Королівство Принца Тумана\nКоролівство Принца Тумана\nе сталося, коли мені було років шість, а моїм сестрам трохи більше... – почав Старець Миколай.\nПісля кожного його слова весь простір спалахував ледь зеленуватим світлом. Повітря якось примарно тремтіло. Світлана і Володимир відчули, що повисли у повітрі, повільно кружляючи над кріслом Старця Миколая, а він тим часом продовжував говорити, все тихіше і тихіше, поки свідомість Світлани та Володимира повністю не розчинилася в зеленуватому світлі. Неголосно звучав голос Старця, і цієї миті дітей огортали хмарини густого туману.\nПізно ввечері в двері нашого будинку постукали. Мати, ще зовсім молода, легко піднялася на стукіт і нечутно відкрила двері. Поріг переступила старенька бабуся і попросилася до ранку залишитися. Зростом маленька, трохи сухувата, ледь на ногах тримається. Таких мандрівників і в хорошу погоду на дорогах не зустрінеш, а тут ніч на дворі.\n– Холодно, – каже, – туман. Дороги не видно. Впустіть ніч скоротати.\n– Проходьте, проходьте,– заговорила мати, – сідайте до вогню.\nІ подала старенькій кухоль гарячого чаю.\nПопила вона, та й каже:\n– Добре в тебе, господине, і дітки славні – он як притихли. За прийом ласкавий я розповім вам добру-предобру казку, а може, бувальщину пригадаю, давно живу, багато бачила...\nМи присунулися ближче, сіли зручніше. І почала наша гостя неголосно так, проте кожне слово було чути.\nЗакінчилася оповідь, коли посвітлішали вікна.\nПідійшла наша гостя до порога й сказала:\n– Дякую за тепло. Бережи вас Бог.\nІ вийшла – як розтанула.\nМи відразу ж заснули; а коли відкрили очі, сонце яскраво світило, наче не було тієї дивовижної ночі і чудової оповідачки. Щедрий її дар – казка, живе з тих пір в пам'яті. А серце ні-ні, та й здригнеться в очікуванні дива і вірить...\nКрізь синювату темряву зали виблискував сріблястий туман. Продовжував тихесенько звучати добрий голос Старця, піднімаючи Світлану та Володимира в новий чарівний світ.\nЦе трапилося в країні, де опускаються густі тумани. На краю глибокого яру жили коваль Антон і його добра дружина Анна. Вони були молоді, любили один одного. А де любов, молодість – там і веселощі.\n– Ти у мене, як сонце, і яскравіше сонця, – говорив Антон.\nІ посмішкою світилися очі Анни.\nОдин за одним народжувалися діти. Тільки турбувало батьків: всі семеро – хлопчики. З надією що нарешті народиться дівчинка – очікували восьму дитину. От якось на світанку Антон побачив, як по небу над яром скаче білий вершник на білому коні.\n«Добрий знак», – подумав коваль.\nВ цей день Анна народила дівчинку.\n– Ой, скільки світла! – вигукнув Антон, приймаючи з рук повитухи доньку. – Світла моя дівчинка! Світла! – співучо повторював Антон.\n– Світлана! – повторила стара повитуха.\n– Свєтна, – тихо сказала Анна.\n– Свєтна! Свєтна! Світлана! – підхопили брати.\nТак і назвали дівчинку дзвінко і світло – Світлана!\nЙшов день за днем, рік за роком...\nУ дванадцять років Світлана була вже красунею. Її довге кучеряве волосся відливало чистим золотом. Добротою і розумом світилося миле личко. Її сміх щастям заливав будинок коваля. Всім допомогти намагається Світлана, догодити. За що не береться – все йде на лад, наче не руками, а самим серцем до справи береться. Біжить до криниці, раптом помітить ромашку, інеєм припорошену, диханням зігріє і скаже:\n– Дивіться, ромашка остання в цьому році. Як шкода!\nБабку з поламаним крилом принесе в будинок:\n– Нехай поживе...\nМурашник камінчиками обгородила.\n– Не наступіть ненароком! Тут моя знайома мураха живе, – попереджає перехожих Світлана.\nІ так чудово це чути.\nСім'я жила дружно і безбідно.\nКоли осіння волога опускалася на землю, і з дна яру піднімався туман, вся родина збиралася біля вогнища. В такі хвилини Світлана підходила до вікна, вдивлялася в сіру імлу, ставала тихою і сумною.\nІ тоді смуток входив в будинок. Антон і Анна з тривогою дивилися на дочку. І було від чого хвилюватися: з ранніх років увагу Світлани привертав яр, темний і зовсім дикий.\nЙого схили поросли ліщиною і дубами. Часті осипи, дощі та вітри оголили корені дерев і кущів, химерно і страшно переплели їх. Мешканці округи не пам'ятають, щоб хтось наважився дістатися його дна. Правда, розповідали, ніби там внизу, є джерело зі сліз всіх скривджених марно людей. І ця джерельна вода прозора і солонувата. А ще говорили, що зустрічаються в яру величезні камені-валуни, ніби велетні скинули їх зверху, щоб засипати його.\nОсипи яру були непрохідні, заросли кропивою. З глибини вечорами піднімався туман. Спочатку він, як молоком заливав яр до країв, потім піднімався вище, вище, щільно оточував будівлі, сади, плутав дороги, порівнював землю і небо. Люди забобонно ховалися в будинки, тулилися до вогню.\nКоли вперше Світлана спустилася в глибокий яр, скільки їй тоді було років, можливо, й не скажуть зразу. Тільки не можуть в сім'ї забути ті тривожні дні пошуків дівчинки.\nВона з'явилася так само несподівано, як і зникла. На всі розпитування, де була, що бачила, тільки й відповідала: «В яру».\nЗ тієї пори Світлана все частіше йшла з дому, а повертаючись, раділа сонцю, сміялася, була з усіма привітна і добра, немов просила прощення за хвилювання, яке вона завдавала сім'ї.\nМіж тим час минав, і якось побачила Анна на вечірній зорі, як по небу над яром, скаче чорний вершник на чорному коні. Стиснулося серце Анни. Це був вісник біди.\nПройшло зовсім небагато часу з тих пір. Раптом у їхній оселі трапилося велике горе. Помер коваль Антон. Осиротів будинок, спорожніла кузня, замовк дзвінкий молот, згас вогонь горнила. Від сліз Анна перестала бачити. Один за одним залишали будинок сини, йшли шукати щастя-долі в чужій стороні. Настав день, коли з дому пішов менший син.\nЗгасло вогнище, не стало в будинку тепла. Від горя розривалося серце Світлани.\nВ годину, повну туги і відчаю, Світлана підійшла до краю яру і стала дивитися, як піднімається туман. Ось він досяг країв западини, потерся об Світланині ноги, хмарою поплив по землі. І почула дівчинка, ніби знизу хтось покликав її:\n– Світлано! Свєтно! Свєтно!!!\nВона розгледіла стежку, ступила на неї. Крок, ще крок і пішла вниз, як це робила раніше. Але що це?\nСвітлана дивиться навкруги і не пізнає ні дерев, ні кущів, – настільки чарівна була навколишня природа. Особливо вразили дерева, які були суцільно вкриті колючками. На кінчику кожної голочки з'являлися спочатку крихітні крапельки вологи, потім ці крапельки наливалися, росли, розгойдувалися, ледь тримаючись, зривалися, котилися вниз, розбивалися на десятки, сотні, тисячі дрібних бризок. І все це переливалося, сяяло, мало запашний аромат. Щось знайоме було в цих гігантських деревах. Але що саме, Світлана не могла згадати.\nЇй захотілося присісти, відпочити. І в ту ж мить карета, запряжена шестіркою білосніжних коней, зупинилися біля неї. Вона була порожня. Коні посхиляли голови, ніби запрошуючи сісти. Їх срібні гриви торкнулися землі, і тільки Світлана встигла сісти в карету, коні зметнулися вперед, потім понеслися вгору випереджаючи вітер. Нарешті вони встали. Світлана вийшла і побачила на темно-синьому небі обриси величезного палацу, до якого вела доріжка. Низькі світильники стояли по її краях, їх вогні були ніжні і різнокольорові: рожеві, блакитні, жовті. Світлана побачила, що назустріч йде дівчина. Десятки тонких чорних кісок опускалися по її плечах. Прозорий одяг був усипаний дорогоцінними каменями.\n– Я чекаю тебе, Світлано, заходь в мій дім. Тут побудеш, поки відпочинуть коні, і послухаєш мою казку.\n– Мене звуть Ді-на-ра! – сказала дівчина і взяла Світлану за руку.\n«Як гарно звучить Ді-на-ра!» – подумала Світлана.