Катерини II I: В нашій ученого літературі, існує дві думки з питання про те,\nКатерини II I\nУ нашій ученого літературі, існує дві думки з питання про те, як високий був рівень економічного розвитку Росії в другій половині XVIII століття. Одне з них знайшло найбільш яскравого виразника свого в особі р. Чечулина; інше висловлено було Е. В. Тарле\nЗа словами м. Чечулина, «необхідно визнати вкрай незначне економічне рух країни вперед за час цілого (XVIII. - Г. П.) століть ». В економічній діяльності країни не створилося нічого нового, і вона залишалася на дуже низькому економічному рівні 1).\nНавпаки, Є. В. Тарле стверджує, що за царювання Катерини II Росія зовсім не була відсталою країною порівняно навіть з найбільш передовими країнами європейського материка, наприклад, з Францією. «Легенда» про виняткове пануванні натурального господарства в зазначену епоху повинна бути відкинута. До кінця царювання Катерини II наші фабрики і заводи «аж ніяк не були тепличними рослинами, і обробна промисловість досягла такого розвитку, що якщо і не становила суттєвої статті російського вивезення, то, у всякому разі, робила Росію, - за змістом неодноразових тверджень самих іноземців, - Краєм, економічно незалежною від сусідів »2).\n1) Н. Чечулин, Нариси з історії російських фінансів в царювання імператриці Катерини II. СПБ. 1906 р., стор 374, 376, 378.\n2) Див його доповідь: «Чи була єкатерининська Росія економічно відсталою країною?», В жовтні 1909 прочитаний у засіданні Історичного Товариства при Петербурзькому університеті і надрукований в травневій книжці «Сучасного Миру» за 1910.\nКожне з цих двох протилежних думок є крайність і тому вимагає істотних поправок.\nЗвичайно, у другій половині XVIII століття Росія давно вже не була країною «виключно» натурального господарства. Ми знаємо, що в нечорноземній смузі Великоросії переважала тоді оброчна система експлуатації поміщиками своїх селян-кріпаків. Селяни сплачували свій оброк, зрозуміло, грошима. Грошима ж сплачувався і оброчний збір на користь держави з чорносошну, а також (після «секуляризації» церковних іменин) з економічних селян 1). Все це передбачає готівку відхожих промислів і досить значного грошового обміну. Іноземні спостерігачі російського життя здавна відзначали, що, як висловився один з них на початку XIX століття, російський селянин займається не тільки землеробством, але здебільшого ще й іншими промислами. За свідченням того ж спостерігача, зустрічалися цілі села, що складалися з одних ремісників, тобто, власне, з кустарів. До числа таких належали село Медведицким і Кимри, вже тоді населення майже виключно шевцями. У Московській і Тверській губерніях було багато ткачів, в Нижегородської - цілі села займалися обробкою заліза; по берегах судноплавних річок сильно розвинене було суднобудування і т. д. Кустарна промисловість, значно розвинена ще в Московській Русі, стала ще більш швидко розвиватися саме в другій половині XVIII сторіччя. Водночас значно посунулася вперед, - правда, переважно в кількісному відношенні. - І велика промисловість. При вступі на престол Катерини II вважалося 984 фабрики і заводу (крім гірничих заводів), а в кінці її царювання їх було 3.161.\nГ. Чечулин не говорить, що в тодішній Росії панувало виключно натуральне господарство. Але його думка має бути визнано прямо протилежним думку Є. В. Тарле, оскільки він заперечує рух вперед російського народного господарства. Тут він неправий. Рух вперед, безсумнівно, було. Правда - на стороні Є. В. Тарле, яка визнає цей рух. Але коли цей талановитий дослідник стверджує, що єкатерининська Росія не було відсталою країною\n1) Правда, тут були винятки. Подушне подати, що стягувалася в розмірі 70 копійок з душі в 1794 році, була піднесена до рубля, при чому, однак, прибавочні 30 копійок в Вятської і Тобольської губерніях наполовину сплачувалися хлібом (В. І. Семевский, Селяни в царювання імператриці Катерини II СПБ. 1901 р., стор 676). Але винятки ці, як бачимо, незначні\nнавіть у порівнянні з Францією, необхідно визнати, що палиця занадто перегнути їм у протилежний бік.\nДо кінця царювання Катерини II наша обробна промисловість досягла, за його словами, такого розвитку, що, якщо й не становила суттєвої статті російського вивезення, то, у всякому разі, робила Росію, - за змістом неодноразових тверджень самих іноземців, - страною, економічно незалежною від сусідів 1).\nЦе помилка; почати з того, що відгуки іноземців набагато менш категоричні, ніж це здається нашому шановному історику.\nВізьмемо Бюшінга, на якого він не один раз посилається у своїй доповіді. За словами Бюшінга, що приводиться паном Е. В. Тарле, жоден народ у світі «е має більшу схильність до торгівлі, ніж росіяни. Але, як я вказав на це в першому томі моєї «Історії», багато іноземних мандрівники абсолютно так само відгукувалися і про китайців. Доводять Чи такі відгуки мандрівників, що помиляються люди, що говорять про економічну відсталість Китаю порівняно з європейським Заходом? Очевидно, немає. Далі, Бюшінг визнає, що росіяни мають здатність не тільки до торгівлі, а й до обробної промисловості. Він вказує при цьому на успіхи, досягнуті Росією з часу Петра I. Вони показували, - думає він, - що росіянам бракувало перш лише керівництва (з боку більш передових іноземців) 2).\nЄ. В. Тарле цілком правильно зазначає, що Бюшінг з похвалою відгукується про деякі російських фабричних виробах і знаходить полотняні мануфактури кращими в Росії. Але до цього слід було додати, що, за зауваженням того ж Бюшінга, в тодішній Росії виробляли «тільки грубі полотна і ще не навчилися прясти тонку лляну і конопляну пряжу». Йому відомо було тільки одне виключення з цього загального правила: ярославська мануфактура, яка добре ткала і білила тонкі полотна 3). Так як полотняні мануфактури були, на його думку, все-таки кращими в Росії, то інші галузі російської обробної промисловості повинні були\n1) «Совр. Світ », 1910 р., травень, стор 28. - Курсив р. Є. Тарле.\n2) У моєму користуванні знаходиться французький переклад «Землеопису» Бюшінга. Там сказано: «On voit que les russes ont de la capacit? pour les arts et les m? tiers et qu'il ne leur manquait que d '? tre guid? s »(« G? ographie universelle », traduite de l'allemand de B? sching. Strassburg 1783, t. II, 1 -е partie, contenant l'Empire de Russie, p. 47).\n3) Там же, стор 48.\nпредставлятися йому ще більш відсталими. Не дивно, тому, що він у такий спосіб судить про ставлення Росії до західних країн:\n«З усього цього виходить, що росіяни ще не могли б обійтися без допомоги іноземних мануфактур і фабрик» 1).\nЯк бачимо, він, всупереч Є. В. Тарле, дуже далекий від погляду на Росію, як на країну, спроможну стати економічно незалежною від сусідів.\nЄ. В. Тарле вказує також на Шторха. Але Шторх не розходиться з Бюшінга. Він теж не думає, що Росія може задовольнятися своїми власними виробами. Щоб перестати залежати від іноземців, їй потрібно, то його думку, ще близько ста років 2).\nНаведені Бюшінга дані про стан російської торгівлі могли тільки підкріпити його переконання в тому, що Росія ще не в змозі була обійтися без допомоги іноземних фабрик і мануфактур. Він каже, що в Росії є багато «корисних товарів» 3), які вона може «поступатися» (c? Der) країнам, початківцям пред'являти попит на них. Дещо нижче він перераховує ця «корисні товари», при чому вони виявляються приналежними до числа сирих творів народної праці 4).\nБюшінг стверджує, що дороги, прокладені між головними нашими містами, дуже хороші (sont tr? S bons). Цей несподіваний відгук сильно зм'якшувався, правда, тим зауваженням, що вони гарні особливо зимою (surtout en hiver) 5). Але і в пом'якшеному вигляді він не перестає свідчити про те, що Бюшінг був великим оптимістом і зовсім не схильний був несприятливо судити про наш тодішньому економічному становищі. І все-таки його оптимізм не завадив йому взяти до відома, що наша «величезна імперія налічує ледь кілька сот міст, в більшості випадків дерев'яних». Він додає, що німці легко прийняли б ці вкрай погано обстроенного\n1) Там же, стор 49.\n2) «Historisch-statistisches Gem? Lde des russischen Reichs am Ende des achtzehnten Jahrhunderts», 3 Theil, p. 46-47. СР також стор 259, 260, 280, 287, 299, 305. На стор 305-306 Шторх, з приводу нашої залізної промисловості, говорить навіть про нашу «ганебної залежності» від промисловості інших народів.\n3) У французькому перекладі: «marchandises utiles».\n4) Там же, стор 49-50. Див кілька подібних же переліків в B? Schings-Magazin, т. IX, стор 210-225. Треба зауважити, що і відкрита Е. В. Тарле записка Калонна свідчить, що Франція ввозила до Росії мануфактурні вироби, а вивозила - сирі.\n5) Там же, стор 14.\nміста «за великі села» 1). Але він зовсім не дивується жалюгідного вигляду російських міст, так як йому відомо, що «росіяни буржуа - нові люди і виходять із селян» 2).\nЯкщо з усіма цими відгуками Бюшінга про економічний стан Росії ми зіставимо його ж опис французької промисловості, то повинні будемо визнати, що ця остання представлялася йому в зовсім іншому вигляді. Він називає «незліченні» французькі фабрики і мануфактури повсюдно знаменитими і стверджує, що французькі скляні вироби і дзеркала краще венеціанських 3). У французькому вивезенні, на противагу російській, їм наголошується безліч мануфактурних товарів 4).\nЄ. В. Тарле охоче посилається ще на Палласа. Власне кажучи, від цього вельми, звичайно, серйозного дослідника ми дізнаємося набагато більше про флору Росії, ніж про рівень її економічного розвитку. Але все-таки, коли Паллас стосується промислового розвитку тих російських [місцевостей, через які він проїжджав, тоді читач незмінно виносить з його опису важке враження великої відсталості.\nЄ. В. Тарле надає великого значення відкликанню Палласа про Арзамасі. Він каже, що, при всій своїй нечистоті і зовнішньої непривабливості, Арзамас «здався Палласу незвичайно благоденствують і багатолюдним, при чому він своїм процвітанням зобов'язаний обробної промисловості, і Паллас призводить навіть це місто на доказ того, наскільки і для всієї держави вигідні фабрики н мануфактури »5).\n1) Там же, стор 15.\n2) «Les bourgeois russes sont nouveaux et sortent des paysans». Там же, стор 28.\n3) «G? Ographie universelle», t. IV, p. 47, 52, 54. - Треба зауважити, що ці виробництва запозичені були французами з Венеції.\n4) Там же, стор 55-56. Статистичні дані, зібрані в 1788 р. Тоноеаном і наведені у Моро де Жоннеса («Statistique de l'Industrie de la France», Paris 1856, p. 149, 165, 191, 234 та ін.), Не залишають сумніву в тому, що французька промисловість справді перебувала тоді на порівняно високому ступені розвитку, чого не можна сказати про російську.\n5) «Сучасний Світ», 1910 р., травень, стор 24.\nВсе це так. Арзамас дійсно справив на Палласа сильне враження. Але чому? Щоб відповісти на це питання, необхідно прийняти в міркування, що ж саме йдеться у цього мандрівника про арзамаської промисловості.\nВін пише: «У Арзамасі виробляють тільки звичайні шкіри; втім, там зустрічаються кілька заводів, що виробляють посередньої якості юхта ... Там виробляють лише звичайне біле мило »... Фарбувальні «майже виключно» зайняті приготуванням так званої крашенина, у великій кількості купується жінками з простого народу 1). Крім крашенина вони виробляли ще китайку, розходилися в тому ж середовищі. Це треба запам'ятати.\nУ Шторха ми теж на кожному кроці зустрічаємо вказівки на те, що російська промисловість доставляла тільки вироби нижчої якості. Вироби вищих сортів привозилися, згідно його опису, за кордону 2).\nЗвичайно, наші мануфактури могли б мати широкий збут, працюючи для задоволення народних потреб. Але не за тодішніх умов. Справа в тому, що коло цих споживачів був з свого боку тоді дуже обмежений як бідністю селян, так і тим, що вони самі виготовляли велику частину потрібних для них предметів. Шторх категорично стверджує це 3). Виходить, стало бути, що натуральне господарство таки переважало у нас, хоча і не панувало «виключно».\nВідомо, що для економіста важливо не тільки те, що виробляється, скільки те, як проводиться, тобто якими знаряддями праці і за яких виробничих відносинах. Але в даному випадку, безсумнівно, має велике значення і питання про те, що саме виробляли арзамаські фабрики. Ми бачимо, що вони працювали майже виключно для задоволення того попиту, який був пред'являємо на нашому внутрішньому ринку «простим народом». Попит цей був значно обмежений тією обставиною, що російський селянин задовольняв найбільшу частину своїх потреб продуктами власного господарства. Крім того, попит цей був дуже невибагливий, так що легко покривався виробами кустарної промисловості. Але кустарна промисло-\n1) Див французький переклад подорожі Палласа (паризьке видання 1783 р.) т. I, стор 71-72.\n2) Див, наприклад, його відгук про суконних мануфактурах на стор 250-й третього тому і багато інших.\n3) Там же, т. II, стор 117.\nність - відстала промисловість. Властива їй техніка виробництва досі залишається у нас первісної. Звичайно, і їй не чужа та іманентна логіка, в силу якої товарне виробництво перетворюється на капіталістичне. Але в ній перетворення це відбувається вкрай повільно. Повільність перетворення, яка є тут наслідком її відсталості, в свою чергу, служить причиною, усталюється відсталість. Глибокий друк цієї відсталості завжди лежить навіть на більш-менш великих підприємствах, мало-помалу виникають у кустарної середовищі. Лежала вона і на тих підприємствах, які довелося спостерігати Палласу в Арзамасі. Ми вже чули від нього, що вони готували лише вироби нижчої чи посередньої якості. Тепер треба додати, що, за словами того ж мандрівника, вкрай відсталою була і їхня техніка 1).\nГоворячи про економічний ладі Росії в XVIII столітті, не можна ні на одну хвилину забувати, що у нас цілком панувало тоді кріпацтво. За даними третьої ревізії (1762-1766 р.