіотики і протиалергічні препарати. Щоб грип тхору був не страшний, слід приділяти особливу увагу різноманітного і якісного харчування улюбленця з метою підвищення його імунітету.\nЗахворювання схильні звірятка, в організмі яких порушений обмін кальцію і фосфору як наслідок недостатнього годування матері під час виношування і вигодовування потомства. Проявляється рахіт ненормальним ростом і формуванням скелета. Зовні це виражено викривленням кісток, зубів, серцевою недостатністю, важким диханням, тьмяною шерстю. Вилікувати рахіт можна, якщо чітко слідувати рекомендаціям лікаря: забезпечити вихованця готової професійної кормовою сумішшю, а також різноманітними полівітамінними комплексами. Щоб у потомства тхорів не було рахіту, стежать за повноцінним харчуванням вагітної і годуючої жінки.\nЗахворювання можуть виникати не тільки із-за поганого харчування, але і на тлі стресів в результаті жорстокого поводження з твариною. Найпоказовіші симптоми проблем з травною системою: звір з-за болю скрипить зубами і мочиться чорними маслянистими фекаліями, які складаються з неперетравленої крові. Лікування тривале. Медикаменти та відповідне дієтичне харчування призначає виключно лікар.\nНайбільш часто проблеми з наднирковими бувають у самок, які досягли 4-хлетнего віку. Хвороба полягає в надмірному виробленню статевих гормонів ураженим наднирковою залозою. Зовні це проявляється в вигляді облисіння, яке, як правило, починається з хвоста і супроводжується сильним свербінням. Як показала практика, медикаментозна терапія не приносить бажаних результатів, тому хворий наднирник рекомендують видалити, скориставшись послугами хірурга.\nЕпізоотичний катаральний ентерит\nЦе захворювання відоме ще як стресова діарея. Патогенні мікроорганізми інфекційного походження вражають шлунково-кишковий тракт тхора, що проявляється проносом зеленого забарвлення. З проблемою найчастіше стикаються звірята, тільки що змінили місце проживання. Також ентерит може виникнути після контакту вихованця з іншими тхорами. Хворого звіра ізолюють від інших, забезпечують йому рясне питво і перемішують їжу з добавками, які призначає ветеринар.\nЗахворювання вражає некастрованих самок тхорів, яких не планують використовувати для отримання потомства. Якщо не пов’язати звірка в цей період, тічка у самки не закінчується: надмірна кількість естрогенів пригнічує формування червоних кров’яних тілець і лейкоцитів. Патологія призводить до смертельного результату. Однак захворювання можна усунути з допомогою операції або медикаментів.\nВразливим місцем для цього захворювання стає підшлункова залоза тхора — там формується пухлина. У зоні ризику особини віком 4-7 років. Звірятко помітно худне, втрачає свідомість, страждає від порушенні координації рухів, іноді схильний судом або впадає в кому. Лікування інсуліноми, як правило, комплексне: хірургічну операцію з видалення пухлини поєднують з прийомом ліків. Тхора садять на жорстку дієту і повністю позбавляють солодкого.\nЗахворювання вкрай болюче, неприємне для тварини: в області параанальних залоз в результаті запального процесу з’являються гнійні освіти. Тхір майже нічого не їсть, неприродно рухається. Основний показник хвороби — смердючі випорожнення, а також гнійні виділення з анального отвору. В цьому випадку негайно потрібно звернутися до лікаря для видалення гнійного вмісту. Звірку призначать прийом протизапальних ліків. Профілактикою захворювання є регулярне вигулювання тхора, його повноцінне харчування і ретельне дотримання всіх правил гігієни вихованця.\nПозитивні емоції від спілкування з домашнім улюбленцем можна отримати лише в тому випадку, якщо тхір буде добре себе почувати. Уважно стежте за станом свого друга, щоб вчасно забити на сполох, якщо він захворіє. Пам’ятайте, що профілактичні огляди молодого гризуна у ветеринара проводять 1 раз на рік, а осіб старше 3 років лікар повинен оглядати як мінімум 1 раз в півроку.\nДомашні тварини | Хвороби тхорів\nСамі великі породи собак