\nПалац був прекрасний. Чудові квіти нагадували Світлані улюблені ромашки і конюшину, але тут вони були величезні, і від них віяло солодкуватою прохолодою.\nСвітлана йшла, тримаючись за руку дівчини, як у сні і боялася прокинутися.\nВони увійшли в кімнату обвішану килимами, і сіли на низький диван.\nДесятки дівчат, струнких і гнучких, в таких же, як і її нова подруга, блискучих одежах, невимовно красивих тонів, подали фрукти і напої.\n– Спасибі. Але хто ти? Звідки ти знаєш мене? – запитала Світлана.\n– Я знаю тебе з самого твого народження, Свєтно. Не квапся, твоя казка тільки починається, не злякай її, – загадково відповіла Дінара. – Я тобі розповім свою казку. Послухай, вона проста.\nНародилася я в багатій родині. Моя батьківщина – степ. Коли стала дорослою, зустріла Аслана. Ми полюбили один одного. Але батько віддав мене іншому, більш багатому, ніж він сам, проте нелюбимому мною. Аслан викрав мене. Ми втекли. Скакали день і ніч, змінюючи в зустрічних аулах коней. Слідом мчала погоня. І коли нас майже наздогнали, ми побачили перед собою яр. Туман піднімався з його дна. Ми кинулися вниз, вирішивши загинути, але не розлучитися. Туман щільно окутав нас, м’яко опустив вниз і ось ми тут.\n– А де ж Аслан? – обережно запитала Світлана.\n– Не поспішай, – продовжувала Дінара, – Господиня яру прихистила нас. І тепер, виконуючи її волю, кожної ночі, рівно об одинадцятій годині, ми сідаємо на коней і мчимо назустріч один одному, щоб бути разом до ранку. Вже скоро одинадцять, мені треба поспішати. А ти вийди на терасу, он туди, і почекай нас.\nДівчата утворили живий коридор, проводжаючи Світлану. Те, що побачила вона, важко описати словами.\nПо-перше, вийшовши на терасу, вона зрозуміла, що хмари рівним пухнастим полем лежать далеко внизу. По темному куполу перекинутого неба розкидані великі зірки. Вони трохи дзенькали і були так близько, що хотілося помацати руками. По-друге, погляд її розрізнив, як по сніжно-хмарній гладі з протилежних сторін скачуть назустріч два вершники. Ближче, ближче, швидше, швидше, і ось вершники вже стрілами летять одне до одного. Порівнялися і закружляли в зачаровуючому вихорі, з кожним разом звужуючи кола, і ось уже їхні коні пліч-о-пліч наближаються до вежі, немов пливуть, готові розчинитися в пишноті ночі.\n– Яка ти прекрасна! – каже Аслан.\n– Який прекрасний ти! – вторить Дінара.\nАслан і Дінара, тримаючись за руки, підійшли до Світлани. Обоє були схвильовані і сліпучо красиві.\n– Але чому Господиня яру, якщо вона добра, розлучає вас на світанку? Це жорстоко, – сказала Світлана.\n– Ні, зовсім ні. Ти зрозумієш і усвідомиш це, – посміхнулася Дінара. – Пристрасно прагнути кожного вечора один до одного, вмирати від страху: – раптом не встигнеш! І знову народжуватися при зустрічі – хіба не прекрасно?! А на прощання – зорі?! Благати сонце, щоб воно не підганяло свій промінь! Обіцяти швидку зустріч, йти і повертатися! Хіба це не прекрасно? А серце?! То стискається від болю розставання, то шалено б'ється, підганяє коней і завмирає в чарівну мить зустрічі. Серце живе! Що може бути прекрасніше життя?!\n– Так, звичайно, – прошепотіла Світлана.\n– Тобі пора, тебе чекають, Світлано!\nЗоряний дзвін став чутнішим, голоснішим, ще голоснішим, і в зал увійшла Господиня яру. Увійшла – це не те слово, яким можна описати цю появу. Спочатку увірвалися сотні сонячних зайчиків, потім влетіла зграя бузкових птахів. Все шуміло, кружляло вихором по залу. І тільки після увійшла жінка, висока, в строгому світлому платті, з вінком із червоних маків на голові.\n– Тебе чекають, дівчинко. Не дивуйся, тут знають тебе і люблять за твою доброту. Ти не боялася мого яру. Часто невидима, я спостерігала, як ти гралася з його мешканцями: розмовляла з джмелем, допомагала зайцю сховатися від лисиці, розправляла сплутані вітром гілки дерев. Я бачила, як довго ти сиділа біля джерела і мріяла, слухаючи його билини. Ми допоможемо тобі створити твою казку. Тепер потрібно поспішати. Я супроводжуватиму тебе, – сказала жінка.\n– Прощавай, Світлано!\nДінара і Аслан обняли дівчинку.\n– Спасибі. Я полюбила вас, запам'ятала вашу казку і сподіваюся на зустріч. Прощавай, Дінаро! Прощавай, Аслане!\nІ знову мчали коні легко, як на крилах.\nЗ вікон карети Світлана бачила, що шлях пролягав серед зірок. Неначе хмара, з'явився білосніжний палац. Карета зупинилася. По обидва боки доріжки, що веде до палацу, стояли високі свічки. Полум'я їх коливалося. Здавалося, що колони палацу, його стіни ледь-ледь погойдуються. Розкриті двері замку вели до зали, звідки лунала чудова музика. Склепіння зали йшли кудись вгору, губилися в висоті, і звідти спускалися сходини. Здавалося, вони зроблені з гірського кришталю, так примарно переливалися. Стала трохи тихіше грати музика.\n– Принц Туман! Принц Туман! Принц Туман! – почувся з усіх боків шепіт.\n– Це Принц Туман. Його ім'я Володимир. Але всі звикли, що його кличуть Туманом, – підтвердила Господиня. – Сміливіше, дівчинко. Невидима, я завжди буду поруч з тобою.\nІ вона зникла, неначе не було її зовсім.\nСвітлана помітила групу людей, що спускаються по сходах. Попереду свити йшов юнак. Так, це був той, кого називали Принцом Туманом. Срібний костюм облягав його струнку фігуру. Світло-бузковий туманний шлейф плавно рухався за ним по сходах. Десятки хлопчиків-пажів в білих парчевих одежах супроводжували Принца. Ось він наблизився до Світлани, прихилив коліно і опустив голову. Світлі легкі кучері розсипалися по його плечах. Серце Світлани, здавалося, от-от зупиниться. Принц подав їй руку, і дівчинка, ледве дихаючи, оперлася на неї. Проходячи через зал, у величезному дзеркалі вона побачила себе з високо піднятою головою, прикрашеними золотими локонами, в сукні темно-зеленого оксамиту розшитій смарагдами. Невже це вона – Світлана?!\n«Спасибі тобі, Господиня яру, за чудовий наряд. Я і не помітила, в який момент це сталося» – промайнуло в голові Світлани.\nТим часом вони стали підніматися по сходах вгору.\n– Я відрекомендую тебе батькам. Мій батько – Король Дощ, мати – Королева Роса. Взагалі, моє ім'я Володимир, проте батьки і оточуючі звуть мене Принцом Туманом.\nПринц подивився на Світлану. Сірі очі його світилися теплом, і вона відразу ж відчула себе впевненіше. Вони увійшли до зали, що була залита ліловим світлом. Два високі крісла стояли перед ними. Принц Туман став на коліно і поцілував руку Королеві-матері. Світлана злегка нахилила голову.\n– Ми раді бачити тебе, дитя. Ти дійсно прекрасна! – промовив Король Дощ.\nКудлаті брови його, то піднімалися, то опускалися. І після кожного сказаного ним слова блискавки тонкими змійками розсікали лілову млу і чувся приглушений гуркіт грому.\n– Так, так, миленька-примиленька! Гарненька-пригарненька! – Королева Роса вся променіла від захвату, переливалася і виблискувала.\nПоряд з похмурим Королем Дощем Королева Роса виглядала жіночною і кокетливою.\nСвітлані подали срібний стільчик, і вона сіла на нього. Принц Туман став позаду.\n– Зараз ми повинні подивитися твій родовід, – сказала Королева Роса.\nКороль Дощ махнув рукою, і негайно перед ними вишикувалася довга низка цікавих пар. Це стояли бабусі, дідусі, прабабусі і прадідусі, і прапрапра... Всі вони були одягнені в костюми свого часу і церемонно розкланювалися. Цей чудовий ряд йшов кудись у нескінченність. Світлана з цікавістю вдивлялася.\nПочала церемонію бабуся. Світлана добре її пам'ятала. Які пиріжки вона вміла готувати і як обережно розчісувала їй волосся, примовляючи:\n– Золото! Ну, чисте золото! Зовсім як у мене в молодості.\n– Я подарувала Світлані прекрасне золоте волосся і добре серце, – бабуся підбадьорливо кивнула Світлані головою.