р.), поміщицькі селяни становили 52,9% всього селянського населення Великоросії і Сибіру. Це ставлення залишилося майже незмінним до кінця століття 1). Кріпаком заборонено було здобувати на своє ім'я будинки і крамниці. Займати гріш вони могли тільки з дозволу поміщика. Те ж дозвіл потрібно було для вступу кріпосного в купецтво і навіть для простої відлучки його з поміщицької вотчини. Зрозуміло, економія була сильнішою права. Власний інтерес поміщиків спонукав їх вирішувати своїм кріпаком всілякі види торгівельної і промислової діяльності. Деякі кріпаки наживали навіть великі багатства 3). Але легко уявити собі, до чого сором'язливі були для успіхів торгівлі і промисловості кріпаки ланцюга. Кріпосне право до крайності ускладнювало у нас виникнення класу вільних робітників. Коли ми перейдемо до розгляду клопотань, з якими звернулися до уряду Катерини Н депутати від міст в горезвісній Комісії для складання Уложення, ми, ясно побачимо, яким чином недолік вільних робочих рук служив одним з багатьох перешкод для розвитку самосвідомості в знайшов\n1) Там же, стор 72. Добре влаштовані були в Арзамасі одні поташеві заводи. Але вони належали казні (там же, стор 89-90).\n2) За даними четвертої ревізії воно дорівнювало 53,3%, а за даними п'ятої - 53,1%.\n3) СР В. І. Семевский, Селяни в царювання імператриці Катерини II т. I. стр. 332, 333 і 334.\nторгово-промислової стані якої. Але вже й тепер доречно зауважити, що де відсутня клас вільних робочих, там немає і капіталістичних відносин виробництва (в скільки-небудь розвиненому їх вигляді), а де немає таких відносин, там неминуча економічна відсталість\nМені заперечать, мабуть, що ж і у Франції тільки революція усунула різні юридичні пережитки, ускладнює розвиток капіталізму.\nЦе - вірно. Але кількісні відмінності переходять, як звістка), у якісні. Французький обиватель завжди був набагато менше пов'язаний, ніж житель Московської держави та Російської імперії. На це нам вказували ще Боден, Ю. Крижанич і багато інших. А в XVIII столітті французький «старий порядок», незважаючи на всю безсумнівну сором'язливість свою для третього стану, таки надзвичайно далекий був від того «крутого Владанна», від того «людодерства», яке в пореформеній Росії процвітало не менше, ніж в допетрівською і яке, виникнувши на основі нашої економічної відсталості, само зробилося з часом одним з її найголовніших джерел. Було б дуже дивно, якби при всьому цьому єкатерининська Росія наздогнала - я вже не кажу: випередила! - Сучасну їй Францію\nЩе в Московській державі селяни воліли залежність від «государя» залежності від поміщика. Але з того, що «государевим» селянам різних назв жилося дещо краще, ніж поміщицьким, ще не випливає, що «государеві» селяни, - чорносошну, «казенні» і як там їх називали, - залишалися скільки-вільними людьми. «Земські справники суть ті ж поміщики, - писав в 1826 р. Сперанський про становище казенних селян, - з тою лише різницею, що вони переменяются і на них є деякі способи до управи» l). Mutatis mutandis, це було цілком справедливо і в застосуванні до XVIII століття. «Казенний» селянин перебував у кріпацтва від чиновника з тієї простої причини, що, безправний «страдник», він здавна був покріпачений державі. У наказі, даному державними селянами Зубцовського повіту своєму депутату до Комісії для складання Уложення, зустрічаються такі знаменні рядки:\n«Станом нас, державних селян, знаходимося не в призрении не тільки благородного дворянства, а й від самих останніх\n1) В. І. Семевский, Селянське питання в Росії в XVIII і першій половині XIX століття, СПБ. 1888 р., т. I, стор 193, примітка 2-е.\nслужителів ... Хіба не може образити, хто сам не захоче, а хто забажає, то завжди, ніж захоче, тим і образити може ». Особливо кривдили їх р.р. «Військовослужбовці», на яких гірко скаржився ще Посошков.\nДержава розглядала цю беззахисну, по руках і ногах пов'язану працюючу масу, як повну свою власність. Воно за своїм розсудом переселяв «казенних» селян з однієї місцевості в іншу; воно роздавало їх поміщикам; воно приписувало їх до фабрик і заводів. Але чим безмежно було закріпачення «казенних» селян державі, тим більше утруднено було поступальний економічний рух в цьому середовищі.\nУ своїй статті «Фортечна фабрика», м. Туган-Барановський каже, що соціальний лад Росії дав можливість мануфактур. виникав у нас в XVIII столітті, отримати потрібні їм робочі руки. У цьому він бачить істотну перевагу наших тодішніх мануфактур пред мануфактурами Заходу, яким не легко було залучить до себе достатню кількість (вільних) робочих 1). Але ж всякому ясно, якою дорогою ціною могло бути куплено це «перевагу».\nКріпосний праця завжди менш продуктивний, ніж найманий. І це теж не випадало від уваги іноземців, знайомих з господарською діяльністю російського народу 2).\nДо речі, Є. В. Тарле не ігнорує навіть показань, що йдуть від таких іноземних спостерігачів, які могли тільки дуже поверхово ознайомитися зі станом російської промисловості. І він правий. У цьому питанні для нас не позбавлені важливості навіть швидкоплинні враження іноземних мандрівників, Але якщо це так, то шкода, що Є. В. Тарле не звернув уваги на міркування Дідро про умови, необхідні для подальшого економічного розвитку Росії. Зрозуміло, Дідро був, по перевазі, філософом у тому сенсі, який це слово мало у Франції XVIII століття. Він був слабкий в політичній економії. Але сліпцем він аж ніяк не був у цій галузі. І ось, коли він у своїх радах Катерині наполягає на необхідності розвитку продуктивних сил Росії і множення в ній числа промислових робітників, то відчуваєш, що наша батьківщина справило\n1) «Велика реформа» (ювілейне видання), т. III, стор 142 і 143. 2) Див, наприклад, зауваження Левека (Histoire de Russie, Paris, 1792, t. IV, p. 539) про нестачу ретельності в роботі у російського кріпосного виробника.\nна цього геніального француза враження країни, вкрай відсталою в економічному відношенні 1).\nІ при цьому впадає в очі, що він дуже добре розумів, як сильно затримується господарський розвиток Росії пануванням в ній кріпосницькихвідносин.\nЩе раз: думка Є. В. Тарле представляє собою крайність, подібно думку р. Чечулина. Істина - між цими двома думками. Але я не думаю, щоб вона перебувала на рівній відстані від кожного з них. Є. В. Тарле так перегнув палицю, що істина, ймовірно, більш далека від його думки, ніж від думки м. Чечулина.\n«Наскільки можливо приватній особі осягнути думка государя н - звичайній людині зрозуміти плани геніального, я бачу, що Ваша Величність потихеньку (sourdement) прагне до створення третього стану».\nТак говорив Дідро, звертаючись до Катерини 2). І він помилявся хіба тільки в тому сенсі, що, насправді, заходи для насадження у нас «середнього роду людей» приймалися цієї славолюбівих государинею НЕ потихеньку, а з великим шумом. Втім, і важко було б їй приймати їх sourdement. Ними цікавилися, їх домагалися всі ті, які чомусь бажали успіху Катерині або добра її підданим. Вельми відома пані Жоффрен, в салоні якої багато міркували на модні тоді політико-економічні теми, дбайливо нагадувала північній Семирамиде, що їй неможливо буде обійтися без третього стану. Те ж, тільки іншими словами, говорив російський посланник при французькому дворі кн. Д. А. Голіцин, в одному з листів до віце-канцлеру А. М. Голіцину, уважно читавшихся Катериною і що трактували про користь визнання права власності за кріпосними селянами.\n«Право власності, - пише Д. А. Голіцин, - необхідно для утворення третього стану, без якого мистецтва і науки ніколи не можуть процвітати».\nУ «Архіві кн. Воронцова »надруковано« Короткий пояснення про вольності французького дворянства і про користь третього чину », теж відно-\nl) Див Maurice Tourneux, Diderot et Catherine II. Paris 1899, p. 284, 288 та ін Цікаво враження, вироблене на Дідро Петербургом (р. 284-285).\n2) M. Tourneux. назв. соч р., стор. 183.\nсящееся до XVIII століття. Російський автор цього «Пояснення» говорить, явно натякаючи на Росію:\n«Всяка держава, в якої не знаходиться третього чину, є недосконала, наскільки б вона не сильна була; се вельми ясно бачити можна. Рабської страх буває там замість підбадьорення; строгість, яку благородні виробляють, будучи нічим наситяться, є недійсна, тому що немає інших спонукальних причин. Чого залишається вимагати від народу, позбавленого надії і якій не може мати любочестя? Але про ту країну, де знаходиться третій чин, сказати карами не можна, нема там такого місця, якого б не міг отримати людина третього чину, естьли він тільки заслужив оне. Третій чин є училище великих людей, в ньому виховуються добрі піддані у всіх родах, яких государ знаходить при випадку з усіма їх здібностей »1).\nЩоб зробити свою батьківщину «досконалої», автор вважає за потрібне «заснувати сей третій чин у Росії». З цією метою він радить «продавати визволення всім знатним купцям і славним художникам». Всі «художества» повинні бути розділені по цехах, при чому кожен цех повинен купити визволення всім своїм членам. Понад те, повинні бути освобождаемості від кріпацтва все отримали вищу освіту і забезпечені належними атестатами.\n«Коли всякої в змозі буде вправлятися в тому, до чого має хист, - говорить автор, - складуть все невідчутно корпус третього чину з протчімі звільненими». А від виникнення цього «корпусу» казна отримає прибуток: «Третій чин, одного разу встановлений, піднесений звільненням і тим самим затверджений у своїй комерції або в своєму промислу, прийде більше в стан платити державні податі, оставя оні по колишньому, або змінне число оних, як заманеться »2).\nМи вже знаємо, що доводу від інтересів скарбниці здавна судилося займати велике місце в міркуваннях російських публіцистів.\nУ цих толках про користь, принесеної державі «людьми середнього роду», позначилося більш-менш глибоке розуміння тієї надзвичайно важливої ролі, яку зіграло третій стан в історії розвитку західноєвропейського суспільства. А в турботах про його насадженні в Росії виявляється свідомість того, що у нас це стан було розвинене\n1) «Архів князя Воронцова», Москва 1882, кн. XXVI, стор 322.\n2) Там же, стор 323.\nвельми слабо. Ясно виразилося свідомість цього останнього обставини і у відповіді Катерини вищезгаданої г-же Жоффрен: «Ще раз обіцяю вам, мадам, подбає про це, але як же мені важко буде влаштувати це третій стан в Росії!».\nДо слова сказати, дослідник не може не рахуватися з цією думкою тодішніх діячів, російських та іноземних, при обговоренні даного нас тут питання про те, чи була єкатерининська Росія економічно відсталою країною.\nВже знайомі нам дані про стан тодішньої російської промисловості доводять, що діячі того часу були праві. Але у нас є, крім того, статистичні дані, ще більш підтверджують грунтовність їх думки.\nПерша ревізія виявила, що число обивателів, що належали до торгово-промислового стану (купців, цехових і міщан), становило ледь 3% (2,9) загальної цифри податного населення. У 1769 р., тобто після майже цілого півстоліття, відношення цих двох чисел залишилося незміненим: торгово-промислове стан як і раніше становило лише 1/34 частина податного населення корінний Росії. Це не означає, звичайно, що економіка країни не зробила жодного кроку вперед. Протягом майже півстоліття розширювалося виробництво на збут, росла кустарна промисловість, збільшувалося число мануфактур. Все це відбувалося дуже повільно, проте відбувалося. І все це, без сумніву, вносило відомі зміни у взаємні відносини російських виробників у суспільному процесі виробництва. З боку людей, зацікавлених у збереженні того, що було раніше, стали навіть висловлюватися побоювання за майбутнє 1). Але зміни, що відбулися тоді в зазначених відносинах, були ще дуже малі для того, щоб вони могли скільки-небудь помітно вплинути на соціально-політичний лад Росії. Строй цей і раніше визначався в своїх основних рисах співвідношенням двох головних суспільних сил селянства і дворянства. Дворянство не тільки не втрачало свого панівного становища в країні, але, навпаки, саме в другій половині XVIII століття склалися і остаточно зміцніли його станові переваги. І це, зрозуміло, невигідно відбилося на положенні селянського стану. Коли дворянство домоглося свого звільнення від обов'язкової служби державі, селяни сподівалися,\n1) З приводу заборгованості дворянських маєтків, що отримала у нас свій початок у другій половині XVIII століття.\nщо держава звільнить їх від обов'язкової служби дворянам. Це було б цілком згідно з логікою внутрішніх відносин в старому Московській державі. Але в новому російською державі, в державі «петербурзького періоду», панувала вже інша логіка. Вище стан, що підготувало своє звільнення від обов'язкової служби, між іншим, за допомогою палацових переворотів, в яких так діяльно брала участь дворянська гвардія, стало дивитися на володіння населеними маєтками, як на таке право «шляхетства», яке зовсім не знаходиться в причинному зв'язку з його службою державі. І воно зробило все, від нього залежне, щоб зміцнити це право за собою і забрати його у інших станів. Правда, в цьому відношенні його зусилля увінчалися майже повним успіхом ще раніше, ніж вдалося йому розкріпачити самого себе. Якщо при Петрові Першому дозволено було купецтву набувати населені землі до фабрик і заводів, то при Єлизаветі, указом 1746 р., наказано було «надалі купецтву ... і архієрейським і монастирським слугам, і боярським людям, і селянам, і написаним до купецтва, в цех, такоже козакам і Ямщик та іншим разночинцам, що складається в подушном окладі ... людей і селян з землями і без земель (крім тих, кому по Укладення і за указами маєтки і вотчини і кріпаків людей мати велено) купувати у всій державі заборонити і фортець оним ніде не писати ».\nДо часу вступу на престол Катерини II право придбання земель, населених кріпаками, належало майже виключно спадковим дворянам. Майже одним тільки їм належало і право покупки кріпаків без землі 1).\nТаким чином звужувався коло тих осіб, які могли бути суб'єктами кріпосного права. Паралельно цьому процесу йшов процес розширення кола тих осіб, які могли стати об'єктами цього права.\nПри першому ревізії записувалися за різними особами, тобто закріпачувала: 1) вільновідпущені і колишні кабальні люди, що живуть на волі, негідні у військову службу; 2) малолітні, безбатченки нижче десяти років (за тими, хто брав їх до себе для виховання), 3) в поміщицьких селах підкидьки і незаконнонароджені; 4) діти священнослужителів, які не перебували на дійсній службі, а також зайві паламарі і їхні діти (за тим «вотчинником», в маєтку якого вони жили). Під час другої ревізії багато церковники теж\n1) Див В, І, Семевский, Селяни в царювання імператриці Катерини II, СПБ., Т. I, стор 1-4.