Декоративна штукатурка в інтер’єрі • ❤ gu-gu.info ❤\nДекоративна штукатурка в інтер’єрі – це загальноприйнятий спосіб облаштування приміщень. За його допомогою створюється оформлення стін будь-якого рівня складності, кольору, складу і розмірів. Своєрідність такого матеріалу в тому, що його можна застосовувати для будівництва кімнат у будь-якому сучасному стилі. Подібний спосіб обробки стін широко застосовувався ще в період Середньовіччя. Штукатурка такого виду в інтер’єрі змінила обробку стін недешевим природним каменем. З такою натуральної мармурової крихтою набагато легше працювати, ніж з брилою натурального каменю. При цьому ціна крихти істотно нижче. Розглянемо особливості цього матеріалу і способи його застосування в цій статті.\nВ наші дні спосіб будівництва стін приміщень під благородний мармур, природний камінь або червоне дерево також поширений, але вже з великими можливостями для рядових споживачів. Застосовуючи декоративну штукатурку, фахівці прикрашають великі парадний зали ресторанів, приміщення великих магазинів і готелів, квартири елітного житла.\nНа базі декоративної штукатурки фахівці можуть зробити на стіні або навіть на голому бетонній стелі різні зображення:\nвид зрізу червоного дерева;\nгранітну або цегельну стінку;\nпанель з оргматериала (шкіри, тканини);\nструктурний художній барельєф під натуральний камінь;\nтекстура шкіри екзотичних тварин жаркого поясу (наприклад, крокодила).\nПодібні види стін або стелі виглядають дуже ефективно, коштують недорого і, завдяки сучасним технологіям, дуже міцні.\nМіцність і наочність декоративної штукатурки\nФахівці нашого часу — від будівельних робітників і майстрів до дизайнерів, воліють працювати з декоративною штукатуркою в інтер’єрі з цілого ряду факторів:\nДля накладання на поверхню текстурної штукатурки не потрібно її попередньо выглаживать, ретельно ліквідуючи горбки і ямки. Достатньо накласти шар грунтовки для ефективного зчеплення з поверхнею.\nВ’язким матеріалом простіше декорувати стіни зі складними багатошаровими поверхнями (гіпсокартон, стовпи, поглиблення, напівкруглі конструкції).\nСтіна при обробці такої штукатуркою при висиханні не залишає технічних слідів, а утворює форму цілісної поверхні (досвідчений робітник покриває всю стіну штукатуркою поступово, не дозволяючи їй висохнути і утворити неправильну форму).\nІснують різні види декоративної штукатурки. Кольори змінюються, в залежності від складу і відтінків пігментів в складі, що дозволяє надавати приміщенню задуманий вигляд.\nРізні склади декоративної штукатурки дають можливість знайти необхідний варіант під будь-який, самий екзотичний стиль.\nВерхнє покриття або особливі суміші дозволяють матеріалу на стіні тривалий період мати первісний вигляд, фарби втрачають яскравість і соковитість, шар штукатурки не обсипається і не руйнується\nВажливо! Позитивною стороною такого покриття буде ще й оригінальна художня естетика, яку важко одержати за допомогою інших матеріалів.\nУ період придбання, обробки і використання декоративної штукатурки, незважаючи на велику кількість позитивних сторін, можуть виникнути і певні проблеми. Так:\nЦіна окремих видів досить висока, хоча в цілому можна знайти і цілком бюджетний варіант, а об’єм роботи з її розподілу по стіні трудомісткий.\nЧастина складів потребують ретельної попередньої підготовки робочої площини. Деякі мають недостатню опірність до зовнішніх факторів впливу і можуть використовуватися тільки для обробки стель приміщення.\nколи будинок знаходиться на сейсмоактивній території, то з його стін у період землетрусу штукатурка обсипається або, як мінімум, розтріскується;\nколи в кімнаті підвищений рівень вологості, то шар штукатурки протримається короткий термін;\nколи квартира отримана в районі новобудові, то на стінах, швидше за все, виникнуть тріщини в ході ущільнення землі під будинком.\nВажливо! Власників квартир не має лякати негативні ознаки декоративної штукатурки. Ідеального, 100% позитивного матеріалу не існує.