\n– А я, – сказав дідусь, – подарував їй гострий допитливий розум.\n– А я, – продовжувала бабуся, – нагородила Світлану умінням бути завжди правдивою.\n– Від мене дісталися Світлані сміливість і рішучість, – підхопив прадідусь.\n– Я, – сказав прапрадід, – подарував Світлані вірне серце.\n– А я, – сказав прапрапрадід, – ...\nКожен предок був щасливий своїм подарунком і вважав його головним у долі Світлани.\nНарешті Принц Володимир нахилився до дівчинки:\n– Тепер можна йти. Король-батько і Королева-мати до ранкової зорі розглядатимуть твій родовід.\nВін подав Світлані руку, і вони вийшли з зали.\n– Я переглянув твій родовід дещо раніше. Там все добре. Нам, королям, потрібно бути дуже обережними. Історія знає чимало випадків, коли лише одна якась риса характеру, скажімо, надмірна гордість або владолюбство, або ще гірше – грошолюбство, жадібність – призводили до загибелі цілого Королівства. Хочеш, я покажу тобі джерело, що говорить? Я дуже люблю його.\n– Це те джерело, яке плаче сльозами скривджених марно? – запитала Світлана.\n– Так, кажуть. Але ти побачиш його з іншого боку, – відповів юнак.\nВони підійшли до джерела. Світлана впізнала його. Скільки разів вона спускалася сюди і пила його прохолодну воду.\n– Загадай своє найзаповітніше бажання, і джерело все виконає.\nСвітлана задумалася. І вмить згадала свою осліплу від горя матір, братів, які покинули рідний дім. Як вона могла забути?!\n«Любі мої! Вибачте!» – промайнуло у неї в голові.\n– Я хочу, – заквапилася Світлана, – щоб мама побачила сонце, щоб мої брати повернулися в рідний дім, щоб знову спалахнув вогонь горна в кузні батька і щоб люди, як і раніше, з усіх боків ішли за допомогою до ковалів.\n– Нехай буде так, – видихнуло джерело і продовжило свою нескінченну пісню.\n– Я проведу тебе, Світлано. Вже пора, – сумно сказав Принц Туман. – Я зрозумів, ти не вільна, тебе чекають справи, які виконати можеш тільки ти. Візьми ці камені. Тут сім смарагдів, у них укладені прості складові людського серця – Віра, Надія, Любов. Восьмий камінь – діамант. Той, хто має цей камінь, наділений чудовими властивостями пам'ятати і наново переживати найдорожче в його житті. Довгий вік такої людини. Адже людина живе, поки пам'ятає. Смарагди допоможуть тобі у твоїх справах. Втім, якщо захочеш розбагатіти, обміняй смарагди на багатство. Якщо захочеш бути коханою – віддай їх за любов. Проте, діамант бережи. Це єдиний шлях до мене. Ти повинна відчути, коли настане наш час, і тоді віддай цей камінь людині, яка пообіцяє пам'ятати.\nСвітлана, як зачарована, дивилася на прекрасні камені, вони так і виблискували на її долоні.\n– Світлано, Свєтно, Свєтно! – тихо покликав Принц, – не дивись на них, це лише камені. Підніми голову!\nВін показав рукою на схід. Там сходило сонце. Ось воно викотилося і відбилося в серпанку туману ще одним сонцем. І обидва сонця, палаючи, ніжилися на краю землі, і земля тяглася до них кожним деревцем, кожним кущиком, кожною травинкою.\n– Ось тепер у нас є по сонцю! – пожартував Принц Володимир.\nІ Світлана зрозуміла, що немає нічого на світі прекраснішого і дорожчого від цього сонця і землі, подарованих Принцом Туманом.\n– Тепер прощавай, Свєтно. Я буду пам'ятати, вірити, сподіватися і чекати.\nВони ще постояли трохи. Ранковий вітер потягнув прохолодою – і Принц Туман прикрив Світлану своїм плащем. Потім торкнувся губами чудового золотого волосся і розвіявся в променях висхідного сонця.\n– Світлано, Свєтно, Світлано! – донісся голос Анни, що зривався від туги і самотності.\n– Мамо, я йду до тебе! Йду! І-іду! – закричала Світлана і кинулася назустріч матері.\n– Яке щастя, що ти знову зі мною, моя дівчинко!\nХолодно було в будинку, де вміли раніше радіти. Якось похмуро темніла кузня батька.\n– Я піду в місто і знайду моїх братів. Де вони? Як могли вони забути будинок, де були щасливі?\nНаступного ранку вона вирушила в місто на пошуки братів. До самого вечора бродила по вузеньких вулицях великого міста, заглядала у вікна, розпитувала перехожих та господарів будинків, чи не бачив хто її братів. Даремно називала вона їх по іменах, марно в кров розбивала ноги. Люди співчутливо хитали головами, але допомогти ніхто не міг.\nНарешті натрапила вона на будинок, несхожий на інші. Високий паркан приховував його більшу частину, ковані ворота були відкриті. Світлана заглянула всередину подвір'я і побачила молодшого брата. Він ніс повні відра води, і худенькі руки його тремтіли від напруги.\n– Братику, братику, зупинись, подивися! Це я, Світлана!\nХлопчик поставив відра, обняв сестру і гірко заплакав:\n– Господар будинку змушує багато, важко працювати, плату тільки обіцяє. Я не можу повернутися додому, не заробивши ні копійки.\n– Ось візьми цей смарагд. Тепер у тебе є з чим повернутися додому. Ти йди, а я залишуся тут, поки не знайду всіх братів.\n– Ні! Ні, Світлано, я не можу піти. Все не так просто! Я повинен бути тут! Ти негайно йди! – швидко зашепотів молодший з братів, озираючись по сторонах. – Йди швидше!\n– Тебе чекає небезпека? Скажи мені? Я не залишу тебе! Я буду з тобою, – рішуче сказала Світлана.\n– Я не хотів тобі казати, проте скажу! Нас чекає біда! Справа в тому, що мій господар – чарівник Кодар. І цей будинок зачарований. Під ним є підземний хід, який веде всередину тієї високої гори. Бачиш? Там наші брати. Вони прикуті до соляних стовпів. Кодар тільки й чекає, щоб ти прийшла за ними. Кожного дня він відправляє мене сюди наверх, щоб ми зустрілися і разом спустилися під землю. Йому важливо заманити тебе туди. Ми не знаємо навіщо, і хвилюємося. Я дав слово братам: загинути, але не приводити тебе до них.\n– Веди мене до братів!\n– Я не можу. Це небезпечно! Я дав братам слово!\n– Не треба боятися!\nСвітлана ніжно обійняла брата. Худенькі плечі його здригалися від плачу.\n– Не плач! Ми разом. Ми переможемо! Ми повинні перемогти! – продовжувала вона.\nХлопець взяв Світлану за руку, і вони увійшли в будинок. Потім він штовхнув ледь помітні двері в стіні, й стали обережно пробиратися підземним ходом. Рідкісні смолоскипи освітлювали шлях. Було холодно, звідусіль капала вода. Нарешті вони ввійшли у величезну печеру-зал. Його похмурі склепіння губилися у висоті. Туди ж тяглися важкі соляні стовпи. Їх було багато, як і людей, прикутих до них. Світлана не відразу побачила братів. Коли ж впізнала – кинулася до них. Обіймала і цілувала кожного, намагалася зігріти їх змерзлі руки. Зривала кайдани, але це їй було не під силу. Крізь сльози радості брати благали Світлану:\n– Йди, швидше йди! Молодший, виводь сестру!\nСвітлана ж оглядала жахливе підземелля. Прикуті до стовпів люди тихо схлипували.\n– Це душі людей, скривджених марно. Обережно, не наступи! Бачиш тонкі цівки прозорої водиці? Це їх сльози. Далі струмки зіллються в великі широкі струмочки, проб'ються крізь каміння гори і вийдуть на світло чистою джерельною водою.\n– Я знаю таке джерело! Воно знаходиться на дні мого яру.\n– Можливо! Тільки благаємо, йдіть! Швидше йдіть! – просили брати.\n– Ні, я залишуся! Я повинна вас врятувати. Я помру або...\n– Помреш! Без «або» помреш! – пролунав хрипкуватий голос.\nСвітлана завмерла від несподіванки і страху.\nПеред нею вниз головою висіло дивне створіння. Ось воно закрутилося, зметнулося вгору, вниз, закружляло між стовпами, та так швидко, що погляд вловлював лише яскраво-червоне світло від його руху. При цьому істота пронизливо кричала:\n– Помреш! Звичайно, помреш! Ви всі помрете! З'явилася, красуня? Я радий, дуже радий! Тепер ви мої!\nРаптом істота різко зупинилася перед Світланою все так само головою вниз і вкрадливо зашепотіла їй на вухо:\n– Віддай мені смарагди! Віддай мені діамант! Тепер вони тобі вже не потрібні. Віддай!