\nпотрапили, за свідченням Татіщева, в кріпосну неволю до поміщиків, за якими записувалися також діти відставних солдатів, узятих на службу з поміщицьких сіл і повернулися після відставки на батьківщину. Нарешті, число кріпаків збільшувалася ще допомогою закріпачення полонених, покупкою східних інородців і роздача в неволю бунтівників 1). Катерина II знищила деякі джерела закріпачення. Так, при ній вже не можна було закрепощать підкидьків, що ходили по світу сиріт, дітей церковнослужителів і т. п. 2). Зберігаючи свою свободу, всі ці бідняки ставали «людьми середнього роду». Якщо цим виповнювалося обіцянку Катерини подбати про створення у нас третього стану, то зате указом 1783 та ж государиня закріпачила селян у Малоросії і в слобідської України 3). Але це ще не все. У XVIII столітті ще більш посилилася і «без того вже велика влада поміщиків над їх рабами».\nУ 1726 році у селян було відібрано право самовільно йти на промисли. Наступного року вони втратили право визначатися без згоди поміщиків у військову службу. У 1732 році уряд дозволив поміщикам переселяти своїх селян з повіту в повіт. У 1741 р., після сходження на престол Єлизавети, наказано було не приводити кріпаків до присяги, чим остаточно порвалася, за справедливим зауваженням одного нашого дослідника, всяка безпосередній зв'язок центральної влади з мільйонами поміщицьких підданих. У 1747 році поміщики отримали дозвіл продавати своїх кріпаків у рекрути, проте із зобов'язанням, - скарбниця і тут не забула свого інтересу, -\n1) Там же, т. I, стор 616-617. 2) Там же, стор 15.\n3) У гр. А. Толстого Вольтер і «Дідерот» чемно писали Катерині, що при ній на диво процвітає порядок, -\nЛише треба народу, Якому Ви мати, Швидше дати свободу, Скоріше свободу дати. Вона їм заперечила:\n«Messieurs, vous me comblez»\nІ негайно прикріпила Українців до землі.\nТак воно і було. Катерина ж роздала своїм фаворитам до 400.000 ревізьких душ. Орлови отримали 25.500 д., Г. Потьомкін - 21.540, Завадовський - 8.700, Зорич - 13.000, Пл. Зубов - 13.600, Румянцев-Задунайський - близько 20.000, гр. Н. І. Панін - 8.400 (В. І. Семевский, назв. Соч., Т. I, введення, стор XXVI).\nплатити за проданих подушні гроші. У 1760 році Єлизавета, у видах колонізації Сибіру, - знову казенний інтерес! - Дозволила поміщикам засилати туди своїх селян на поселення. Указом 1765 ліберальна кореспондентка Вольтера і «Дідерота» не тільки підтвердила це дозвіл, але ще доповнила його, надавши поміщикам право засилати своїх людей в каторжні роботи і брати їх, на свій розсуд, тому. Таким чином, казенний інтерес зовсім відходив тепер на задній план перед рабовласницьким. Одночасно з даруванням поміщикам цього неймовірного права, заборонено було подавати чолобитні імператриці. Якщо це заборона поширювалася також на дворян і чиновників, то указ 1767 мав на увазі одних кріпаків. Згідно з цим указом, за подачу «недозволених на поміщиків своїх чолобитних, а найпаче Є. І. В-ву у власні руки», кріпосні піддавалися покаранню батогом і засланні в Нерчинськ, в каторжні роботи, із заліком поміщикам в рекрути! Цим віднімалися у селян остання можливість знайти законний захист від утисків поміщиків. І треба зауважити, що уряд дуже добре розуміло величезне значення указу 1767: воно розпорядилося, щоб його цілий місяць читали в церквах по неділях і святах 1).\nВсе це різко суперечило просвітньої філософії XVIII сторіччя, прихильницею якої називала себе Катерина, але, звичайно, дуже подобалося поміщикам.\nВ останні роки свого царювання Катерина II, мабуть, намагалася запевнити себе та інших у тому, що положення кріпаків у Росії зовсім не так погано, як це кажуть зловмисні люди. Одне з її сердитих зауважень на відому книгу Радищева «Подорож з Петербургу до Москви» говорить: «Кращою долі наших селян у доброго поміщика немає у всій всесвіту». Але спочатку вона була іншої думки на цей рахунок і не одного разу замислювалася, якщо не про знищення, то про деяке обмеження кріпосного права в Росії. Це доводиться як її Наказом, так і тим, що вона ж спонукала Вільно-Економічний Суспільство поставити делікатне для тодішнього російського дворянства питання: «Що корисніше для суспільства, - щоб селянин мав у власності землю або тільки рухоме маєток, і наскільки далеко його права на то чи інше маєток тягнутися повинні? ». Питання це було абсолютно рівносильний питання про те, як далеко повинні сягати права поміщика на його «хрещену соб-\n1) В. І. Семевский, там же, стор 375, 376.\nственность ». Спонукати до дослідження такого питання значило коливати, хоча б тільки в теорії, відносини, що встановилися між селянами та їх поміщиками. Катерина, за її власним визнанням обібрати у своєму «Наказі» «президента Монтеск'є» (та і одного чи Монтеск'є!), Спочатку не проти була дещо змінити ці відносини на користь селян. Якщо вона скоро відмовилася від цієї думки, то це сталося внаслідок опору дворянства. Зобов'язана престолом дворянській гвардії, вкрай практична і не менше егоїстична Семіраміда знайшла, що нерозсудливо було б приймати такі заходи, які порушили б велике невдоволення стани, фактично тримав у своїх руках долю всієї країни. «Умовляє поміщиків звільнити селян, - з іронією зауважила вона з приводу книги Радищева, - так ніхто не послухає». Переконання в тому, що «ніхто не послухає», дозріло в ній дуже скоро і визначило собою все подальше ставлення її до селян 1). З усього видно, що їй дуже легко було відмовитися від наміру полегшити долю\nПитання, поставлене Вільно-Економічним Товариством за почином Катерини II, зовсім був черговим питанням в очах російського дворянства і його ідеологів.\nВід російських авторів отримано було лише сім відповідей на нього 2). І тільки один з цих семи відповідей удостоєний був занесення в число конкурсних. До того ж автор цієї відповіді, А. Я. Полєнов, навчався за кордоном і, під впливом західних ідей, в значній мірі покинув точку зору російського дворянина. Його відповідь написаний був такою мовою, який не сподобався Комітету Вільно-Економічного Товариства, призначеному для перегляду конкурсних творів, так, ймовірно, і самої государині. Деякі члени названого комітету знайшли у відповіді Полєнова «багато над міру сильні і по тутешньому\n1) Покійний І. І. Дитятин справедливо сказав, що Катерина видавала жорстокі укази проти селян в такий час, коли «Наказ ще тільки писався». Селян, дерзнули скаржитися на поміщиків, наказано було «допитувати під пристрастю, хто їм чолобитні писав і складав»: З цього приводу той же І. І. Дитятин з гіркотою нагадує, що в «Наказі» Катерина дуже красиво висловилася проти катування («Статті з історії російського права », СПБ. 1896 р., стор 363).\n2) Всіх відповідей було 162: 129 німецьких, 21 французька, 1 голландська, шведська і 3 латинських.\nСтаном непристойні вирази ». Ще б не так! А. Я. Полєнов писав, наприклад, що російські кріпаки, позбавлені майже всіх «пристойних людині якостей», не можуть навіть виміряти величину свого несчастия. За його словами не було людей, що знаходилися в більш тяжкому становищі, ніж наші селяни, «які, не маючи ні малої від законів захисту, схильні до всіляких, не тільки в міркуванні маєтки, але й самого життя, образам, і зазнають невпинні нахабства, катування і насильства, від чого неотменно повинні вони опуститися і прийти в се сповнене лих, як для їх самих, так і для всього суспільства, стан, в якому ми їх тепер дійсно бачимо ». Походження кріпосного права і взагалі рабства пояснюється, на думку А. Я. Полєнова, тільки «насильницькою дією війни», так як люди не можуть добровільно піддавати себе «настільки жорстокому жеребом». Саме по собі думка це ще не містило в собі чогось абсолютно нечуваного в середовищі европеізованного російського дворянства. Вже Татищев добре розумів, як важко виправдати невільництво з точки зору «природного закону». Але зле було те, що необережний Поленов безпосередньо пов'язував «жорстоке право війни» з описаним у нього тяжким становищем російського селянства. А ще гірше, тобто ще неприємніше для читачів рабовласницького способу мислення, було те, що він нагадував їм про можливість селянського бунту. «Не без причини багато славних люди стверджують, - писав він, - що кінцеве пригнічення не тільки шкідливо для суспільства, а й небезпечно». І він вказував на повстання ілотів в Спарті, рабів у Римі, козаків у Польщі. Не дивно, що його змусили переробити свою відповідь і стерти з нього фарби, занадто яскраві для незвичних очей.\nОднак не слід думати, ніби практичні пропозиції Полєнова мали революційний характер. У нього не було мови про повне знищення кріпацтва. Він вимагав тільки відводу селянинові достатнього земельної ділянки в спадкове володіння, огорожі законом його рухомої власності, точного визначення повинностей його на користь поміщика і надання йому права скарги на утиски з боку цього останнього. До того ж остаточне рішення по селянських скарг мало прийматися земським дворянським судом, у якому - за справедливим зауваженням В. І. Семевского - селяни не знайшли б задоволення. На довершення цього Поленов рекомендував велику обережність у справі вирішення селянського питання. І тут він сам говорив мовою охрани-\nтеля: надто швидкі зміни небезпечні, так як «багатьма прикладами. вже підтверджено, наскільки далеко в подібних випадках простягається шаленство підлого народу ». Взагалі вся реформа зовсім не мала в проекті Полєнова примусового характеру: уряд запрошуюся діяти на поміщиків своїм власним прикладом, влаштувавши на нових засадах побут палацових селян 1).\nЦе, здається, досить наївно. І проте відповідь Полєнова ні надрукований навіть у своєму пом'якшеному вигляді.\nТа й самому Поленову не давали потім ходу по службі, незважаючи на те, що уряд Катерини II мало велику нужду в освічених людях. Воно й зрозуміло.\nПолєнов склав дуже помірний план реформи. Але теоретичне обгрунтування його дуже помірного плану свідчило про такому образі думок, який справді був «неприличен по тутешньому стану». Як вже сказано вище, Полєнов в значній мірі покинув дворянську точку зору. Довго проживши на Заході, він став міркувати, як міркували там свідомі представники третього стану. Вони теж побоювалися «шаленства підлого народу» і теж готові були рекомендувати обережність z області суспільного і політичної реформи. Але ідеологи російського дворянства таки ніколи не порозумілися б з ними. Теоретики третього стану відкинули те, що було аксіомою в очах російських дворян: святість кріпосного права. В. І. Семевский наводить думку Полєнова, що не слід сліпо наслідувати Заходу. Але і це думка не могло підняти його в думці ідеологів дворянства. Французькі просвітителі теж ніколи не проповідували сліпого наслідування однієї країни іншій, більш передової. Так, вони багато чого не схвалювали в англійських установах і вдачі. Але, відкидаючи сліпе наслідування, вони висували такі принципи, в ім'я яких доводилося засудити не одне тільки кріпосне право. Полєнов теж посилався на подібні принципи. Він писав, що затверджуватися слід «єдино на здоровому міркуванні і на правилах людинолюбства, не втрачу притому ніколи з очей загальнонародну користь» 2). Але «утвердившись» на здоровому міркуванні і маючи на увазі загальнонародну користь, легко можна було додуматися до таких висновків, від яких затріщав б весь наш тодішній громадський порядок. Це відчували ідеологи дворянства.\n1) В. І. Семевский, Селянське питання в Росії в XVIII і першій половині XIX століття. СПБ. 1888 р., т. I, стор 51-53 і 81-87.\n2) В. І. Семевский, там же, стор 84.\nВ інтересах дворянської ідеології набагато краще було «утвердитися» на такому міркуванні, вихідною точкою якого була б упевненість у необхідності збереження влади поміщиків над селянами.\nВище, в розділі про витонченої літературі, я вже вказав на те, як сильна була ця впевненість у А. П. Сумарокова. Цей щирий викривач неправди, гримів проти «доморазорітелей» і єхидно запам'ятовували поміщикам про те, що не слід «торгувати людьми» і «здирати шкіру з селян», поспішив написати свою відповідь на питання, поставлене Вільно-Економічним Товариством. Він говорив у своїй відповіді: «канарки краще без клітки, а собаці без ланцюга; проте одна відлетить, а інша буде гризти людей; так одне потребно для селянина, а інше заради дворянина». Тому, залишається вирішити, чт? ж потрібніше для «загального блаженства». І, звичайно, у Сумарокова виходило, що загальна блаженство припускає готівку клітини для птиці, ланцюги для собаки і кріпосної неволі для селянина. Ту ж впевненість висловив він у своїх зауваженнях на «Наказ» Катерини II. «Зробити російських кріпаків людей вільними не можна, - говорив він в одному з них; - мізерні люди ні кухаря, ні кучера, ні лакея мати не будуть і будуть пестити слуг своїх, пропускаючи їм багато бездельства, щоб не залишитися без слуг і без повинующихся їм селян; і буде жахливе незгоду між поміщиками і селянами, заради приборкання яких потребни багато полки, і невпинна буде в державі міжусобна лайка, і замість того, що нині поміщики живуть спокійно в вотчинах, вотчини їх перетворяться на найнебезпечніші їм житла; бо вони залежатимуть від селян, а не селяни від них ».\nЯ вважаю, що «утвердившись на здоровому міркуванні», Полєнов без праці спростував б доводи Сумарокова. Сама Катерина легко справлялася з ними ... в теорії. Словам Сумарокова про те, що селянська вільність зробила б небезпечним перебування поміщиків у своїх селах, між тим як тепер вони живуть у них спокійно, вона дотепно протиставила короткий, але переконливе зауваження: «і бувають (помещікі. - Г. П.) зарізані почасти від своїх »1). Хоча лист Сумарокова було тільки долучено до журналам Вільно-Економічного Товариства і, за висловом В. І. Семевского, залишилося без наслідків, проте його погляд на відносини селян до поміщиків був поглядом величенного більшості російського «шляхетства».\n1) В. І. Семевский, там же, стор 48, 43 і 44.\nВ архіві Вільно-Економічного Товариства В. І. Семевский знайшов ще два невиданих російських відповіді на поставлене цим суспільством питання. Поважний дослідник відгукується про них з великою зневагою. Один з них, приписуваний В. І. Семевского якомусь Степанову, поширювалося на ту ж тему в Комісії Уложення, заслуговує на увагу хіба лише внаслідок тієї неприязні, з якою автор його говорить про селян. Але інший, що вийшов з-під пера конюшенного комісара С. Александрова, при всій своїй безграмотності, свідчить про порівняльному вільнодумстві свого автора. Як здогадується В. І. Семевский, С. Александров бажав надання селянам права спадкового володіння своїми земельними ділянками за визначені законом повинності. У нас є всі підстави думати, що більшість членів Вільно-Економічного Товариства вважало таку міру шкідливим і небезпечним нововведенням.