\nНа початку ХХІ ст. виробники створюють велику кількість різних зразків декоративної штукатурки. Вони виділяються не тільки зовні, але і за внутрішньою характеристикою.\nЗалежно від елементів, що знаходяться в суміші, їх звичайно поділяють на 5 видів:\nМінеральний. В його основі знаходиться сухий цемент, який продається у вигляді сірого порошку. Застосовують цей вид для декорування кам’яних і цегляних стін. Суміш добре опирається вологості і великій різниці температур. Зазвичай її використовують для облагороджування стін в санвузлі.\nСиліконовий. Він, як правило, продається в якості готової до застосування суміші. Склад прекрасно закріплюється на не підготовленою нерівній поверхні як нових, так і старих стін. Після завершення процесу висихання штукатурка ефектно чинить опір воді. Ці якості роблять її придатною для облаштування санвузла, кухні та передпокою.\nАкриловий. Специфіка його в тому, що він створюється в вигляді рідкої суміші. Це дає можливість нанести штукатурку на практично будь-яку поверхню. Завдяки хорошій якості при наведенні декору, суміш акрилова використовується для ремонту вітальні. Акрилова штукатурка продається для додання поверхні різних відтінків.\nПолімерний. Цей вид за зовнішнім виглядом і за характеристикою властивостей досить близький з акриловим, оскільки створюється на базі акрилових смол.\nСилікатна. Продається у вигляді готової до використання суміші, базою якої є рідке скло. Такий вид чудово прикріплюється на будь-яку поверхню, служить зв’язує базою різних елементів структурних штукатурок.\nЗазначені вище 5 видів штукатурок застосовуються як основа для утворення композицій, так званих структурних штукатурок, які допомагають створювати конкретні зображення з зумовленими якостями. Це дуже різноманітні декоративні штукатурки — яку вибрати? Питання не тільки логічний, а й технічний.\nСтруктурна штукатурка по своїм технічним характеристикам може імітувати різні зображення, текстури, які друкує робочий за допомогою окремих інструментів (штампів з візерунками та малюнками, гумових та металевих валиків, шпателів). Поверхневі форма і зображення, які отримує стіна після принесення штукатурки, повною мірою залежать від кваліфікації штукатура, числа шарів суміші і їх товщини.\nСеред них найбільш популярні в наш час такі види штукатурки:\nКороїд. Продається з білим або сірим відтінком, при необхідності в нього додається особливий пігментом до необхідного відтінку фарбування.\nФлокові (інша назва — шовковий) вид штукатурки має у своїй суміші волокна шовкової тканини. Після нанесення стіна отримує гарний, стильний вигляд, схожий на прекрасний вид дорогого, вишуканого шовкового полотна.\nВажливо! Така штукатурка, з-за прекрасного декоративного виду, нерідко застосовується для остаточної обробки спальні або навіть вітальні. При дотику пальцями вона схожа на стандартні шпалери, складається з екологічного та природного матеріалу, який не тримає повітря і вологу. З-за великої пропускає можливості на флоковом шарі не утворюється цвіль і інші дрібні рослини-паразити, навіть при серйозної вологості. З-за цього її застосовують в санвузлі, дитячій кімнаті, кухні та інших житлових приміщеннях.\nМармуровий вид характеризується знаходяться в суміші щебенем природного мармуру. Штукатурці властива різноманітна зовнішність за рахунок габаритів камінчиків, їх відтінків, вона утворює химерне покриття на поверхні. Декоративна штукатурка, створена під натуральний мармур, надає стіні дорогою, стильний вигляд, її можна довго експлуатувати, при цьому вона не втрачає своїх властивостей.\nВажливо! Склад її витримує великі зміни в вологості, низької і високої температури. Застосовується в окремих житлових квартирах і на стінах громадських будівель.\nВенеціанський – один з найбільш яскравих і досить недешевих видів штукатурки такого класу. Він утворює прекрасний, дорогий зовнішній вигляд стін, на які було накладено. Застосовується для декорування як стін, так і бетонних стель. З роками венеціанська штукатурка зберігає свої декоративні якості, і навіть посилює свої позитивні характеристики. Ці властивості властиві лише для даного виду, що виділяє його з загального числа будматеріалів.