\n– Не віддам! – крикнула Світлана, та так голосно, що, здавалося, здригнулися кам'яні стіни.\nНастала тиша. Створіння розгойдувалося туди-сюди, туди-сюди. Потім воно знову почало бігати по залу. Нарешті впало до ніг дівчинки. Перед Світланою виявився старий. Сиве волосся звисало до землі, очі дивилися уважно і хитро. Це був чарівник Кодар.\n– Не віддаси, – якось навіть сумно промовив старий. – Гаразд!\nВін простягнув руки вперед, і в середині зали зметнулося високе вогнище. Світлана відчула, як від зеленувато-синього полум'я потягнуло холодом. Всередині багаття добре було видно дивні поліна. Справа в тому, що дівчинка виразно бачила на кожному з них слова: «зрада», «наклеп», «брехня», «ненависть», «безнадія»...\n– Що б це значило? – подумала Світлана.\n– Так... так... подумай, щоб це значило, – прочитав її думки Кодар.\nЧарівник, примружившись, розглядав Світлану.\n– Раз вже ти така смілива і прийшла сюди рятувати братів – спробуй. Ось, скажімо, для початку, подаруй мені своє золоте волосся! Обіцяю, ланцюги впадуть і брати отримають свободу!\n– Сестро, не роби цього! Залиш нас! Тікай!\nПроте Світлана захитала головою. Золоте волосся, немов сонце, осяяло похмурі лабіринти і голосно випалила:\n– Візьміть, вони ваші!\nСвітлана нахилила голову. Негайно ж увійшли дві чорні дівчини-рабині. Обличчя їх приховували жовті маски. Вони внесли срібну тацю і ножиці. Хвилина – і на таці лежало прекрасне волосся.\n«Золото! Ну, чисте золото», – згадалися бабусині слова Світлані.\nСтарий повів рукою – стіни розсунулися, пролунали звуки маршу, і в зал увійшла Карлиця. Її супроводжували маленькі чоловічки з великими головами і кривими ніжками. Зморшкувате лице Карлиці постійно змінювалося, ніби вона навмисне корчила потворні страшні обличчя, щоб всіх налякати. Чоловічки посміхалися, плескали в такт музики в долоні, кивали головами і виглядали досить кумедними.\n– Здрастуй, батьку! Ти кликав мене? – скрипучим голосом сказала Карлиця.\n– Здрастуй, Карліто! Я ось твоє прохання виконав. Підійди до мене! Стань ближче! Закрий очі. Раз, два...\nДівчата-рабині підняли з підносу золоте волосся Світлани і накинули на Карлицю. О, диво! На очах у всіх потворна Карлиця перетворилася на красуню, а маленькі потвори, її свита, в кучерявих гарненьких хлопчиків-пажів.\n– Ось, дочко моя, Карліто, тобі мій подарунок! Тепер можеш не сумніватися, Принц Туман назве тебе своєю нареченою.\nКодар був дуже задоволений собою, але раптом знову заметушився по залу.\n– Діамант! Смарагди! Діамант! – кричав він, різко зупинившись навпроти Світлани. – Віддай камені! Все віддай!\nСтрашні руки тяглися до дівчинки.\nПолум'я багаття стало яскравішим, по стінах пливли тіні. Настала тиша, і тільки дрова в багатті тріщали, рухалися, і все чіткіше проступали загадкові слова «зрада», «наклеп», «брехня»…\n– Щоб це означало? – напружено думала дівчинка. – Що ж це таке?\nІ раптом страшна думка, як блискавка, промайнуло в голові. Вона зрозуміла, розгадала таємницю цих жорстоких слів.\n– А-а-а-х! – пронеслося по підземеллю.\n«Я не помилилася! Я все зрозуміла! Ось варто мені зараз розтиснути долоню і Кодар візьме камені і діамант. І ще вище підніметься холодне полум'я багаття, важче стануть ланцюги прикутих людей, я назавжди розпорощаюся з Принцом Володимиром! Моїм Принцом Туманом. У світі здійсниться ще одна зрада! Так, зрада! Чекає зради від мене Кодар. Ні! Ні! Я не забула! Я все пам'ятаю, милий Принце! Я не зраджу! Хай я загину, але залишуся вірною своєму слову!» – мчали думки в голові Світлани.\nІ вона кинулася в полум'я багаття. Застогнали кам'яні склепіння! Вогненний вихор закрутився на тому місці, де стояв чарівник Кодар і його дочка Карліта зі своєю свитою. І тут же вони перетворилися в соляні стовпи. Розсипалися ланцюги і люди кинулися до вогнища. Полум'я багаття згасло, і там стояла Світлана, ще прекрасніша, ніж раніше. Локони золотом покривали її плечі. Брати обіймали сестру. Вона ж кожному дала по смарагду – на щастя!\nРаптом сонячні зайчики заковзали по стінах підземелля. Сотні бузкових птахів закружляли залою. З'явилася Господиня яру.\n– Ти перемогла зло, дівчинко! Назавжди згасло зловісне багаття. Тепліше стало на землі від доброти і вірності твого серця. Тепер поспішайте, вас чекає мати. Несіть їй радість і спокій. Запаліть вогонь у вашій оселі!\nГосподиня яру вирвала квітку червоного маку зі свого вінка, змахнула нею і розступилися кам'яні стіни. Світлана з братами побачили дорогу, яка вела до рідної домівки.\nОсь і настав жаданий день – родина знову зібралася разом. Світлана поставила на стіл блюдо і сказала:\n– Милі братці, покладіть на цей підніс смарагди, які я вам дала.\nВони так і зробили. На таці виблискували, переливалися дорогоцінні камені. Світлана запалила вогонь у вогнищі і сказала:\n– Нехай вогонь наш більше не згасне.\nІ всі, як раніше, посунулися до тепла і світла. Раптом Анна вигукнула:\n– Діти, я бачу вогонь нашого вогнища! Діти, я вас бачу!\nЩо тут почалося! Брати обіймали матір, плакали, пригортали до себе і цілували сестру.\n– Подивіться сюди знову! – вигукнула Світлана.\nБрати поглянули на смарагди і побачили на таці сім зелених камінчиків.\n– Тільки й усього! Ми зрозуміли! Ми все зрозуміли, дорога сестро! Віра, Надія, Любов повернулися в наш будинок, а це дорожче всіх смарагдів світу, – закричали вони.\n– Йдіть тепер у кузню батька. Всі разом подуйте на вугілля: спалахне вогонь горна, зітхне ковальський міх і знову весело зазвучить молот, і потягнуться з усіх боків люди за допомогою,– продовжувала Світлана.\nЗробили так брати, і сталося все, як побажала біля вікового джерела Світлана. Знову покликала вона братів.\n– Любі мої брати, радість щастя повернулося в наш дім. І це зрозуміло: ви на своїй землі, ви продовжуєте справу батька, ви вільні, ви господарі своєї казки. І вона буде прекрасною, запевняю вас. Тепер мені пора закінчити мою казку.\nІ стала Світлана щоранку виходити в поле, де пролягала бита дорога. Сідала неподалік і малювала прекрасні квіти, сонячних зайчиків, дивовижних птахів. Господиня яру теж з'явилася на полотнах. Проїжджі люди заглядалися на чудові малюнки. Світлана дарувала свої роботи тим, хто всім серцем захоплювався її мистецтвом.\nІ, як буває в казках, слух про чудову умілицю дійшов до Короля тієї стародавньої країни. Захотілося йому поглянути на ту, яка творить дива. І послав Король за Світланою золочену карету. Взяла дівчинка заповітний діамант і поїхала Королю показатися. Вийшов Король зустріти незвичайну гостю і зупинився, точно громом уражений: з карети вийшла казкова Принцеса.\nЧистим золотом відливало її волосся, плаття темно-зеленого оксамиту було прикрашене смарагдами, а на голові – маленька діамантова корона. Придворні здивовано завмерли, не сміючи вимовити ні слова.\nКороль ввів Світлану в зал. Пролунали звуки музики, і, звичайно ж, він запросив її до танцю. Бал був прекрасний. І треба сказати, Король тієї стародавньої країни був молодий і красивий, а Світлана – чарівна. Безтурботні, нестримні веселощі охопили її. І коли бал підходив до кінця, Король провів Світлану в кімнату, стіни якої були дзеркальні. В них відбивалися палаючий камін і два крісла. У відкриті вікна заглядало нічне небо. І тільки сіла Світлана в крісло, як Король заговорив про своє кохання до неї, запропонував стати його дружиною.\nЇй було приємно слухати його голос, повний ніжності і благання. І вже слово «так» готове було зірватися з її губ, як раптом Світлана побачила за вікном серпанок туману. Серце голосно стукнуло, що їй здалося, ніби здригнулися стіни.