\nСумароков розумів, що не можна говорити про «блаженстві» собаки, посадженої на ланцюг, або канарки, укладеної в клітку. Але він і його однодумці, ім'я яких було легіон, живили наївне переконання в тому, що «блаженство» селянина обумовлюється саме його закріпаченням. Вони суперечили самі собі; але, мабуть, не помічали цього. Їх станова точка зору робила їх нездатними логічно міркувати про цей предмет. До якої міри це так, показує приклад А. Т. Болотова, відомі записки якого містять в собі цілу масу дорогоцінного матеріалу для характеристики російської дворянської психології XVIII століття.\nУ 1772 р. Болотову довелося проїздом зупинитися в однодворческіх селі Лисих Горах. Як людина спостережливий і хороший сільський господар, він не упустив випадку придивитися до побуту землепашцев, вільних, принаймні, від поміщицького ярма. Але те, що побачив він у Лисих Горах, викликало з його боку тільки обурення і глузування. По-перше, його неприємно вразило, що село обстраивавшиеся без жодного плану; «Там двір, тут інший, Инде дворів п'ять в купці, Инде десяток. Ті туди дивляться, оці сюди, інший назад, другий наперед, інший боком ». Чи не сподобалася йому і стройка окремих дворів: «Двори їх істинно гріх і назвати дворами. Обнесені абияким плетнішком і немає жодного майже сарайчика, жодної клітини, та й тини - інший сплюндровану, інший на боці, інший ізбоченяся стоїть, і так далі ».\nСловом, наш дбайливий поміщик знайшов, що однодворці страждають недоліком хазяйновитості. Припустимо, що, з тієї чи з іншої причини, це частково так і було, хоча сам же Болотов повідомляє нам, що всі ці нібито погані господарі мали великі запаси хліба, а також будинки, криті дранкою, тобто такі, яких , напевно, не було в його кріпаків селах. Але питається: яка ж засіб придумав він для внесення порядку в життя багатого і вільного села? Дуже просте: позбавлення його волі й різки!\n«Дивлячись на це і вкрай обурюючись, сам собі я говорив:« О, Талалаї, Талалаї 1) негідні! Нікому вас перепороть, щоб ви були розумнішими, і будувалися б і жили би порядочнее. Хліба стоїть у вас Скирдов цілі тисячі 2), а живете ви так зле, так бідно, так безладно! »Ось слідства і плоди безначальності, мнимого блаженства і дорогоцінної волі. Одні тільки кабаки та кишені відкупників наповнюються вашими надлишками, вашими грошима, а отечеству один тільки сором ви собою заподіюєте »3).\nКоли Болотову траплялося кинути погляд на своє власне становище, він вважав себе зобов'язаним подякувати небо за те, що воно нагородило його кріпаками працівниками. «Без мала 600 осіб обох статей рівних мені тварюк полягало в моїх повелениях, - благочестиво розмірковував він; - всі вони на мене працювали і працями своїми і потім мене годувати, поїти, одягати, обігрівати, заспокоювалась і тисячі веселощів мені приносити старалися. Чи не велика чи то була для мене вигода і чи не повинен я був дякувати за те Бога »4).\nВигода, точно, була велика, і за неї йому, справді, можна було возблагодарить творця. Але треба додати, що наш благочестивий автор дуже часто поширюється в своїх записках про дурість, грубості і зловмисності «підлого народу», тобто тих самих йому «рівних тварюк», які годували, поїли, одягали його і інш., І проч ., і проч.\nБолотов був людина освічена. Він знав іноземні мови, цікавився філософією і навіть сам писав твори, які, правда, більше через непорозуміння називалися філософськими. Покладемо, у філософії він дотримувався вчення «г. Крузо »; Хр. Вольф здавався йому, як і його вчителю, м. Круз, занадто сміливим, а фран-\n1) Талалаї - очевидно, місцеве слово, що має зневажливе значення.\n2) Значить, не так вже погано було їхнє господарство!\n3) «Життя і пригоди Андрія Болотова, описані ним самим для своїх нащадків». СПБ. 1872 р., т. III, стор 79-80.\n4) Там же, стор 103.\nцузское енциклопедисти представлялися «нелюдами і згубники людського роду». Він «здригнувся», дізнавшись, що один з його знайомих читав книгу «відомого безбожника Гелфеція». Але цим доводиться тільки те, що послідовному ідеологу російського дворянства справді неможливо було столковаться з ідеологами третього стану (звичайно, передових країн Європи). А нашого викривача вільних «Талалаєв» все-таки слід визнати одним з плодів Петровської реформи, духовного зближення Росії із Заходом. Болотов був незрівнянно просвещеннее багатьох і багатьох російських дворян свого часу. І якщо цей, на свій лад освічений, людина бачила в кріпосної неволі певніше засіб внесення порядку в життя трудящої маси, то можна уявити, якими були погляди неосвіченої частини «шляхетства», тих численних представників шляхетного стану, які рівно нічого не читали і рівно нічим не цікавилися, крім власного благополуччя.\nДогмат про недоторканність кріпосного права проголошувався нашим дворянством XVIII століття при кожному зручному випадку. Депутати, послані дворянами в Комісію Уложення, не допускали й думки про скасування цього права. Більше того: вони не хотіли нічого чути навіть про який-небудь обмеження влади поміщика над селянами. Ось кілька прикладів.\nУ засіданні 29 квітня 1768 депутат від м. Углича І. Сухопрудскій дозволив собі сказати, що селянські втечі відбуваються іноді внаслідок утиски поміщиками своїх кріпаків і що тому «шанує він за потрібне зробити з цієї причини докладний обмеження» (поміщицького свавілля. - Г . П.). У відповідь на це дворянський депутат від обоянского дворянства М. Глазов став доводити, що власний інтерес поміщиків досить спонукає їх дбати про добробут своїх селян. Що ж стосується обмеження прав поміщиків над селянами, то він «повідомив» (за висловом денний записки), «що премудрий монарх Петро Великий узаконив поміщикам за своїх підданих у всьому ответствовать, та і її І. В., нині благополучно царствующая государиня Катерина Премудра , се ж заснувати бажає ». Це означало, що повнота відповідальності поміщика за своїх селян виключає будь-яку можливість обмеження його влади над ними 1).\n1) «Збірник Імператорського Російського Історичного Товариства», т. 32, стор 49. СР в 19-м додатку до цього тому (стр. 390-391) думку Глазова, подане у вигляді записки.\nДумка Сухопрудского виражено було досить невизначено. Чіткіше його висловився на користь селян депутат від іноземців і однодворців казанської провінції В. Кіпенскій. У засіданні 2 травня він подав записку, s якій запропонував визначити законом селянські повинності, «розташувавши їх на три частини: першу для платежу державних податей, другий для помещікових робіт, третие для свого прожитку та екіпажу». Проти його пропозиції ополчився той же Обоянский депутат Глазов, рішуче який заявив у наступному засіданні, що такий розподіл робіт противно честі і спокою дворянства 1).\n«Спокій» дворянських депутатів було ще сильніше порушено виступом одного з представників їх власного стану, депутата від дворян Козловського повіту Григорія Коробьіна. У засіданні 5 травня він повторив сказане Сухопрудскім про те, що селянські втечі викликаються поміщицькими утисками (він сказав: «правлінням»), і запропонував захистити законом майнові права селян. Це його виступ викликав великий переполох. Заперечуючи йому, кн. M. M. Щербатов, - чи не самий розумний і освічений, з усіх тодішніх ідеологів дворянства, - давав поважному зібранню зрозуміти, що «людинолюбство і красномовство» Коробьіна можуть призвести «шкоду». Інший дворянський депутат іронічно відгукувався про похвальне намір Коробьіна «ощасливити держава», додаючи, що наміру цьому судилося залишитися «единою мечтою». Третій стверджував, що Коробьін прагне «до снисканию тільки похвал від людей легковажних». А знайомий вже нам Обоянский дворянський депутат Глазов відкрив, що Коробьін, що представляв Козловских дворян, «від собратий того міста дворянства і обраний не бував», а отримав своє депутатство за дорученням від справжнього Козловського депутата 2). Хоча відкриття це і не позбавило Коробьіна його права представництва, проте воно важливе для нас у двох відносинах.\nПо-перше, слідство, вироблене М. Глазовим про походження «депутатства» Коробьіна, показує, як сильно було у дворянських депутатів бажання дійти селянського захисника, якщо не миттям, то катанням.\n1) Курсив мій. Див там же, стор 400 і 402. У передмові до цього тому А. Сергійович каже: «Заслуга першого слова в їх (селян-кріпаків. - Г. П.) користь належить консисторським чиновнику і однодворців» (стор. X).\n2) Там же, стор 420.\nПо-друге, відкриття Глазова природно викликає запитання: чи був би Коробьін обраний Козловськими дворянами, якби вони знали його образ думок? Глазов стверджував, що ні, і посилався на те, що Козловські дворяни просили свого «колишнього» депутата, тобто депутата, який передав своє повноваження Коробьіна, клопотатися в Комісії, «щоб у поміщиків колишня привілей невід'ємна була». Ймовірно, роблячи це посилання, Глазов мав на увазі наказ Козловського дворянства, справді не залишає жодного сумніву щодо кріпосницьких прагнень його укладачів.\nУ наказі немає жодного слова про обмеження влади поміщиків над селянами, але зате в ньому йдеться про те, щоб утруднити «підлим людям» подачу «доношеними на знатних і заслужених дворян» 1). Цього достатньо, щоб змусити нас погодитися з Глазовим: Коробьін, дійсно, не висловлював поглядів тих, кого він представляв у Комісії. Він був свого роду відщепенцем в дворянській середовищі. Недарма, захищаючи інтереси селян в іншому засіданні тієї ж Комісії, він сказав, що «ім'я свободи заподіює користь». Козлівське шляхетство думало зовсім інакше 2).\nАле чого ж хотів він? До чого зводилися його власні вимоги? По суті до дуже мало чого. Подібно В. Кіпенскому, Коробьін хотів лише законного огорожі селянських прав. Та й тут він не зважився йти до кінця.\n«Слід наказати законами, - говорив він, - кольок владу мають поміщики над маєтками свого селянина. Дана нами урочиста присяга, власна користь дворян, благоденство селян і множення хліборобства сього від нас вимагають »3).\nОтже, потреби землеробства, власний інтерес поміщиків і дана депутатами присяга вимагали законного огорожі майнових прав селян-кріпаків. Згідно з проектом Коробьіна селянин повинен був платити поміщику «мірну» (умеренную. - Г. П.) данину,\n1) Там же, т. 68, стор 420.\n2) Під наказом Козловського дворянства, «замість дворянина Олексія, Григор'єва сина, Фролова, за невмінням його грамоти, подпорутчік Ізосев, Іванов син, Ремезов за його прохання підписався» (стор. 421). Там же є ще два подібних випадки. На що була свобода безграмотним експлуататорів чужих\n3) «Збірник Імп. Російського історич. Товариства », т. 32, стор 408.\nяка стягувалася б грошима, «свій урожай» або ж «обома укупі». При цьому поміщики повинні були б брати з селян такі побори, які «менш мужика відлучають від його будинку і господарства». А що ж говорив проект Коробьіна про огорожі особистості селянина? Нічого! Влада поміщика над селянином «залишається повна, як і нині. Селянин йому (помещіку. - Г. П.) перебуває кріпаком »1). Це була кричуща непослідовність, яку поспішили, зрозуміло, відзначити захисники дворянства. M. M. Щербатої висловив іронічне здивування тим, що, наскільки Коробьін дбав про майно селян, настільки ж мало докладав «тщания про позбавлення їх від утискання, яке може статися від покарань». За зауваженням Щербатова, маєток селянина залишилося б на ділі підвладним тому, кому підвладне його тіло. Це було як не можна більш справедливо. Але тим більш характерно, що навіть непослідовний проект Коробьіна викликав таке сильне хвилювання в середовищі дворянських депутатів: він торкнувся того, чого, на їх переконання, ніхто не мав торкатися, щоб не порушити «загального блаженства».\nМоже бути, ще більш чудово те, що вказана непослідовність була особистим промахом Коробьіна. Нею погрішив і інший дворянський захисник селянських інтересів - депутат від шляхетства катерининської провінції Яків Козельський.\nЙого думку, як і думка Коробьіна, полягало в тому, що закон повинен точно визначити розміри селянських повинностей як по відношенню до поміщика, так і по відношенню до держави. У деяких відносинах вимоги Козельського були чіткіше, ніж вимоги Козловського депутата 2). Але й Козельський знаходив, що селяни повинні бути як і раніше «міцні» своїм поміщикам і залишатися під їх «спостереженням». Таким чином, особиста залежність селян від поміщиків була тим порогом, про який спіткнулася думка навіть самих передових і найбільш розташованих до трудящої масі дворянських депутатів. Дуже показове явище.\nСвою рішучу опозицію всяким спробам обмеження поміщицької влади над селянами деякі дворянські депутати виправдовували, між іншим, тим доводом, що «вільність» скільки-«пристойна нижньому роду» тільки в державах з «обмеженим правлінням». Це сказав заперечуєте Коробьіна депутат Протасов. Інші\n1) Там же, стор 410. - У своїй доповіді Коробьін часто говорив: «Селяни, тобто раби», або: «раби, т.-е. селяни ».\n2) Див «Збірник Імп. Російського історич. Товариства », т. 32, стор 495.\nвисували аргумент від селянської темряви. Так, під час обговорення проекту прав благородних кн. Щербатов красномовно говорив на ту тему, що російський народ ще потребує освіті, яке може бути отримано їм тільки від поміщиків. Важливу роль грав і аргумент від особливостей нашого національного «умоначертанія». Депутати, які проводили цей аргумент, бачили особливість російського «умоначертанія» в тому, що в нашій батьківщині взагалі незастосовні вільні установи. Воістину «блаженної» країною представлялася Росія цим панам!\nПоміщики не тільки захищали свої власні права над майном і особистістю селянина. Їх «умоначертаніе» взагалі несогласімо було з поняттям про свободу, хоча б і дуже обмеженою, селянина, хоча б і не поміщицького. З цього боку повчальна доля однієї частини виробленого Унгерн-Стернбергом проекту про «державних пологах».\nЧастина ця, що стосувалася «різних пологів селянства», забезпечена була примітками депутата від Дорогобузького дворянства Ридванского, який виступає в них перед нами послідовним і яскравим ідеологом всеросійського кріпацтва.