\nВажливо! При використанні венеціанської штукатурки представляється можливість створити потрібний відтінок, завдяки цьому дизайн обстановки отримує художній і витончений вид. Можна сказати, це — благородна декоративна штукатурка на стінах. Ефект класика створюється нею особливо яскраво. Правда, працювати з венеціанської штукатуркою самому власнику приміщення не вийде, це вимагає навичок професійного штукатура з великим досвідом.\nІснують і інші види декоративної штукатурки, ми торкнулися лише найбільш відомих і популярних.\nПідбираємо декоративну штукатурку до обстановки кімнати\nПеред тим, як підібрати необхідний вам вид декоративної штукатурки (а їх, як ви переконалися, в наші дні велика кількість) для облагороджування кімнати, потрібно пам’ятати про низку важливих чинників:\nНеобхідно визначити територію стін, яку потрібно декорувати (чим вона ширша, тим більше доведеться вкласти коштів для ремонту).\nТреба виділити специфіку стіни і/або, при необхідності, стелі, зазначивши характеристику поверхні, на яку треба накладати шар матеріалу. Окремі види штукатурки чудово підходять для роботи з бетоном або з звичайними цеглою, а інші — більш примхливі, можна експлуатувати лише на бездоганно рівною і заздалегідь підготовленій поверхні.\nПотрібно врахувати вологий і температурний режим. У вітальню або спальню з постійною кліматичної обстановкою можна взяти будь-красивий вид штукатурки, а от для приміщень з підвищеною вологістю, постійним перепадом температур потрібно знаходити суміш уважніше. Як правило, для вологого ванною або домашньої кухні беруть силікатна вигляд, який періодично ремонтувати можна з невеликими витратами і з збереженням початкового малюнка.\nВтім, торкаючись вибору виду штукатурки для окремих приміщень, потрібно враховувати й інші важливі чинники, наприклад, їх функціональні особливості. У підсумку — передбачаються наступні варіанти.\nДекоративна штукатурка в вітальні застосовується як базовий декоративний матеріал або разом з шпалерами, дубовим чи гранітними панелями (характер матеріалу залежить від смаку господаря, це може бути карельська береза, мармур). У вітальні в ряді випадків обштукатурюють не одні стіни, але й стелю з ліпними декораціями.\nДля того щоб візуально обсяг невеликої кімнати здавався більшим, оптимально вибрати для декору штукатурку світлого кольору з ефективними світловідбиваючими можливостями.\nВажливо! Для стильних і модних інтер’єрів беруть у більшості випадків венеціанську штукатурку, яка характеризується благородним легким золотавим або сріблистим відтінками.\nДекоративна штукатурка для спальні дає певну гарантію, що обстановка в кімнаті збережеться на довгі роки і буде екологічною. Для утворення комфортного і спокійного інтер’єру застосовують флоковую штукатурку теплих, темних кольорів. Для збереження візуального виду великої кімнати на стінах треба використовувати суміш з великими камінцями.\nДля домашньої кухні та санвузла\nПриміщення з особливими кліматичними умовами, де потрібна стійкість і міцність матеріалу, вимагають великої уваги. Щоб зовні покриття зберігало як можна довше свій вигляд, треба брати декоративну штукатурку обов’язково на акриловій базі. Вона має можливість успішно протистояти перепадам температури і підвищеної вологості, не затримуючи повітря, і не стає місцем розвитку цвілі. Це — вельми актуальний аспект, оскільки не будь-яка штукатурка може чинити опір фактору вологості і небезпеки розвитку грибка.\nДекоративна штукатурка — вкрай важливий етап у будівництві або ремонті будівлі. Хоча справа ця клопітка і нерідко вимагає вкладення коштів, а самі власники не мають навичок будівельної роботи, все ж краще не уникати цей етап. Декоративна штукатурка, використовувана в кінці будівництва або у декоративному ремонті, значно прикрасять інтер’єр вашого житла, що окупить всі клопоти і втрату коштів.