\n– Ваша Величносте, даруйте!Я не можу прийняти цю пропозицію, – ледь чутно прошепотіла Світлана і немов прокинулася від зачарованого сну. – Ваша Величносте, я не можу стати вашою дружиною, тому що я зовсім не Принцеса. І Світлана розповіла Королю свою казку, які колись їй повідала своюдонька степів прекрасна Дінара.\n– Я запам'ятаю твою казку, мила Принцесо! – сказав Король, виділяючи слово Принцеса, коли Світлана закінчила розповідь.\nВона бачила, що за вікнами плив густий туман, здіймавсь угору і клубочився. Чувся зоряний дзвін. Голосніше, голосніше...\n– Настав мій час. Вибачте і проведіть мене.\nКороль подав руку, і як тільки Світлана піднялася з крісла, в дзеркальній стіні побачила своє відображення. На ній тепер було білосніжне плаття казкової краси, діамантова корона, як і раніше сіяла в її золотому волоссі. Король дбайливо, як тільки міг, вів її по мармурових сходах, і фата струменіла за нею білою хмарою. Внизу чекала карета. Та... та... та сама.\n– Прощавайте, милий Король! Я йду туди, де чекають, сподіваються і люблять!Візьміть цей діамант, можливо, він утішить вас!\nТа тільки встигли зачинитися за Світланою дверцята карети, як коні знялися і розтанули в тумані.\nПринц Володимир зустрів Світлану біля білосніжного палацу, над куполами якого сяяли вогні святкового феєрверку.\nУ великій тронній залі їх чекали Король Дощ і Королева Роса.\n– Сталося! Тепер ви назавжди разом! Будьте щасливі! – сказав Король Дощ, дав знак, і гримнув оркестр.\nВальс! Звичайно ж, вальс – танець справджених надій і мрій! Світлана і Володимир кружляли під звуки чарівної музики, і разом з ними в нескінченному просторі пливли зірки. Зірки дзвеніли, посміхалися.\nОсь і кінець казки про милу Світлану та її коханого Принца Тумана. Вони зустрілися і, звичайно ж, були щасливі. А молодий Король любив сідати біля каміну в дзеркальному залі, брав у руки заповітний діамант і годинами думав про золотокосу Світлану. І жив він довго довго…\nОдного разу, Король розповів цю історію друзям, а вони стали передавати її з уст в уста. І з тих пір вона бродить по світу казкою-мандрівницею. Колись у дитинстві постукала вона і в нашу оселю. Від старенької бабусі почув я цю казку, тепер ось розповів вам, і ви не тримайте, передайте її далі. Нехай вона живе на землі, вселяючи в душі людей доброту, вміння пам'ятати, чекати, любити, сподіватися і вірити! – закінчив Старець Миколай.\nВолодимир і Світлана сиділи навпроти його крісла, міцно тримаючи один одного за руки. На очах Світлани були сльози від пережитого щастя.\nСтарець підвівся з трону. Якось все навколо швидко змінилося. Склепіння над головами стали вищі і поступово витончились. Світлана міцніше стиснула руку Володимира. Над їх головами розкривалася безодня. З’явилося мільйони зірок.\nТепер Миколай був одягнений в білу одежу, розшиту сріблом. Він запросив знаком руки підійти гостей ближче. Навколо них стали всі присутні в залі.\nОдяг красунь фей був прикрашений живими квітами. На головах вінки з троянд, ромашок, жовтців, дзвіночків, з бузку, квітів яблунь, з жасмину і навіть з кульбаб, тобто всі квіти землі можна було побачити в уборах прекрасних дівчат. Юнаки в атласних різнобарвних одежах, так само з вінками на головах, які плели для них красуні феї.\nЗаговорив Старець Миколай, голос звучав урочисто:\n– Дорогі наші гості! Ще не настала зворушлива хвилина прощання. Вперше представники Землі в гостях у Кола Земних Перетворень. Бажаємо вам земляни удачі та успіху. Ми піднімаємо келихи, наповнені нектаром квітів рідної Землі. Випийте, це додасть вам сили і зміцнить в години сумнівів. Ви пройшли, прожили якби різні життєві ситуації і отримали деякі знання. Вони стануть в пригоді вам надалі. Несіть енергію цих знань.\nДві прекрасні дівчинки піднесли Світлані і Володимиру сяючі келихи. Діти побачили, що такі ж бокали в руках усіх присутніх.\nВип'ємо, друзі, за успіхи землян! – Старець звернувся до всіх присутніх. Після цього він запропонував сісти.\nСвітлана не зводила очей зі Старця. Він сидів вище всіх. В його білосніжному волоссі, немов купалося світло далеких зірок. Погляд темних очей під навислими бровами променів теплом і ласкою. Голос його звучав надзвичайно красиво, ніби й не голосно, проте чути було кожне слово:\n– Володимир, Світлана тривожно мені відпускати вас, зарано ще. Мої друзі, всі присутні тут, послухайте цю дуже цікаву історію. Я зберігаю її в пам'яті з давніх часів. Мені повідав її мудрий Старець Олексій. Тобі, Володимире, відведена головна роль. В години сумніву звертайся за допомогою до Світлани.\n«Ми згодні прожити цю історію з тобою, мудрий Миколаю», – встигли подумати Світлана і Володимир і знову, як колись сонна дрімотна імла заслала їм очі.\nЗвучав чарівною музикою голос Старця Миколая.\nули часи, коли річки та озера шукали на землі своє місце.\nБуває зустрінеш на полі людину, іде собі з посохом, торбинка за плечима. Думаєш: «Подорожній».\nА він стане, постукає посохом об землю – глянь: із того місця джерельце заб’є, й години не мине – як струмочок біля ніг в'ється, а там уже і річка до моря біжить, поспішає.\nЧоловіка того й слід пропав. Дивуються люди! Так що ж тут удієш? Річка! Отже, тепер треба річці назву дати. Чи добру назву люди придумають? Як до вподоби назва річці прийдеться, то хвилею високою заграє, розіллється, розхлюпається, з берега берег не видно, та й зостанеться тут навіки.\nА як не до вподоби назва – ниточкою річка витягнеться, згорнеться в клубочок. Той клубочок стрибне у торбинку до чоловіка, який знову людям на очі з'явиться, та й підуть, як і не було. Скільки таких випадків. Про таке багато старі люди розповідали.\nІ це Озеро грозовою хмарою в небі пливло. Запримітило собі суху низину, зливою на землю обрушилося, забурчало, спінилось і заспокоїлось.\nНеподалік лежало невелике селище. Прошуміла гроза, люди з осель повиходили й здивувалися:\n– Ой, як гарно!!! Озеро! Озеро з’явилося Божою волею!\nЩо тут сталося! Зазеленіло все навколо, трави піднялися в пояс, ліс шумить, птахи злетілися, всілякі звірі прибилися. Радіють усі.\nЛюди у тому селі добре зажили: ось тобі риба, й гриби, і ягоди, й дичина в лісі.\nА з часом запримітили, що вода в Озері цілюща. Вмиється дівчина – і розцвіте, як маківочка. Хтось із стареньких набере водиці в пригоршню, ковтне раз чи два – де й сили візьмуться.\nКвапилися люди озеро назвати.\n– Ні, Глибоке!\nОзеро, зачувши слова ласкаві, посміхалося лататтям білим у відповідь, пишалося, що рибою повне. Та всі назви, якось не приживалися надовго. З часом Озеро вгамувалося, хвилі плескали тихіше, очеретом та ряскою позаростало, ніби засумувало. Люди стривожилися, до Озера звертаються:\n– Озеро, миленьке, невже піти хочеш від нас? Може, образили чимось? Назву дали тобі не до вподоби?\nМовчить Озеро, постогнує, тільки вітер шелестить в очеретах.\n– Все! – думають люди, – піде від нас озеро!\nІ пішло б...\nГолос Старця ніби згас і Володимир зрозумів, що він там живе…\nА на той час якраз хлопчикові, що народився в невеличкій хатині рибалки, виповнилося шість років. Володею його звали. Узяв сина рибалка на риболовлю. Ледь засірів світанок – сіли батько з сином до човна, відштовхнулися від берега і попливли потихеньку. Тиша… Озеро спокійне, дзеркальна гладінь, ні сплеску води, ні шелесту в очеретах. Нечутно намагається гребти рибалка. Мовчать, бояться тишу злякати.\nЗачервоніло на сході, сонце першими променями заяскріло. Здійнявся вітерець, прихилив траву, дерева при березі, пташки весело загомоніли. Озеро здихнуло, піднялася хвиля. Все навколо ожило. Загойдалося на хвилі біле латаття, назустріч сонцю розгорнула свої чарівні пелюстки...