\nЗа проектом Унгерн-Стернберга, вольні 1) селяни цілком зберігали свої права, - «вони абсолютно вільні люди», - і могли вільно переходити з одного місця в інше, принаймні, в межах своєї провінції.\nЦе місце проекту суперечило «умоначертанію» Ридванского. У своєму примітці на нього він писав: «У тому тільки їх вільність (складається - Г. П.), що вони переходять з місця на місце. Для мене думається, ся вільність ні мало не корисна, а руйнує благоденство народу, бо для приведення землеробства в квітуче стан намагатися повинно безпосередньо приліпити їх до землі »2).\nДалі проект Унгерн-Стернберга визнавав за державними селянами право продавати і закладати свої землі «яко суще свій маєток».\n1) Вільними ще були тоді селяни в Малоросії, в Фінляндії і деяких належали Росії островах Балтійського моря.\n2) «Збірник Імп. Російського історич. Товариства », т. 36, стор 254.\nЦя свобода угод обмежувалася тим постановою, що землі державних селян могли бути продаваемости і закладиваеми лише селянам того ж «роду». Але Ридванскій не наситилася і цим обмеженням. Він доводив, що державні селяни користувалися казенними землями і «власних земель оці селяни ніколи не мали і в спадок не залишали: продавати і закладати ні в який час дозволено не було, але ще й указами різних часів заборонено. Слідчо, землі їх не потомствені і не кріпаки 1), a дані їм для прожитку і множення землеробства »2).\nЧитач, що розділяє народницькі погляди і переконаний у перевагах общинного землеволодіння, скаже, мабуть, що в даному випадку Ридванскій відстоював хорошу справу, тому що намагався перешкодити виникненню в середовищі державних селян приватної власності. Не вступаючи з таким читачем в суперечку, я запрошу його віддати належне тій похвальною логічності, якої відрізнялася аргументація Ридванского.\nУ проекті Унгерн-Стернберга державні селяни могли здійснювати грошові позики. Але Дорогобужский депутат повстав і проти цього.\n«Селянам між собою в борг гроші забирати за законами далі п'яти рублів не дозволено, - писав він, - і то з дозволу своїх начальників, сим припиняється вільність від марнотратства» 3).\nУнгерн-Стернберг хотів надати державним селянам право користуватися своїми лісами, «яко справжнє власне», з тим, щоб ліс, придатний для адміралтейства, був охороняємо в інтересах держави. Зрозуміло, що логічний Ридванскій і на цей предмет глянув зі своєї власної точки зору. Він заперечив, що державні селяни користуються «государевим» лісом, і тому\n1) Т. е., очевидно, не придбані складанням купчої.\n2) Там же, стор 249. Треба визнати, що ще в Московській державі міцно встановився той погляд на землі державних селян, який був висловлений Ридванскім. Але фактично в деяких місцевостях Росії селяни ці до половини XVIII століття розташовували своїми землями, як своею власністю. Межова інструкція 1754 забирала у селян це право. (СР передмову до 123 тому «Збірника Імп. Рос. Історичного Товариства», стор III, IV, XIV і XV). У дусі цієї інструкції, яка прагнула довершити експропріацію селян державою, висловився і Ридванскій. У порівнянні з ним Унгерн-Стернберг представляється ліберальним людиною.\n3) Там же, стор 250.\nпогоджується визнати за ними тільки відоме право користування їм, аж ніяк не право власності на нього 1).\nПогляди Ридванского отримали крайнє своє вираження в розбіжності між ними і Унгерн-Стернбергом з питання про ополоником. Унгерн-Стернберг надавав державним селянам право тримати у себе ополоників і віддавати їм свої землі. Ридванскій стверджував, що таке право пішло б врозріз з усім строєм нашого життя. Він писав:\n«Половников під самодержавну владу не тільки державні селяни, нижче дворяни тримати не можуть. А повинен кожен мислячий про користь своєї батьківщини намагатися, такий Шета (sic!) народ по всіх місцях примусити їх мати навсегдашнее пристанище і змусити їх бути господарями і мати свої доми і нащадків їх утримати на одному місці, де краще проводити хліборобство ».\nЧленам Комісії (у даному випадку підкомісії, або «приватної комісії») неважко було погодитися з Ридванскім: в їх середовищі переважали ті ж кріпосницькі поняття. Ось чому в остаточному проекті приватної комісії про розборі пологів державних жителів ми читаємо:\n«Державні селяни суть ті, які належать (sic!) тільки державі і мають землі, дані ним від уряду у вічне і спадкове володіння для власного їх прогодування» 2).\nМи знаємо, що після Смути, служиві люди Московської держави передусім подбали про те, щоб прикріпити селян до землі та затвердити свою владу над ними. У катерининської Комісії помічається те ж прагнення служивого стану, який встиг стати «шляхетним». Воно всіма способами захищає свою владу над селянами; воно намагається остаточно прикріпити до землі навіть ту частину селянської маси, яка ще не потрапила під його руку, і оголошує цю частину державним майном («належать тільки державі»), відбираючи в неї не тільки право переходу і право власності на її землі і ліси, а й право вільного розпорядження її рухомістю.\nВ остаточному рахунку депутати, послані дворянством до Комісії Уложення, погоджувалися тільки на два заходи на користь кріпаків: на заборону продажу їх поодинці і на віддачу в опіку маєтки\n1) Там же, стор 250, 251, 252.\n2) Там же, стор 278, порівн. 367.\nвласників, занадто гнобили своїх селян. Насправді нічого не вийшло навіть і з цієї крихітної готовності їх до поступок: роздрібний продаж кріпаків, так само як люті утиски їх «дикими поміщиками», тривали аж до знищення кріпосного права в XIX столітті.\nМи бачили, що благородне стан енергійно проводило в Комісії Уложення думка про повне закріпленні «казенних» селян державі. Однак його ще більш приваблювала ідея переходу всього селянського населення імперії під владу поміщиків. І коли «секуляризація» духовних вотчин «звільнила» близько мільйона селян чоловічої статі 1), в його середовищі, природно, ожила стара мрія служивого стану про присвоєння собі цих робочих рук. Ідеологи дворянства взялися доводити, що «секуляризація» сильно пошкодила добробуту колишніх монастирських селян. Для його поправлення вони, зрозуміло, не знайшли іншого засобу, крім віддачі колишніх монастирських вотчин в оренду або продажу їх у власність дворянам.\nЗробити це радили ще укладачі деяких дворянських наказів. Дворяни Крапивенского повіту пропонували продавати селян секуляризованих маєтків по 30 рублів за душу чоловічої статі, від чого мало наслідувати, як запевняли вони, казні прирощення, а «цілому суспільству користь». Освічений і красномовний кн. Щербатов дорожче цінував селянські душі. У 1787 р. він писав, що треба розпродати всі державні та економічні 2) села, «вважаючи кругом по 80 руб. за душу ». Для полегшення дворянам цієї угоди він великодушно надає їм право сплачувати лише відсотки з продажної ціни придбаних маєтків.\nДо пори до часу проекти ці залишалися нездійсненими. Катерина II вважала за краще зберегти «економічних» селян в безпосередній кріпацтва від держави. Притому, роздавши своїм улюбленцям, теж належали до шляхетного стану, цілі сотні тисяч селянських душ, вона мала всі підстави думати, що нею і без того вже досить зроблено для «звеселяння» цього стану. Зате за Павла 50.000 душ відраховано було з економічного відомства для складання «командорственних» маєтків кавале-\n1) На початку 1760-х років їх вважалося 991.761 душа чоловічої статі.\n2) «Економічними» стали називати селян колишніх духовних вотчин, тому що ними завідувала «Колегія Економії».\nрам російських орденів, а при Олександрі I кілька економічних волостей Новгородської губернії звернено було на військові поселення. Як вже відмічено мною вище, «емансипація» церковних селян означала лише те, що, бувши раніше власністю церкви, вони перейшли у власність держави. І було цілком природно, що власністю цієї на свій розсуд розташовували верховні, носії державної влади.\nВ. І. Семевский каже, що наше дворянство побоювалося, як би за емансипацією «селян духовного відомства не послідувало звільнення і поміщицьких» 1). Цим він пояснює негативне ставлення дворянських публіцистів до того, як влаштована була доля економічних селян. Але їх негативне ставлення досить пояснюється тільки що зазначеним прагненням дворянства привласнити собі селян колишніх духовних вотчин. Якщо воно, справді, побоювався того, що «емансипація» буде поширена також і на поміщицьких селян, то їх побоювання навряд чи було скільки-небудь значно. Зрозуміло, Катерина II не зважилася б секуляризувати духовні вотчини, якби ця її міра викликала ремствування в дворянській середовищі. Але все, відоме нам про хід реформи, показує, що дворянство, навпаки, охоче її підтримала. І тільки тому, що дворянство підтримало її, Катерина отримала можливість спокійно знехтувати глухий опозицією духовенства.\nУ послепетровской Русі питанням про секуляризації церковного майна займалося ще уряд Єлизавети. Самим енергійним захисником прав церкви виступив при ній А. Мацієвич 2). За дорученням духовенства він їздив в 1758 р. до Петербурга, щоб там сказати своє слово проти задуманої урядом заходи. Від його поїздки очікували вельми багато чого. Провінційне духовенство говорило йому: «Там вас (замість новоявленого чудотворця пріімут і під солодкість про все послухають: причина сему не тільки у нас тут, але й там відмінне про вас вміння» 3). Відомо, що очікування це не виправдалося. У Петербурзі були відмінної думки про Мацієвича. Там не подобався\n1) В. І. Семевский, Селяни в царювання імператриці Катерини II СПБ. 1901, т. II, стор 274.\n2) Наступник св. Дмитро на ростовської єпископській кафедрі.\n3) Більбасов, Історія Катерини II, Лондон 1895 р., т. 2, стор 230.\nтон, яким він говорив про права церкви. Справа дійшла до того, що новоявлений чудотворець отримав від синоду догану за свої «зухвалість і противні її І. В-ва указам проступки» 1). Однак догану, отриманий Мацієвичем, не мав на нього заспокійливого впливу. Коли справа секуляризації перейшло в енергійні руки Катерини І, ростовський митрополит знову став протестувати. Але при цьому показав себе досить незграбним і мало спритним.\nПри описи монастирських майн було, - як це і слід було очікувати, - багато зловживань. Опись часто проводилася офіцерами, що також було в порядку речей. Нарешті, цілком природно було й те, що духовним особам не подобалася розв'язність, виявлена в цьому випадку представниками військової сили. Але як же висловив А. Мацієвич це цілком природне невдоволення духовенства?\nВін писав: «І так по сему слід неодмінно показаним офіцерам у вівтар входити і іноді священних судин стосуватися, чого нам закон православний здавна ... правилами і узаконениями церковними забороняє ».\nТаким доводом важко було подіяти на матінку-государині, що складалася в листуванні з Вольтером.\nДалі, ростовський митрополит стверджував, що внаслідок відібрання в казну монастирських майна, не залишиться на Русі і сліду від колишньої її благочестя. «Хіба тилько в пам'яті багатьом буде і в жалі, яко в толь стародавньому і благочестивому державі, на весь світ славному і знатному, раптом не від татар, і нижче від іноземних ворогів, але від своїх домашніх, благочестивими, і синами церкви нарицают, церкву і благочестя винищили »2).\nЦе було теж ніяково придумано. Таким аргументом можна було розсердити Катерину II, але рішуче неможливо було змусити її відмовитися від свого плану.\nУ теоретичному відношенні аргументація Мацієвича вражає своєю повною убогістю: вона рівно нічого не додала до тієї сукупності ідей, яка зверталася тоді в европеізованной частини російського населення. І якщо вона все-таки може і повинна привернути до себе увагу історика російської громадської думки, то єдино по-\n1) Н. І. Барсов, Арсеній Мацієвич, митрополит ростовський, в 1762-1763 р.р. «Русская Старина», т. XV, стор 754.\n2) Н. І. Барсов, там же, стор 745.\nтого, що її злидні показує, як слабка була позиція влади духовної в цьому її зіткненні зі світською владою 1).\nКатерина залишила всяку думку про поліпшення долі поміщицьких селян тільки тому, що боялася дворянства. Вступивши на престол, вона спочатку побоювалася також і духовенства. Тому вона скасувала виданий ще Петром III (21 березня 1762 р) указ про заснування Колегії Економії для завідування духовними имуществами. Але дуже скоро вона побачила безсилля духовенства і з властивою їй енергією приступила до його експропріації.\nБарсів стверджував, що, за винятком Дмитра Сеченова, всі найголовніші представники російської церковної ієрархії були на боці Арсенія Мацієвича 2). Якщо це так, то тим більше знаменно, що, як висловлюється р. Більбасов, Синод головою видав Арсенія Екатетеріне: «12 березня Синод отримав доношение Арсенія, заслухав його і 13 березня ухвалив:« У доношених ростовського митрополита все, що тільки є, слід ко образи Її Імператорської Величності, за що він великому підлягає думці »3). Але вищий духовний заклад і тут не вирішилося надійти самостійно. Воно передало Арсенія «в Найвища благорассмотреніе і високомонаршую Її Імператорської Величності беспріглядную милість».\n1) Крім доводів від інтересу благочестя, Арсен не забув і про доводах від економічного інтересу духовного стану. У другому своєму «доношених» він вказував на те, що відібрання селян у духовенства змусить це останнє вдаватися до найманої праці. А це не з ответствует умовам нашого господарського життя. У нас «не Англія». Звільнений селянин буде занадто дорога продавати свою робочу силу, вимагаючи «за мале справа вдвічі і втричі грошей» Звичайно, дворяни знайшли б цей аргумент цілком переконливим, якби мова йшла про їх власних селян, але, висунутий на захист інтересів духовенства, він, як видно, не справив на них враження.\n2) «Русская Старина», т. XV, стор 737.\n3) Більбасов, там же, та ж сторінка. Треба зауважити, що, скасовуючи, по своє сходження на престол, указ Петра III про заснування Колегії Економії, Катерина запевняла в серпні 1762 р.): «Не маємо ми наміри і бажання привласнити собі церковні маєтки, але тільки маємо дану нам від Бога владу наказувати закони про краще їх вживанні на славу Божу ». Це було стільки ж благочестиво, скільки і двозначно. Можливо, що Барсою був прав, стверджуючи, що коли Арсеній виступив з протестом проти секуляризації, - до якої Катеринаприступила вже наступного року, - він аж ніяк не думав розходитися з видами імператриці. І як не можна більш характерний для Катерини II той факт, що указ від 12 серпня 1762 р., якою вона скасувала указ Петра III про відібрання духовних вотчин, написаний був «під диктовку Арсенія» (Барсов).\nКатерина відповіла на це, що нею угледівши в доношених Арсенія «хибні і обурливі тлумачення багатьох слів св. Писання і книг святих »1). Внаслідок цього благочестива кореспондентка Вольтера для «охорони своїх вірнопідданих повсякчасного спокойства» (а також і для відхилення від себе відповідальності за бажаний для неї результат справи. - Г. П.) розсудливо постановила зрадити Арсенія суду ... того ж св. синоду!\nАрсеній був засуджений до позбавлення клобука і сану і засланий у віддалений монастир на «міцне смотрение». Катерина заборонила давати йому там чорнило і папір, щоб «неможливо було йому розбещувати ні письмово, ні словесно слабких і простих людей» 2).\nДо всього цього слід додати, що на суді ростовський митрополит поводився з великим смиренням. Він заявив, що у нього не було «і найменшого наміру сказати у своїх« доношених »що-небудь образливе для вищої влади, а якщо проте в них що-небудь« до образи Її Імператорської 'Величності мається », то він, всесміреннейше і всеподданнейше припадаючи до ніг Її Імператорської Величності, просить вибачення та помилування »3). Никон вів себе не зовсім так 4) ...\nДуховенство підкорилося. Прониклива государиня вже заздалегідь знала, що воно не може не підкоритися. Знаючи це, вона вважала за потрібне висловити йому кілька істин, які, напевно, були дуже гіркі для нього, але дуже корисні для нагадування йому про справжній співвідношенні російських громадських сил.\n«Ви наступники апостолів, кому наказав Бог вселяти людям презирство до багатств і які були дуже бідні, - говорила вона в своєму зверненні до Синоду. - Царство їх було не від світу цього - ви мене розумієте? Я чула цю істину з вуст ваших. Як можете ви, як дерзайте, не порушуючи посади звання свого і не мучачись в совісті, володіти незліченними багатствами, мати безмежні володіння, які роблять вас у могутності рівними царям? Ви просвіти-\n1) Більбасов, назв. соч., т. II, стор 239.\n2) Там же, стор 245.\n3) Там же, стор 244.\n4) Решта пастирі російської церкви вели себе ще Смирнов, ніж ростовський митрополит. Він був все-таки сміливіше їх усіх. Арсеній народився у Володимирі-Волинському, в «Польській державі» як повідомляє він у своєму «автобіографічну показанні» («Осмнадцатий століття», кн. II, стор 361). Ймовірно, враженнями, винесеними їм з Польщі, висловлюється його, правда, дуже слабка, спроба стати в незалежне ставлення до світської влади.\nщенни: ви не можете не бачити, що всі оці маєтки викрадені у держави: ви не можете володіти ними не будучи несправедливі до нього ». Якщо духовні пастирі справді живлять до неї ті вірнопідданські почуття, про які вони говорять, то вони негайно повинні повернути державі все то його майно, яким вони неправильно заволоділи. І з найвеличнішою іронією Катерина додавала, що, чи не Розважали більш турботами про мирські блага, вони тим з великою зручністю будуть присвячувати себе справі освіти своєї пастви. У цій справі полягає все їхнє покликання: «Ви повинні займатися тільки тим, щоб наставляти людей в їх посадах, запалювати в серцях їх пам'ять чесноти ... нарешті, перестерігати їх, погрожувати майбутнім покаранням, збуджувати в них віру і любов до Бога і ближнього обіцянкою вічного блаженства, запалювати серця старанними молитвами, рятівними порадами »і т. д., і т. д. 1).\nЦе енергійне, повне розуму і глузування, звернення світської влади до духовної, очевидно, багато сприяло безперешкодному вирішення питання про відібрання в казну духовних вотчин: Синод зрозумів государиню і не тільки погодився на секуляризацію, не тільки «видав» Мацієвича, але й сам виголосив над ним суворий вирок.\nТрудящих мас показала себе менш поступливою, ніж духовенство. Чим тугіше затягувався зашморг кріпосного права на шиї селян, тим більше зростало невдоволення закріпачених. Зберігся (в рукописі) надзвичайно цікавий літературний пам'ятник, зворушливо який висловив почуття і почасти поняття народної маси. Він був надрукований Н. С. Тихонравова у збірці «Почин» під назвою «Плач холопів минулого століття». У ньому справді чується гіркий плач. Вже на самому початку його ми зустрічаємо такі рядки:\nО! горе нам, холопом, від панів і бедство!\nА коли прогнівити їх, так от'імут і батьківську спадщину.\nЩо у світлі людині гірше сей напасті?\nЩо ми самі наживемо - і в тому нам немає влади.\nПройди всю підселення - немає така жітья мерзкова!\nІдеологи дворянства, начебто Сумарокова і Болотова, були переконані, що кріпосне право вигідно для інтересів не тільки дво-\n1) Кільбасов. назв. соч., т. II, стор 246, 247.\nрян, але також і для селян. Автор «Плачу», як видно, сам колишній кріпаком, хоча і хто покуштував від плодів грамотності, не поділяв цієї думки. Він вигукує:\nНеужель ми не знайшли б без панів собі хліба!\nВін висловлює ту думку, що ліси і поля створені для бідних і абсолютно правильно відзначає величезне зростання панської влади над кріпаками.\nЗа його словами, вона збільшилася, як в Неві вода. Він, звичайно, з повною підставою засмучується і тим, що кріпаком заборонено було скаржитися на своїх власників:\nБоярин умертвить слугу, як мерина, - хлоп доносом і в тому вірити не дозволено. Неправедні суди склали указ.\nЩоб сікти батогом тирански за те нас.\nПовинно бути, «Плач» написаний під час созвания Комісії Уложення. Непогано обізнаний про склад цієї Комісії автор його скаржиться:\nУ свою нині користь закони переміняють: холопом у депутати потім не вибирають,\nЩо можуть де холопи там говорити.\nВіддали б їм волю до смерті нас морити.\nДуже характерно для послепетровской Русі вказівку кріпосного письменника на інші землі, які засуджують наші порядки:\nВсі землі нас лають і дурості дивуються, Що такі дурні у нас в Росії народяться.\nАле вказівка на інші країни не заважає кріпакові грамотієві зберігати старий московський погляд на соціальну роль царської влади. Він бажає служити цареві. Цікаво, втім, що служити цареві він бажає не в якості хлібороба, а в якості солдата. У цьому його бажанні позначається своєрідне революційний настрій. Він пише:\nАх! коли б нам, братці, учинилася воля,\nМи б собі не взяли ні землі, ні поля,\nПішли б ми, братці, в солдатську службу\nІ зробили б між собою дружбу, Всяку неправду стали б виводити\nІ злих панів корінь перекладати.\nПісля таких різких нападу я на панів дещо дивно читати рядки, в яких автор «Плачу» начебто бере під свій захист російське дворянство, ображене за його словами іноземними «Набродившись». Цих Набродившись «пущали» до Росії потім, щоб вони просвітили її, а вони взялися її гнітити.\nКоли в Росію Набродившись сих пущали,\nТоді нам найкраще правління обіцяли,\nА вони російських дворян зі однодворцем визначили,\nА нас, Бессчастнов, по собі розділили.\nПропали наші бідні голови\nЗа панами лихими і голими!\nНенависть до дворянства ускладнилася в душі автора, - ідеолога народної маси, - тієї нелюбов'ю до іноземцям, якої так багата була ще Московська Русь і яку особливо сильно підтримали в XVIII столітті жахи біронівщини. У результаті вийшло щось справді несподіване. Викриваючи іноземних «Набродившись», автор перетворюється на захисника «російських дворян». Очевидно, проти цих «Набродившись» автор не проти йти разом з «панами» російського походження. Як йти? Мрія автора слід тут за тодішньої російської дійсністю. Настільки часті в XVIII столітті палацові перевороти здійснювалися за допомогою військової сили. Ось чому в «Плачі» і говориться, що добре було б піти в солдатську службу. Але палацові перевороти були справою дворянської гвардії, яка, ненавидячи іноземних «Набродившись», не тільки рівно нічого не мала проти привілеїв російського дворянства, але наполегливо прагнула до їх зміцнення і розширення. Автор «Плачу» розумів, що мало хорошого дочекається народна маса від дворянської військової сили. І ось у нього народилася мрія про сформування такої сили з кріпаків. Військова сила народного походження, мріяв він, покладе край неправді і переведе корінь злих панів.\nВтім, наш автор, має бути, сам не дуже вірив у можливість здійснення такої мрії. Його «Плач» закінчується воістину плачевною нотою:\nДаждь в небесному твоєму полі ложе.\nТи бо нам Творець:\nЗроби бідним один коней! 1)\n1) Див «Почин», Сборник. Заг. Любить. Росс. Слів. на 1895 р., стор 10-14.\nДо смерті приурочуються в останньому рахунку уповання кріпосного віршотворця. Коли люди знаходяться в такому настрої, вони мають мало схильності до дієвої боротьби зі своїми гнобителями. Але в шістдесятих роках XVIII століття пригноблена народна маса не перебувала в такому настрої. Вона не втратила надії «тут, на землі», змінити на краще свою участь. Навпаки, як згадано вище, ця надія була підтримана у неї фактом скасування обов'язкової служби дворянства.\nВже за Петра III почалися селянські заворушення. Уряд поспішив оголосити, що селяни повинні як і раніше коритися поміщикам. Це не допомогло. Селянські бунти продовжували спалахувати то тут, то там. Проти бунтівників посилалися військові команди з гарматами. Місцями відбувалися справжні битви між селянами і військом. Повалення Петра III і вступ на престол Катерини II, зрозуміло, не могло заспокоїти фортечну масу. Нова государиня побачила себе вимушеної підтвердити негативне обіцянку, дану цій масі Петром III. «Понеже добробут держави ... вимагає, щоб всі і кожен при своїх благонажітих маєтках і правост зберігаємо був, так як і навпаки того, щоб ніхто не виступав з меж свого звання і посади, - писала нова государиня в маніфесті від 3 липня 1762 р., - то і мають намір ми поміщиків при їхніх маєтках і володіннях ненарушимо зберігати, і селян в Довжку їм покорі утримувати ». Однак легше було написати це, ніж виконати.\nСелянські заворушення тривали. Вони так лякали дворянське уряд Катерини II, що в жовтні 1763 вироблений був військовою колегією цілий ряд правил, яких повинні були триматися начальники військових команд, що посилалися проти непокірного селянства. Крім бунтів, грізним знаменням часу служили також ті вбивства поміщиків їх кріпаками, на які натякала Катерина у своєму запереченні на заперечення Сумарокова. У 1764-1769 р.р. в одній Московської губ. вбиті були 21 поміщик і 9 поміщиць, а крім того, сталося п'ять невдалих замахів на вбивство. Найбільшим числом убивств ознаменувався 1767, тобто той самий рік, в якому почалася діяльність Комісії Уложення. Цілком зрозуміло, що засіданнях Комісії дворянські депутати не обійшли мовчанням «побутового явища». «Без жаху уявити собі не можу плачевний позорище умертвлених своїми власними селянами\nпоміщиків », говорив депутат Серпейск дворянства гр. Строганов 1). Взагалі свідомість Комісії спочатку повело за собою посилення хвилювань в народі. Фортечні селяни, мабуть, вважали, що в ній підніметься також і питання про їх важкої долі. Але, будучи позбавлені права послати до Комісії своїх депутатів, - на що скаржився автор «Плачу холопів», - вони тільки «бунтами» і могли нагадати їй про себе.\nПотім в народну масу проникло начебто інший настрій. У 1770-1773 р.р. хвилювання стали набагато більш рідкісними, якщо не припинилися зовсім. «Селяни терпляче чекають», - говорить В. І. Семевский 2). Чого? Поважний дослідник думає, що вони чекали указу Комісії, якщо не про волю, то, принаймні, про полегшення рабства. Як би там не було, ми знаємо, що затишшя 1770-1773 р.р. було затишшям перед бурею, глибоко сколихнула все податкові населення російської держави.\nЩоб зрозуміти походження і психологію, «пугачовщини», треба мати на увазі, що постійно посилювався гніт кріпосного права незмінно супроводжувався посиленням податного гніту. «Фінансова і взагалі економічна сторона є найбільш слабким і найбільш похмурі сторони Катерининського царювання» 3). Казна постійно відчувала найсильніший нестачу в грошах. Державні витрати зростали незрівнянно швидше, ніж продуктивні сили країни. За розрахунком р. Чечулина кожному платнику довелося в кінці царювання Катерини II платити в два з половиною рази більше, ніж платив він на початку 4). Тільки за царювання Петра I переживала наша країна подібне податное обтяження.\nЧим важче було уряду північній Семіраміди зводити кінці з кінцями в галузі фінансів, тим менше було у нього матеріальної можливості розірвати ті пута, які пов'язували податкові населення і утруднювали його господарську діяльність. Міські\n1) В. І. Семевский, Селяни в царювання Катерини II, т. I. стр. 414.\n2) Там же, стор 443.\n3) Н. Д. Чечулин, Нариси з історії російських фінансів в царювання імператриці Катерини II. СПБ. 1906 р., стор 380.\n4) Там же, стор 378. Цей розрахунок заснований на тому, що державні витрати зросли в 4,3 рази, між тим як населення збільшилося дещо менш, ніж удвічі.\nдепутати ясно і виразно говорили в Комісії Уложення про те, як важко відгукується на економічному становищі торгово-промислового стану обов'язкова служба його державі. У наказі від жителів «царюючого граду Санкт-Петербурга» ми читаємо:\n«Купецтво тутешнього міста від щорічного у всякі казенні служби вибору приходить в знемога, відлучаючись через то від торгів своїх, а найпаче по виробленим чрез багато років рахунками наводяться до крайнього розорення. Чого заради просити про всемилостивейшем на повсякчасне час звільнення від оних казенних служб »1).\nСуздальці скаржилися: «Нестерпно та тяжке перетерплюємо ми, купецтво, розорення від служби при зборі казенному, бо зобов'язаний бути невідлучно рік в службі, два або три роки прііщете. У такому випадку має відстати купецтва і позбудеться всякого торгового промислу »2).\nПодібних скарг можна було б навести безліч. У глибині душі імператриця, напевно, визнавала їх абсолютно грунтовними. У своєму власному «Наказі» (ст. 317) вона правильно говорила: «Торгівля звідти видаляється, де їй роблять утиск, і оселяється тамо, де її спокою не порушують». Але задовольнити прохання міських обивателів було багато важче, ніж написати в тому. ж «Наказі»: «Росія є європейська держава». Щоб виконати вимоги міських депутатів, держава повинна була - і, звичайно, на ділі, а не тільки на словах - европеізовать своє ставлення до податковий масce, тобто перестати дивитися на неї, як на свою власність.\nАле на це не було серйозних натяків в нашому законодавстві другої половини XVIII століття.