\nРоздивляється Володимир навколо, вслухається, як загуло, закипіло все радісно. Опустив рибалчин син руку до води і погладив хвильку набіглу.\n– Тату, поглянь, прокинулося Озеро! Тату, воно живе!\nЩойно вимовив, як тут його слова підхопив вітер:\n– Живе! Живе!\n– Живе! Живе! Живе!\nПрокинулися люди селища. Чують з боку Озера гул лине: «Живе! Жи-в-е-е!»\nОзеро на мить завмерло, ніби заледеніло, потім заграло високою хвилею, задзвеніло, засміялося:\n– Яку чудову назву дав мені син рибалчин! Живе! Звичайно, Живе! Я давно про це знаю, а люди такі недогадливі. І ось, на тобі, рибалчин син угадав мою назву!\n– Живе! Жи-в-е-е! – раділа природа.\nВідтоді люди називають Озеро Живим. Сподобалося назва Озеру, розпросторилося воно, глибше в землю пішло, прозорішою і чистішою вода стала. Заспокоїлося, вляглося зручніше та й зосталося людям служити.\nМинав час. Рибалчин син виріс славним парубком. Вийшов на Озеро молодий рибалка сам-один на свій перший улов.\nЗакинув він сіті – жодної рибки, закинув удруге – порожньо, втретє – теж нічого!\n– Що таке? Невдача яка! Не дає риби Озеро. Не можу ж я повернутися додому впорожні. Такого ще серед рибалок не траплялося. На сміх піднімуть. У Озері, де риба шапкою ловиться, я не вловив жодної рибки, – хвилюється Володимир.\nВін став наполегливіше закидати сіті. Метається по Озеру, нові місця для улову шукає, руки до крові позбивав веслами. Не помітив, як сонце сіло, зійшов місяць, заряботіли в озері зірки ясні.\n«Годі! Досить! Не щастить сьогодні, випробую долю завтра. Пора додому!» – подумав парубок.\nТільки хотів налягти на весла, бачить: поруч з човном людина стоїть. На воді стоїть! Остовпів хлопець. Підвів голову, придивився: стоїть юнак, на роки такий, як і сам рибалка, молодий, увесь світиться райдужним світлом. Світло від нього навсібіч розходиться Озером. Не знає Володимир, що й робити, відчуває, що руками поворухнути не може, ніби окутий увесь ланцюгами залізними. Заговорив незнайомець привітно:\n– Здрастуй, рибалко! Не переймайся, що улову немає. Раз на раз не приходиться!\n– Хто ти? Диво дивне – на воді, як на землі стоїш!\n– Кажеш диво! Як для кого! Я, Господар Озера. Це мої володіння. Для мене вода, як для тебе земля.\n– Он воно як? Я й не знав, що таке на світі буває.\n– Бачиш, є! Багато чого ти не знаєш! Багато чого...\n– Напевно. Адже я ще не старий, щоб усе знати. Житиму – розуму набиратимусь. Завтра з зорею сімнадцять сповниться. Далеко ще до старості.\n– Звичайно. Тільки старість різна буває. Старість – це ще не мудрість.\n– Дивно ти говориш, Господарю.\n– Поживеш, зрозумієш. Бачиш, я прийшов тобі подякувати за ту назву, яку дав ти моєму Озеру.\n– Та що ти, Господарю! Малий я був тоді, так до слова прийшлося, вимовив: «Живе», а вітер та птахи рознесли по людях, а люди, самі знаєте, підхопили. Не моя в тому заслуга. Ні. Хоча назва гарна, Озеру підходить, тепер-то я вже цілком впевнений!\n– Добре ти, мовив рибалчин син. Тільки пам'ятай, цілком впевненому ні в чому не можна бути. Більше сумнівайся, рибалко, перевіряй, розміркуй. Попереду в тебе часу буде вдосталь для радості, і для суму.\n– Тут ти слушно кажеш. Сімнадцять мені! Попереду життя.\n– Сімнадцять... Ось я прийшов привітати тебе. Вичікував слушної нагоди. Хочу зробити тобі подарунок.\n– От воно що…\n– Слухай уважно. На світанку повернешся додому, причалиш до берега, не забудь умитися озерною водою та ковтнути тричі прохолодної водиці.\n– Зроблю, як велиш.\n– Гаразд, зроби! Послухай-но, молодий рибалко. Я дарую тобі життя довге. У Бога випросив. Проживеш на землі стільки років, скільки захочеш.\n– Оце так диво!\n– Щоразу, коли відчуєш, що сили слабнуть, прийди до Озера на світанку, умийся, попий водиці живильної. Сил і прибуде.\n– Чув я, що Озеро цілюще, дає людям здоров'я.\n– Так, це так. Ти довго житимеш. Коли ж втомишся від життя, прийди на берег, скажи, що втомився, я ж тут як тут. Зустрінемося. Живи! Поживеш довше, побачиш більше. Тепер прощавай! Не забудь сітку закинути!\nСвітло стало яскравіше, ніби саме Озеро засвітилося. Зник Господар, ніби й не було його.\n«Диво дивне! Не знаю, що й людям розказати! Ліпше мовчатиму, а то ще засміють», – думає рибалка.\nЗакинув він сіті – ось це улов! Ледве впорався, вибрав рибу, приплив до берега, зробив усе, як звеліли. Умився, тричі ковтнув озерної води.\n«Ох і смачна вода! Дякую, Господарю, за улов небувалий, за водицю чудову, за добрі поради...» – мовив про себе Володимир.\nПідняв голову рибалка – над ним на небі світанкова зоря розлилася – зоря його сімнадцятиліття.\nЗ нагоди синового дня народження батько скликав гостей. Слід сказати, що сільські люди були привітні, добрі, уміли працювати й цінували хвилини відпочинку. Уміли повеселитися! Почалися ігри, забави. Дівчата в танок з піснями пішли. Серед дівчат, що прийшли на свято, виділялася одна. Рибалчин син тільки її й бачив, серед усіх.\n«Світланко, Світланочко, моя ластівочко! Сукня червоненька, шапочка смушкова, сама чорноброва», – співала душа хлопця. Все раділо в ньому, коли бачив він карооку Світлану.\nЗіграли взимку весілля.\nСтав молодий рибалка своєю сім’єю жити, діти пішли. Щастило йому у всьому. Дім його стояв на височині. Гарний видний дім. Володимир завжди повертався з гарним уловом і знав, що чекає Світлана його на Озері, хвилюється. Люди поважали рибалку за добре серце, чуйне, не гордівливе.\nЧас – не кінь, за гриву не зупиниш.\nДіти підросли, одружилися сини, дочки заміж повиходили. Пішли онуки-правнуки. Пішла з життя дружинонька, Світлана, Світланочка... Похитнувся рибак, але вистояв. Життям дітей став жити, онуків наставляти, правнуків голубити.\nДні складалися у роки, роки в десятиліття, а десятиліття в століття. Йшли одні люди з землі, приходили інші. Живе рибак. Побіліло волосся, проте сили молодої не зменшилося. Поп'є на світанку водиці озерної, умиється і знову здоровий.\nОднак стало йому здаватися, що люди живуть окремо від нього. Він вже не знав, де його онуки, правнуки. Вважалося, що всі люди селища – його діти. Він жив тепер біля Озера у невеликій хатині. Стіл та тапчан, металева кружка та закопчений казанок – це і все його господарство.\n«Як небагато треба людині», – дивувався він.\nТа коли спав, уві сні, приходила до нього вона, Світлана Світланочка, шубка червоненька, шапочка смушкова, сама чорноброва і питала: «Як живеш, мій світ, ясен місяць, червоне сонечко?»\nПрокинувшись, він згадував Світлану, весь день шукав її риси в обличчях людей, радів, коли знаходив схожість, і був щасливий.\nПроте, одного разу, прокинувшись, він з острахом зрозумів, що не може згадати її обличчя.\n«Я виразно бачив її вві сні, чув голос», – казав сам собі Володимир.\n«Як живеш, мій світ», – звучав у мозку ласкавий ніжний голос дружини.\n«Вона була, але я не можу згадати!» – злякався старий.\nВін підійшов до самої води. Глянув на небо, на Озеро і не побачив, як раніше, ранкових зірок.\n«Треба добре промити очі озерною водою, бо став гірше бачити», – подумав він.\nРибалка схилився до води, зачерпнув звично прохолодну воду рукою, але не підняв руки, не підніс воду до очей. Прийшла, як осяяння, ясна думка: «Навіщо?»\n«Скільки хочеш, будеш жити», – згадав він слова Господаря Озера. І вголос промовив:\n– Так, так! Скільки захочу! Але я дуже самотній серед людей, які живуть поруч. Я стомився. Я так стомився...\nВідразу ж райдугою освітилося все Озеро. Перед Володимиром стояв Господар Озера.\n– Стомився, кажеш?\n– Стомився, – відповів рибак.\n– Гаразд. Проте хотілося б послухати тебе. Ти довго жив, і пісні співав, і сльози проливав. Так?