\nЯкщо пригнічений було купецтво, яке становило верхній шар торгово-промислового стану, то ще гірше доводилося міським міщанам. Їхнє становище часто було абсолютно нестерпно. Намагаючись знайти собі полегшення, вони зверталися до давно вже випробуваного російськими людьми засобу: як і в добрий старий час Московської держави, вони, подібно кріпакам, «розбрідалися розно», «вдарялися в бігу». «Число бродять так збільшується, - писав новгородський губернатор Сіверс, - що в'язниці ними переповнені» Але збільшення числа бродяг означало збільшення кількості пального »\n1) «Збірник Російського Історичного Товариства», т. 107, стор 219-220.\n2) Там же, стор 18.\nматеріалу. Н. Н. Фірсов справедливо говорить, що важким становищем і невдоволенням нижчого шару міських обивателів пояснюється, чому так легко дісталося Пугачову більшість взятих ним міст.\n«Це загальне невдоволення соціальних низів народу своїм становищем, - продовжує Н. Н. Фірсов, - проявилося дуже рельєфно незадовго до пугачовщини в московському бунті під час чуми, якою бунт не можна не вважати як би прелюдією, прологом до пугачевскому повстання, подібно до того, як московський заколот 1662 з'явився аналогічним фактом стосовно разіновщіне »1).\nЦе так. Але всупереч тому, чого, здавалося б, можна було очікувати, міський пролог пугачовщини вийшов набагато більш слабкий в усіх відношеннях, ніж прелюдія повстання Стеньки Разіна. По-перше, за царювання Олексія Михайловича бунтувала не тільки Москва. По-друге, московський чумний бунт 1771 р., зі своїми безглуздими зборами «Богоматері на всесвітню свічку», вражає повною відсутністю скільки-небудь ясного ідейного змісту, скільки-небудь певних соціально-політичних вимог.\nКерівником народного руху при Катерині II, як і при Олексія Михайловича, виступило козацтво. Однак і тут є гідна уваги різниця. «Помічники» Степана Тимофійовича виступили неспокійні елементи донського козацького населення. Пугачова ж підтримувало переважно Яїцкоє (уральське) козацтво, між тим як донці допомагали відновників порядку. Це означає, що протягом століть, протекшего з часу бунту Разіна, держава далеко розширило межі свого консервативного впливу.\nАле в усякому разі саме козацтво виробило ті вимоги, які написані були на прапорі повсталих. Подивимося, в чому вони полягали.\nПугачов «жалував» своїх прихильників «землями, морями і лісами, хрестом і бородою і всякою вільністю» 2). Інакше сказати, він обіцяв позбавити їх від всього того, в чому виражався тоді гніт дворянської держави. «Ми отеческим нашим милосердям і піклуванням, - писав він в одному зі своїх« указів », - жалуєм всіх вірнопідданих наших, кои пам'ятають борг своїй до нас присяги, вольності, без всякого вимоги\n1) «Пугачовщина. Досвід соціолого-психологічної характеристики », стор 170-171.\n2) Його власні слова. Див Н. Дубровін, Пугачов та його спільники. - Епізод з історії царювання Катерини II, 1773-1774 р.р. - По невиданим джерелам. СПБ. 1884 р., т. III, стор 103.\nн казну подушних та інших податей і рекрутів набору, якими скарбниця сама собою задовольнятися може, а військо наше з вольножелающіх до служби нашої велике числення мати буде. Понад те, в Росії дворянство селян своїх великими роботами і даниною обтяжувати не буде, понеже кожен восчувствует прописану вільність і свободу »1).\nЦе була та ж сама програма, за яку билося населення, яке повстало під прапором Разіна. Правда, в новому її виданні помічається деякий новий відтінок. Тепер з великою, ніж раніше, наголосом йдеться про утиск селян дворянами. Це зрозуміло, тому що в проміжок часу, що відокремлює рух Пугачова від руху Разіна, зазначені утиски вельми чутливо посилилися, а дворянство придбало чималі станові переваги. Але загалом зміст програми не змінилося. Тепер, як і сто років гаму назад, воно мало в собі значну частку того, що можна назвати утопізм «матері-пустелі», тобто утопізм государевих сиріт, які шукали порятунку від своїх бід не в міських центрах, а на околицях держави, вельми відсталих в економічному відношенні. Виступаючи в ролі законного государя, Пугачов обіцяє позбавити своїх «детушек» від всяких взагалі податей, наївно припускаючи, що «скарбниця сама собою задовольнятися може». Звичайно, наївні обіцянки такого роду давалися частково для краси слова. Насправді, як Пугачов та його спільники, так і ті поневолені обивателі, до яких вони зверталися в своїх маніфестах, прагнули, головним чином, до того, щоб досягти своїх найближчих цілей, не питаючи себе, які будуть більш-менш віддалені наслідки їх досягнення. І ті й інші були чужі всякої схильності до ідеологічних побудов. Очевидно також, що хоча Пугачов і його «детушки» рішуче повставали проти існуючого тоді соціально-політичного порядку, а й самі вони сильно просякнуті були духом тих кріпосницьких відносин, що склалися на грунті Московської держави.\nТак, кріпосні селяни збиралися на сходці і посилали до самозванця ходоків з проханням звільнити їх від поміщиків і зробити вільними. Пугачов дуже охоче погоджувався зробити це. Але яке ж подання пов'язувалося в його думці зі словами: «вільні селяни»? На це відповідає одне з його відозв:\n1) Н. Дубровін, назв. соч. т. III. стр. 53.\n«Скаржачись сим іменним указом, з монаршим і батьківським нашим милосердям, всім, що знаходиться перш в селянстві і підданстві поміщиків, бути вірнопідданими рабами власне нашої корони і нагороджуємо древнім хрестом і молитвою» 1) і т. д.\nОтже, в уявленні Пугачова селянська вільність була рівносильна "рабської" залежності по відношенню «до нашої короні». Це якраз той погляд, який висловлював ще Посошков у своїй книзі «Про злиднях і багатство», стверджуючи, що поміщики селянам вікові власники, а власник їм цар. І з цим поглядом цілком згодні були селяни, що посилали до Пугачова ходоків з проханням зробити їх «вільними». Стати вільним людиною значило для них перемінити власника.\nІ потрібно пам'ятати, що Пугачов твердо тримався цього погляду на царя, як на рабовласника. Ще на початку його кар'єри, коли він тільки що відкривався Яїцким козакам, у нього відбулася така розмова з деякими з них:\n«- Так-то, детушки, - говорив він, - ще Бог велів по дванадцятирічному мандрах свидеться з вами: багато зазнав я в цей час бідності ...\n- Ну що, батюшка, про минулий багато розмовляти, - перебив його козак Караваєв, - пред'яви-но ти нам краще свої царські знаки.\n- Раб ти мій, а повеліваєш мною, - сказав сміливо Пугачов і подивився сердито на Караваєва.\nКозаки зніяковіли і стали вибачатися.\n- Батюшка, - зауважив Шигаев, - наша справа козацьке, не розгнівався, що ми говорити-то добре не вміємо »2).\nХто вміє добре говорити, той завжди пам'ятає, що навіть козаки «мають бути» вірнопідданими рабами царя і згідно з цим розмовляти з ним.\nЯкщо ці, так би мовити, професійні протестанти проти державного гніту вимагали, щоб Пугачов показав їм свої «царські знаки», то це відбувалося від того, що цар представлявся їм якимось надлюдиною. Фантастичні знаки ці повинні були служити як би свідченням самої природи про надлюдському гідність царської особистості. І тут вони були довірливі, як діти. Коли\n1) Там же. т. III, стор 112.\n2) Ця сцена розказана у Дубровіна (назв. соч .. т. I, стор 206).\nПугачов, розрізавши ножем воріт сорочки, оголив свою груди і показав на ній кілька плям від зарослих ран, вони - люди бувалі л, звичайно, бувалі зарослі рами, - здрейфили. А одною з них «такий страх охопив, що руки і ноги затрусилися».\nПугачов негайно ж помітив вироблене їм враження і визнав корисним посилити його.\n«- Так от, друзі мої, видивали ви коли-небудь знаки на простих людях?\n- Ні, надежа-государ, не бачили, - відповідали козаки.\n- А ось примічали, друзі мої, як царів дізнаються, - продовжував Пугачов, відсуваючи волосся на лівій скроні.\nКозаки помітили на вказаному місці як би пляма від золотухи, але який був саме знак, розгледіти не могли. -\nЩо це там, батюшка, - запитував Шигаев, розсуваючи волосся Пугачова, - орел, чи що? -\nНі, друже мій, - відповідав Пугачов, - це царський герб. -\nУсі царі з таким знаком народяться або це після Божим повелінням робиться?\n- Не ваша це справа, мої други, простим людям цього відати не личить.\nПісля цих слів козаки все як би полякались й не посміли більше ніяких питань ставити »1).\nЗгодом Пугачов показував на допиті; «Все від мене злодіяння відбулося через яицких козаків, бо вони точно знали, що я не государ, а донський козак» (показання від 5 грудня 1774 р.). Яицкие козаки, справді, скоро здогадалися, що Пугачов - самозванець. Та й як було їм, козакам, не помітити, що перед ними - козак, хоча б і донський? Зміркувавши це, вони стали свідомо підтримувати його самозванство.\nТой же самий М'ясніков, у якого руки і ноги затрусилися, коли він побачив на грудях Пугачова «царські знаки», говорив потім: «Ми з бруду зуміємо зробити князя. Якщо він не заволодіє Московським царством, так ми на Яїку зробимо своє царство »2). Але, по-перше, це було потім. По-друге, яицкие козаки тому й знайшли за потрібне зробити собі «з грязі князя», що без «князя» у них не було б жодних шансів на успіх. Факт підстановки ними побіжного козака на місце настою-\n1) Дубровін, там же, стор 207.\n2) Показання козака Горшкова від 8 травня 1774 Цит. у Дубровіна, назв. соч .. т. I, стор 220-221.\nного царя нічого не змінив у поданні козаків про те, що таке справжній цар і як безмежні прерогативи його влади. Ще менше міг він змінити що-небудь в поняттях селянства, - черні, за висловом козаків, які дивилися на селян зверху вниз, - яка не підозрювало обману. Селянству потрібен був цар. Але, зрозуміло, воно воліло доброго царя немилостивому. І так як Пугачов виявляв набагато більш доброти, ніж Катерина II, то воно охоче стало на його бік. Але стаючи на його бік і клопочучись перед ним про те, щоб він звільнив їх, вони самі, підкоряючись переказами, успадкованому від Московської держави, добровільно і швидко входили в роль государевих сиріт та вірнопідданих рабів. Ось непоганий приклад.\nУ проханні, поданому ними 23 липня 1774 Пугачову («Шановний добродію Петру Федоровичу»), бурмістр і староста села Алферьева, Алатирського повіту, просив вказати їм, на якому їм бути підставі, так як команда, надіслана в їх село государем, ніякого визначення не оголосила.\n«А нині у нас у вотчині мається панський хліб, коні і худобу, - писали ці представники« звільненого »села, - і що ви, государ, про цей изволите наказати; такоже і що залишилося в будинку панському після вашої команди (т. е ., очевидно, після грабежу, вчиненого нею. - Г. П.) на оне просимо у вас, великого государя, милостивого накази ».\nДалі бурмистр і староста шанобливо доводили до відома Пугачова, що у них у вотчині багато будинків, які не тільки не можуть платити податі, «а просять з милосердя у вас, великого государя, щоб наказано з панського хліба нам дати на прожиток і осіменити, за що ми, сироти ваші, повинні вічно Бога молити за ваше здравіє великого государя ».\nУ тому ж проханні збунтувалися государеві сироти села Алферьева скаржилися на государевих сиріт села Верхнього Тализіна, перш належали одному з ними поміщику: «Оні селяни були на оброк, а ми сіяли на їхній землі хліб панський, яка у них земля зайва взята була на пана; а нині оні селяни такий панський посіяний нами хліб нам не дають, а оний хліб їм не слід, а належить оний хліб взяти нам. Про сем просимо вас, великого государя, учинити рішення »1).\n1) Там же, т. III, стор 113-114.\nСеляни, не здатні власними силами вирішити навіть такий нікчемний суперечка між двома сусідніми селами, звичайно, не могли чекати і бажати для себе від пугачевского повстання нічого, крім переходу від одного власника до іншого: від поміщика до царя.\nАле цього з них було досить. Кріпосну залежність від царя вони завжди воліли кріпацтва від поміщика і всюди, де це було можливо, оголошували себе прихильниками «Петра Федоровича». У Исетской провінції «самозваний капрал Матвій Евсевьев, супроводжуваний тільки шістьма людьми заколотників, 31 січня прибув до села Теченское, був зустрінутий народом і священиками з іконами, дзвоном і співом» 1).\nТак йшло справу на околицях. У центральній Росії, де державний порядок був міцніше, селяни не повставали відкрито проти поміщиків. Але й там вони з нетерпінням чекали свого визволителя. Яке було там їх настрій, видно з наступного випадку.\nА. Болотов, що був тоді управителем однієї палацової волості, отримав наказ набрати з середовища підлеглих йому селян загін уланів, озброїти їх списами і відправити в Коломну щоб помагали громадського спокою. Перед самим їх відправленням йому «розсудилося за благо» произнесть підходить до випадку напуття. Після напуття він, звернувшись до одного з новоспечених «уланів», самому видному і жвавому, сказав:\n«Ось отакому як би не битися, один десятьох може прибрати».\nНа превеликий подив і переляку оратора, новоспечений улан, «злочинно посміхаючись», відповів:\n«Так, став би я бити свою братію! А хіба вас, бояр, так готовий буду десятьох посадити на спис се ».\nПоложення було таке, що ці слова не накликали на проізнесшего їх сміливця негайної кари. Приголомшений начальник тільки гримнув на нього: «Що ти це мелеш!», А потім поспішив додати: «Добре, добре, братику; але іди-но, іди! Можливо, це тобі і неудастся, а там ми подивимося »2).\n1) Там же, т. II, стор 361.\n2) «Життя і пригоди Андрія Болотова», т. III, стор 40-41, «Се», справді, не вдалося. Повстання не поширилося на центральні губернії. і сміливому «Улан» довелося постраждати: «Бо, як сталося йому в чомусь прошерстил і треба було його карати, - торжествує Болотов, - то пригадав я йому ці слова і побудував за них йому покарання». (Там же, та ж сторінка.)\nКоли Пугачов взяв Пензи, він сказав купцям: «Ну, панове купці, тепер ви і всі міські жителі називаєтеся моїми козаками. Я ні подушних грошей, ні рекрут з вас брати не буду і сіль казенну наказав я роздати попри безгрошів'я, по три фунти на людину, а надалі торгуй нею, хто хоче 1) і промишляти всякий про себе ». Не можна сказати, що це була дуже певна «економічна політика». До того ж заможна частина пензенського міського населення мала всі підстави побоюватися за свої майна, так як, увійшовши в місто, військо Пугачова прийнялося грабувати і звільнило з острогу всіх колядників. Але державний гніт, тяжіли над нашим торгово-промисловим станом, був такий великий, що воно готове було помиритися навіть і з вельми «вільним» ставленням пугачевской армії до обивательського майну. Жителі Пензи урочисто зустріли Пугачова за містом, а бургомістр запросив його обідати 2).