\n– Ось і хотілося б дізнатися, чим люди на землі живуть, яка сила за всі сили дужча. Що б ти взяв із собою, рибалко, у нове життя, що би залишив людям всім, йдучи з землі?\n– Відразу так і не відповім, напевно.\n– Не кваплю, подумай, даю термін три дні\nСвітіння згасло. Опустився старий на землю.\n«Якою силою людина на землі живе? Яка сила найдужча? Що залишу я і що з собою візьму? Ось так завдання...» – думає він.\nІ раптом згадав Її, Світлану, Світланочку! У молодій силі, веселу, сміхотливу, з русою косою на плечі.\nЯк давно це було. Було свято, дівчата водили хороводи, і ось Вона. Він одразу впізнав Її, Світлану. Вона одне-єдине кохання його. Серед усіх він упізнав Її!\nСпогади оточили його, один одного перебиваючи...\n«Я не знав упродовж життя, чи гарна Вона, ніколи не думав про це, бо кохав Її. Потім любив дітей, її дітей, тоді онуків, бо це були її онуки. Я став любити й берегти усе живе, бо Вона дарувала життя, бо вона давала всьому ім'я. Як давно це було. Чому давно? Я і зараз люблю це Озеро, ліс, птахів, високе небо, – міркував старий. – Я люблю он того рибалку, який повертається з уловом».\nВолодимир згадав жука, що перетинав його стежку до Озера.\n«Ні, я не наступив на жука. Ні! Ні! Я люблю цього жука... На любові світ стоїть! На любові! – Старий зрадів, що він знає це, і засміявся як дитина. – Любов – могутня сила!.. А де любов, там і Бог! Так-так, Віра! Велике ім'я Господа на землі. Це Бог послав мені Її. Світлана, Світланко, чорноброва, смішлива, проворна. Люди говорили про неї, що вона працьовита, як бджілка; красна, що пташка райська; вірна, як горличка. Так-так, це Бог послав мені її. Вірою людина сильна.Вірою гори з місця зрушують.Віра – ось краса життя.Вона мало говорила про Бога, як і про кохання», – думав далі старий Володимир.\n«Соколе мій любий..., місяцю мій ясний, миле моє сонечко», – ось часті слова, які говорила Світлана звертаючись до нього та до дітей. Ось і всі її слова про Бога. Але вона любила Бога. Він бачив, як вона молиться, і вірив, що Бог завжди з ними.\nСтарий задрімав і побачив уві сні її. Коли прокинувся, спогади знову захопили його:\n«Який сьогодні вдалий день. Я відповім на запитання Господаря. Я сподіваюся, що зможу відповісти. Я зможу... Це вона навчила мене сподіватися. Ніби вчора лунав її голос, який настановляв дітей: все в житті трапляється, не завжди свято, найчастіше будні; жити живи, не втрачай голови; сподіватися треба, все на світі на краще; пронесе хмару мороком; щастя скоро покине, а добра надія ніколи», – лунало в голові старого.\nОсь і тепер він сподівався, що там, за Озером, за лісом, там, далеко за хмарами, чекає його Вона, Світла-Світланка, шубка червоненька, шапка соболева, сама чорноброва!\nСтарий був щасливий, що згадав своє життя поруч зі Світланою.\n– Яку я дражнилку-примовку придумав для неї: «Світла, Світланко, сукня червоненька, сама чорнобривенька», – радів він.\nНа сільській дзвіниці вдарив дзвін. Передзвоном відповіли інші дзвони.\n«Ой, як гарно! Ось він, дзвін надії. Як легко сьогодні на душі!» – подумав Володимир.\nЗгадалася з дитинства, загадка-приказка:\n«Ой зійду я на гей-гей-гей,\nУдарю я в безелюль-люль-люль;\nХай утішиться Московський цар і Литовський володар,\nІ у келії чернець і в колисці пустунець».\nТак, дзвони втішили старого. Страшно, холодно без надії.\nСтарий знову задрімав. Тепер йому привиділося високе небо. Господар Озера стояв над ним й, приклавши палець до губів, дав знати пташкам, щоб вони замовкли.\n– Хай спить, – сказав він.\nКоли старий прокинувся, сонце було високо. Перед ним стояв Господар. Тепер у нього за плечима були легкі білі крила.\n– Та ти ніби Ангел?\nГосподар промовчав, тільки крила його посвітлішали. Він був серйозний, уважно схилився над старим.\n– Що скажеш, рибалко? Я слухаю тебе.\n– Я дякую Господові Богу. Мені було дароване довге життя.\n– Живе людина на Землі Надією, Вірою і Любов'ю.\n– А яка сила найдужча? Я думаю, Любов. З собою й понесу Любов, Віру та Надію.\n– Людям же всім хочу заповідати Надію, Любов і Віру.\nПовів рукою Господар – з’явилося перед очима старого небувале! Озеро натужно піднялося, відірвалося від землі, повисло в повітрі. Призахідне сонце забарвило його золотом, і воно, похитуючись, почало підніматися вище, вище і тихесенько попливло геть. Господар подав руку старому, і вони поринули вгору, наздоганяючи Озеро.\nВолодимир знав, що у нього за плечима міцні крила, крила Віри, Любові і Надії. Він був упевнений, що вони наздоженуть Озеро. Тепер воно виділось білою хмарою. І знав старий, що там, високо за цією хмариною, він зустріне Її.\nЛюди з землі бачили величезну хмарину, що плила по небу.\nВ одному селищі жінка народила сина. Виснажена тривалими пологами, мати притиснула дитину до грудей, щасливо прошепотіла:\n– Слава Богу! Ми живі, ти живий, сину мій!\nХмарина якраз у цей час пропливала над їхнім будиночком. Вона почула материні слова: «Живий! Ти живий!». Хмарина опустилася нижче і пролилася над цим місцем теплим дощем.\n– Сильною людиною стане твій син, якщо народився в таку ніч, – мовила повитуха.\nБатько взяв сина, вийшов на ґанок, високо підняв і сказав:\n– Ого-го-го! Сильною людиною стане мій син! Ого-го-го!\nНад головою у них було зоряне небо, а біля ніг хлюпало озеро, ніби прохало:\n– Назви мене, назви мене...\nТреба сподіватися, Озеру дали гарну назву, а син виріс сильною людиною, і була нова казка...\nЛюди ж того селища, звідки пішло Живе Озеро, вранці сумуючи, стояли на березі, мовчали, похнюпивши голови. Аж раптом помітили, що на тому місці, де лежало озеро, зметнулися вгору три фонтанчики, відтак на очах утворилося три озерця. Кинулися до них люди і закричали:\n– Озера! Яка чиста і прозора в них вода! А які глибокі!\nНазвали їх так: озеро Надії, озеро Віри, озеро Любові!\nШукають люди всієї землі ті глибокі озера. Щасливий той, хто знайде їх, припаде жадібно губами, вип'є води живильної, омиє душу, очистить серце.Вічна дорога людська до тих озер, ніколи не вичерпається в них вода чиста, ніколи не охолоне в серцях людських тепло Любові, Віри і Надії.\nСвітлана і Володимир мовчки дивилися один на одного й думали:\n«Старість? Господар озера Ангел? Живе озеро? Часи, коли річки та озера шукали на Землі своє місце? – Коло Земних Перетворень не мине вас, як не мине весна, зима, осінь, літо, дитинство, молодість, старість – думки роїлися в головах Світлани та Володимира. Вони побачили, що стоять на вулиці серед небагатих будинків. До них йшли двоє Старців Миколай і Олексій.\n– Втомилися, наші гості дорогі? Так, вами пережито чимало. Рада Старійшин вирішила дати вам ще кілька слушних порад, – звернувся до них Миколай.\n– Дорогі мої молоді друзі, я б хотів вам запропонувати на розгляд, досить цікаву історію з досвіду життя землян. Дуже повчальна історія, – лагідно мовив Олексій.\n– Ми згодні прожити і це життя з вами, Олексію. Правда, Світлано?\n– Раз так, провідаємо з Вами Королівство тітоньки Метелиці! Давно не були, а там є багато цікавого. Ключик з дерева Доль я зняв для вас.\nОлексій розтиснув руку, на долоні лежав ключик!\nЗагула навколо заметіль, пішов густий сніг. Він почався несподівано, і несподівано припинився. Світлана і Володимир опинилися на сніговому безмежному просторі. Купол зоряного неба і ніч. Та раптом небо спалахнуло зеленим світлом, загорілося, заграло усіма кольорами веселки, складаючись у різні комбінації кольорів. Іноді здавалося, що труби величезного органу висять над землею і ледве чулася музика. Не встигли земляни пережити побачене, як поруч з ними появився Старець Олексій.\n– Це Північне сяйво. Я привів вас сюди, на Північний край Землі, щоб ви побачили цю красу. Так ось що я вам повідаю, – Олексій почав свою розповідь.