\nРадість населення була так велика, що збентежила навіть керував міський обороною секунд-майора Герасимова. «Зізнаюся щиросердно, - показував він на слідстві, - що я і сам при цьому разі повагався було в думках, думаючи, що Пугачов і справді государ, як у тому стверджувало мене се, що багато міста і фортеці забрав і вся чернь всюди , де він не був, приставала до нього без сумнения »3).\nТе, що відбулося в Пензі, відбувалося і в багатьох інших містах. Дуже невизначена «економічна політика» Пугачова мала в очах міського населення ту перевагу, що обіцяла позбавити його від обов'язкової служби державі і від численних образ з боку дворянства і «кропив'яного насіння». Перерахування купців в козаки означало саме позбавлення від цього гніту і від цих образ. Коли воєвода міста Оси добровільно прийшов на уклін до одного із сподвижників Пугачова, Зарубіну, який називав себе графом Чернишовим, той звелів йому обстригти волосся по-козачі.\n«Будь ти відтепер козак, - сказав він, - а не воєвода, повно тобі мирську кров-то смоктати» 4).\n1) Тоді існувала казенна соляна монополія.\n2) Пугачов, зрозуміло, не відхилив запрошення. За обідом «їжа його складалася більш в тому, що звелів принести товченого часнику глибоку тарілку і налив в ону оцту і посол їв».\n3) Дубровін, назв. соч., т. III, стор 164, 165, 166.\n4) Там же, т. II, стор 201.\nГоворячи про ставлення торгово-промислового стану до Пугачова, важливо зауважити наступне.\nСословие це незмінно висловлювалося проти надання свободи торгово-промислової діяльності дворянам і селянам. Воно вимагало, щоб названа діяльність стала його виключною монополією. Ми побачимо, як настійно захищали цю вимогу купецькі депутати Комісії Уложення. Але те ж саме стан нітрохи не бентежить зарахуванням його до козацтво, відразу отнимавшим у нього можливість отримати які б то не було монополії. Звідки це протиріччя?\nКоли поміщики чи селяни приймалися за торгово-промислову діяльність, вони залишалися вільними від тієї обов'язкової служби державі, яка важким гнітом лежала на купецтві Точно так само вони не чинили, і багатьох інших повинностей, що падали на частку торгово-промислового стану. Це ставило їх у більш вигідне становище, дозволяло їм успішно конкурувати з купцями і промисловцями, занесеними в тяглі списки. І проти цього зла купці і промисловці не бачили іншого засобу, крім надання їм виключного права займатися торгівлею і промислами. Вимога цього виняткового права стало природним наслідком станової організації державних служб і повинностей. Козацька «вільність» усувала цю станову організацію і тим самим позбавляла монополію привабливості в очах торговців і промисловців. Вони дуже легко мирилися тоді з правилом: «промишляв всякий про себе».\nВтім, не всі міста так охоче приймали Пугачова, як Пенза. Деякі енергійно пручалися йому. Але це були винятки. Такі винятки пояснюються різноманітними місцевими причинами, між якими велику роль повинен був грати страх перед чужинцями.\nУ війську Пугачова було багато інородців східній та південно-східній околиць: башкир, калмиків, киргиз-кайсаков. Російська держава і його служивий стан так жорстоко їх гнітили, що у них давно вже накопичилося дуже багато невдоволення 1). Але, приєднуючись до росіян прихильникам Пугачова, ці сини природи часто не робили ні найменшого\n1) У своїх лихах вони, подібно російському населенню, винуватили не центральну владу, а чиновників. Башкири говорили про Катерині II: «Вона справедлива, але правосуддя від неї не відійшло і до нас не прийшов» (Дубровін, назв. Соч. Т. I, стор 257).\nвідмінності між своїми новими союзниками і своїми колишніми гнобителями. Вони нападали на всякого, хто підкручується їм під руку, палили сіно, гнали худобу, грабували і відводили в полон російських жителів тих місцевостей, які самі готові були піднятися проти петербурзького уряду. Козакам Пугачова доводилося підчас вступати в справжні битви з інородцями. Заводське населення Уралу, гаряче співчував бунту й саме брала в ньому діяльну участь, місцями змушене було приймати серйозні військові заходи проти інородческіх навал. Тому зрозуміло, що торговельно-промислове стан деяких східних і південно-східних міст відмовлялося переходити на бік пугачовців.\nАле все це, повторюю, були винятки. Податная маса російського держави частиною йшла за Пугачовим, частиною готувалася піти за ним. На стороні дворянства було тільки духовенство, глибокий консерватизм якого змусив його забути образи, ще так недавно нанесення йому «секуляризацією» духовні «вотчин. Церковні вітіі гриміли «противу всіх божевільних свободолюбцев», зухвало обурюватися спокій обивательської душі і «чин державний» 1). Але «божевільні свободолюбцев» перебували навіть у його власному середовищі: між сільськими попами і причетниками, багато терпіли від своїх архієреїв 2).\nДворянство було страшно перелякано. Страх майже паралізував його сили в місцевостях, охоплених рухом. Відомий Міхельсон, один з найенергійніших приборкувачів пугачовщини, доносив князю Щербатову 1 серпня 1774: «У Саранську ... жоден дворянин не думав про свою обороні, а все, як вівці, розбіглися по лісах ». Благородне шляхетство оборонялось з рук геть погано, покладаючи всі свої надії на війська матінки-государині. Якщо роки, що минули від воцаріння Катерини II до бунту, показали, як необхідна була цариці підтримка з боку дворянства, то пугачевский бунт, в свою чергу, показав, як необхідна була дворянству сильна влада цариці. Дворянство не забула цього уроку ...\n1) Див умовляння, з яким звернувся до своєї пастви архієпископ Казанський. (Дубровін, т. II, стор 154-155).\n2) Уже знайомий нам митрополит Арсеній Мацієвич карав священиків мотузками, обмоченнимі в гарячу смолу і забезпеченими на кінці дротяними кігтями. Лаючи своїх підлеглих, він лаяв їх непристойними словами. Устюжский єпископ Варлаам жорстоко катував свій клір. Дм. Сєченов тримав одного священика шість років у в'язниці, в оковах, бив його смертним боєм, вимагав у нього гроші, розорив його будинок і т. д. (Дубровін, назв. Соч., Т. I, стор 361.)\nЧим гірше відчувало воно себе під час бунту, тим більше раділо воно після його припинення. «Настав той жадане нам час, - писав государині один з приборкувачів, - в яке премудрість Вашої Величності, блаженство Росії і щастя підданих Великої Катерини зійде на горнюю ступінь». У Москві, куди везли Пугачова, готували для утримання його і його спільників особливий будинок. Переможений самозванець прибув туди вранці 4 листопада 1774 «Народу в каретах і дам стільки було у Воскресенських воріт, - писав Катерині князь Волконський, - що проїхати з нуждою було можна». За свідченням Болотова, «Москва вся займалася одним тільки Пугачовим» 1). Страта його відбулася в Москві ж, 10 січня 1775. Дворяни дивилися на це кривава подія, як на свято. «Судячи з того, що Пугачов найбільш проти їх повставав, то і можна було пригоду і видовище тодішнє почесть і назвати істинним торжеством дворян над сим загальним їх ворогом і лиходієм» 2).\nУ Петербурзі дворянство раділо не менше, аніж в Москві. Коли отримано було там звістка про полонення Пугачова, дворяни радісно вітали один одного, а «російський Расін», А. П. Сумароков, написав оду, в якій говорив, звертаючись до Пугачова:\nВідкинув ти, розбійник, меч\nІ в наші відданий нині руки,\nТе мало, щоб тебе сожечь\nДо помсти невинних борошна,\nАле можна ль то уявити, Какою мукою разити Гідної мученья вічно! Твоєї подобья злоби немає\nІ не бачив донині світло\nЛиходія толь нелюдська!\nЩе перш, ніж Пугачов був привезений до Москви, натхненний його полоном Сумароков написав «Станс місту Симбирску» 3). Оспівуючи місто, який відбив Разіна XVII століття і містив у своїх стінах «Разіна нинішнього», автор «Хорева» обсипав всілякими лайками цього останнього, а головне - несамовито тріумфував з нагоди подолання небезпечного для дворянства ворога.\n1) Болотов, назв. соч., т. III, стор 486.\n2) Болотов, там же, стор 488.\n3) До відправлення Пугачова до Москви його протримали деякий час в Симбірську.\nСходить звеселяючий з моря сонце червоно, За днями жорстокості, на Волгін горизонт. Розбурхалися Дон, Яїк зі Волгою згідно,\nІ з нею Каспійський понт.\nНароди Тамтешні свідчать Катерині:\nПро Матір підданих! врятувала від зол ти нас.\nВона рекла: завжди готова я як нині,\nСпасати чада вас.\nІнший великий діяч російської літератури, тоді, втім, ще мало відомий, Г. Р. Державін, трудився над утихомиренням бунту в якості офіцера.\nДовго пам'ятало дворянство самозваного Петра Федоровича. І не тільки дворянство. Як повідомляє адмірал А. С. Шишков, в його час розповідали, що Павло, роздав своїм слугам безліч казенних сіл, керувався в цьому випадку більше страхом, ніж щедрістю. Він нібито «думав роздачею казенних селян дворянам зменшити небезпеку від народних сум'яття» 1). Se non е vero, е ben trovato!\nПо суті, пугачевский бунт далеко не був такий небезпечний для дворянства, як воно думало. Сполучені сили брали участь у русі різноманітних елементів населення були набагато слабкіше, ніж сили уряду Катерини II. Військове мистецтво Пугачова і його спільників в чому поступалося не надто хитрої науці його супротивників. Військо його не витримувала серйозних зіткнень з регулярним військом. Все це добре відомо нам тепер. Але тодішнє дворянство цього не знала і не могла знати. З іншого боку, воно прекрасно бачило, як сильно розходяться його інтереси з інтересами податної маси населення і як озлоблена ця маса. Тому воно мало повну підставу тремтіти за свою долю. І цей трепет, випробуваний благородним станом на увазі повстання закріпаченої маси, глибоко закарбувався в його становому свідомості. Він остаточно скріпив союз дворянства з самодержавної монархією.\nА закріпачена маса? Вона присмирніла надовго. «Вся чернь, - писав Панін ще наприкінці жовтня 1774 р., - нині дійсно в такому улесливо підданське законної влади покорі, якого вона і раніше не мала» 2). Жорстоке утихомирення супроводжувалося\n1) «Записки, думки і листування адмірала А. С. Шишкова». Видання Н. Кисельова та Ю. Самаріна, Berlin 1870 р., т. I, стор 22.\n2) Дубровін, назв. соч., т. III, стор 318.\nголодом. Той же Панін писав, що всюди, де він проїжджав в губерніях Воронезької, Нижегородської і Казанської, жителі не мали іншого хліба, «як з лободою, желудьмі, а в деяких місцях і з мохом» 1).\nПісля пугачовщини заворушення селян стають в царювання Катерини II набагато менш частими, ніж вони були до неї 2). Народ витратив той запас енергії, який був у нього раніше, і надовго став нездатним до дієвого протесту. У період, що слідував за пугачовським бунтом, його невдоволення стало виражатися переважно в релігійних шуканнях. Так і завжди буває. Втративши надію забезпечити собі стерпне життя-буття на землі, люди починають шукати шляхи, провідного в царство небесне. Це ми бачили, наприклад, у вісімдесятих роках XIX століття, коли в нашій інтелігенції швидко поширилося вчення гр. Л. Толстого. Бачили і в роки, ще більш близькі до нинішнього часу.\nРозкол, після пугачовщини значно підсилив свій вплив на народну масу, що не був вченням про непротивлення злу насильством. Читач пам'ятає, як пристрасно радив протопоп Аввакум царю жорстоким насильством усунути нововведення, що закралися в російську церкву. Рух Пугачова було енергійно підтримана розкольниками. Пугачовці не повторили великої тактичної помилки спільників Разіна, надумали запевняти народ, що вони захищають патріарха Никона. Навпаки, Пугачов жалував податкові населення «хрестом», - старим осьміконечний хрестом, - і «бородою». Він і сам говорив мовою розкольників і, може бути, поділяв їхні погляди 3). Розповідали, ніби яицкие козаки проголошували, що Петро Федорович наказав ламати нинішні церкви і будувати семиголового, а хреста не трехперстного, а двухперстним складанням. Говорили навіть, що подібні заяви супроводжувалися погрозами: «якщо хто буде інакше хреститися, то ба-\n1) Дубровін, там же, стор 321.\n2) У 1762-1772 р.р. відомо 40 хвилювань поміщицьких селян, а з 1774 р. до сходження Павла I, тобто протягом 22 років, було тільки 20 хвилювань (Семевский, Селяни в царювання Катерини II, т. I, стор 441-456).\n3) У своєму зверненні до донських козаків він писав: «Під час царювання нашого розглянуто, що від ... лиходіїв дворян, стародавнього святих отець перекази закон християнський зовсім порушений і зганьблений, а замість того від їх злобливого умислу з німецьких звичаїв введений в Росію інший закон і саме богомерзкое брадобритие і рівні християнській вірі як в хресті, так і іншому шаленства »і т. д . (Дубровін, назв. соч., т. III, стор 225), Як бачимо, в русі Пугачова був також елемент реакції проти Петровської реформи.\nТюшка (царь. - Г. П.) накаже відрубати пальці »1). Це розповідали вороги Пугачова; може бути, вони склали це. Але і тут ми маємо право сказати: se non е vero, е ben trovato. Старообрядництво аж ніяк не схилялося до віротерпимості, та й взагалі воно не вносило нічого нового в свідомість народу.\nЙдучи за Пугачовим, народ прагнув звалити з себе гніт поміщицької держави і так чи інакше, в тій чи іншій мірі, повернутися до старих порядків, які існували до того часу, коли ця держава остаточно і зміцніло. Він дивився не вперед, - куди дивилося в другій половині XVIII століття третій стан у Франції, - а тому, в темну глиб минулих часів. І в цьому відношенні він надходив цілком так, як надходило колись ненависне йому боярство. Адже Курбський, викриваючи дике самодурство Івана IV, теж дивився назад, а не вперед. Назад дивилися і розкольники, що запрошували народ вмирати за древле благочестя.\nЦе була свого роду історична необхідність, корениться в знайомих вже нам відносних особливості російського історичного процесу. Як бачимо, необхідність ця не зникла і після Петровської реформи. Лише по закінченні тривалого часу, лише в другій половині XIX століття, віддалені наслідки перетворення, пов'язаного з ім'ям Петра, призвели до появи в народній масі свідомих елементів, здатних, у боротьбі за краще майбутнє, звернути свої розумові погляди не назад, а вперед, не туди, куди дивилися бояри, нарікати на грізного царя, і розкольники, умиравшие за стару віру, а туди, куди дивляться свідомі верстви трудящої маси в усьому цивілізованому світі.\nІнформація, релевантна "Катерини II I"