В квітні 1994 року Кабінет міністрів України затвердив "Концепцію функціонування і розвитку фондового ринку в Україні". Указом Президента України від 25 травня 1994 року " Про електронний обіг цінних паперів і Національний депозитарій" законодавчо закріплене переміщення фінансових активів у дематеріалізованій формі та створення всеукраїнського Національного депозитарію на базі Центрального депозитарію цінних паперів УФБ.\nВ той жа час розвиток національного фондового ринку стримується рядом об'єктивних та суб'єктивних факторів.\nДо котирування і обліку (зберігання) в Центральному депозитарії приймаються фізичні цінні папери, іменні та на пред'явника, а також папери у дематеріалізованій формі на пред'явника. На перехідний період зберігається і матеріалізована форма обігу цінних паперів.\nСистема електоронного обігу цінних паперів має ряд суттєвих переваг: повна безпека їх зберігання, скорочення темпів розрахунків, можливість впровадження стандартних бухгалтерських процедур. Вона дає змогу без додаткових матеріальних витрат здійснювати будь-які операції з цінними паперами: нові емісії, збільшення номіналу, об'єднання цінних паперів при злитті акціонерних товариств, дроблення акцій, їх асиміляцію тощо. Головні характеристики системи - надійність, дешевизна, швидкість випуску та обіг цінних паперів.\nФорма цінних паперів на пред'явника спрощує їх облік та укладання угод. В будь-який момент емітент, який обрав таку форму, може отримати від Центрального депозитарію повний перелік власників його цінних паперів. У той же час котируються і іменні цінні папери, як це перпедбачено чинним законодавсвтвом. Котирування цінних паперів на УФБ відбуваєть методом фіксингу: їх курс всатновлюється шляхом порівняння попиту і пропонування на даний момент і залишається незмінним протягом періоду між торгами. В подальшому може бути запроваджене безперервне котирування найбільших активних паперів.\nУкладання угоди здійснюється за принципом "поставка проти оплати", що забезпечує взаємодію УФБ, Центрального дипозитарію і клірингового банку. Цей принцип гарантує найвищу надійність, бо виключає ситуацію, коли один з партнерів угоди може мати на руках і цінні папери, і сплачені за них кошти. Постійний контроль за обліковими балансами (сума випущених паперів дорівнює сумі паперів, що стоять на обліку в реєстах; сума паперів, що стоять на обліку в кожному реєстрі в Центральному депозитарії, дорівнює сумі паперів на рахунках клієнтів) дозволяє запобігти "подвійній бухгалтерії".\nЕлектронна система обігу цінних паперів дає змогу простежити за кожною угодою всі етапи руху цінних паперів і коштів - від банківських розпоряджень і угод між брокерами на ринку до стандартизованих розрахунків. Усі торги здійснюються на дату торгів - Т, а угоди завершуються в межах часових рамок Т+4. Згодом буде здійснено перехід до завершення угод у межах Т+3, що відповідає рекомендаціям "Групи Тридцяти".\nОсновним правовим документом УФБ , який регулює порядок допуску акцій до котирування на зазначенійбіржі, а також вилучення їх з котирування, є Правила Української фондової біржі. Згідно з Правилами, торгівля акціями на УФБ може відбуватися в режимі офіційного та позаофіційного котирування. Офінійне котирування здійснюється котирувальними відділеннями К-1 та К-2; позаофіційне - відділенням К-3. Як у випадку офіційного, так і позаофіційного котирування рішення про допуск цінних паперів до обігу на Українській фондовій біржі приймаються керівним біржовим органом.\nТоргівля цінними паперами на Українській фондовій біржі здійснюється трьома способами: а)


Джети чорних дір виявилися учасниками процесу зореутворення | Новини високих технологій\nДжети чорних дір виявилися учасниками процесу зореутворення\nУ найбільших еліптичних галактиках зореутворення триває довгий час після піку, відомого для стандартної еволюції галактик.\nСвітила утворюються уздовж джетів (струменів), випромінюваних з поверхні чорних дір.\nКомбінація і обробка великого числа даних, отриманих на телескопі Hubble та інших телескопах, дозволила виявити гарячі блакитні зірки, які утворюються в струмені, що виходить з поверхні чорних дір, які знаходяться в центрі галактик.\nДві наукові групи незалежно один від одного відкрили механізм контролю чорною дірою процесу зореутворення.\nСтрумені частинок, які мають високу енергію, розігрівають газ в області гало (простір навколо видимої частини галактики) і таким чином впливають на його температуру і швидкість, з якою газ рухається у напрямку до центру галактики. Свої припущення вони підтвердили за допомогою комп’ютерної симуляції.\n«Уявіть, що газ в гало – це атмосфера», – пояснює Меган Донахью (Megan Donahue) з Мічиганського державного університету.\nДалі вона порівнює джети з блискавкою, що потрапила у воду, яка випаровується і потім знову виливається на землю дощем.\n«Струмені від чорних дір забирають газ від центру галактики, а потім частину його охолоджується, збирається в згустки і знову притягується до центру галактики, випадаючи на нього як краплі дощу», – розповіла вчена.\nЦі «краплі» досить холодні, щоб сформувати хмари молекулярного газу, з яких можуть утворюватися зірки. Етапи цього процесу вдалося спостерігати безпосередньо за допомогою телескопа Hubble в ультрафіолетовому діапазоні, згідно з поясненнями Гранта Трембле (Grant Tremblay) з Єльського університету. При цьому утворюється саморегулюючий механізм.\nЯкщо на чорну діру падає велика кількість охолодженого газу, то струмені стають більш потужними, сильніше розігрівають газ і забирають більшу його кількість з околиць чорної діри. Але як тільки газу навколо чорної діри стає менше, його менше падає на це космічне тіло, джети слабшають і менше гріють міжзоряну речовина. Газ активніше охолоджується і швидше падає на чорну діру, і цикл замикається.\nНове відкриття пояснює загадкову активність багатьох еліптичних галактик, зореутворення в яких йде швидше, ніж припускають стандартні моделі еволюції галактик, а також відповідає на питання, чому галактики не можуть перетворити весь наявний в них газ в зірки.\nОпубліковано 09.08.2015 09.08.2015 Автор pandorКатегорії Космос\tПереглядів: 98\nНазад Попередній запис: Сині світлодіоди допоможуть довше зберігати їжу свіжою\nНаступн. Наступний запис: Японець створив особистий транспорт, який поміщається в рюкзаку


Корисні поради на всі випадки життя » Авто поради » Як не боятися водити машину?\nОдна моя знайома кілька років мріяла про власному автомобілі. Загадувала в Новорічну ніч, натякала чоловікові, заздрісно проводжала поглядом на вулиці машини бажаної моделі. І з тих пір, як заповітна малолітражка зайняла своє місце в гаражі - жодного разу не сіла за кермо. На всі запитання відповідає односкладово: «Боюся ДАІ». Інша молода жінка уникає навіть пасажирського крісла після того, як смом вижила в автомобільній аварії. Словом, причин для страху перед автомобілем може бути скільки завгодно. І, за статистикою, йому схильні переважно жінки. Якщо і вам ця проблема знайома не з чуток, приготуйтеся до цілеспрямованої роботи над своєю фобією.\nЗрозумійте, що питання «Як не боятися водити машину?» - лише другий. Першим має бути: «Що саме мене лякає?». Небезпека для здоров'я та життя своєї і/або пасажирів)? Штраф і можливе позбавлення водійських прав? Неможливість зорієнтуватися в напруженому міському трафіку? Тільки поглянувши в обличчя своєму страху, ви знайдете правильний шлях до її подолання. В ідеалі це потрібно робити за допомогою професійного психолога. Але ніщо не заважає вам самостійно закликати на допомогу здоровий глузд і логіку. І для водія, і для пасажирів це найкращі помічники в боротьбі з фобіями.\nСтрах водіння: хто винен і що робити?\nМожете повірити, ваша паніка перед бубликом - далеко не унікальний випадок. Будь інструктор на курсах водіння може розповісти з десяток історій про таких горе-учнів. Спробуйте подолати свій страх саме під керівництвом досвідченого викладача. Нехай це буде не тільки водій зі стажем, але і спокійний, мудрий чоловік. Присутність надійного професіонала допоможе відвернути вас від неприємних думок. Важливо на практиці побачити, що автомобіль може і повинен бути безпечним. З часом і торованими кілометрами ви захопитеся процесом водіння, що про страх навіть не згадаєте.\nЯкщо курси водіння давно позаду, а права так і пиляться вдома на полиці, то проблема, швидше за все, з'явилася пізніше. Людям, які своїми очима бачили автокатастрофу або побували в аварії, буває непросто повернутися за кермо. Головним «ліками» для них стане час. Допоміжним - сила волі. Це той випадок, коли треба буквально переламати себе і придушити страшні спогади. Катастрофи трапляються щодня, від них ніхто не застрахований - але життя триває, і вона відбувається тут і зараз.\nМожливо, водити машину вам заважає банальна невпевненість у своїх силах. Ця проблема зустрічається частіше, ніж може здатися на перший погляд. Надто вже часто водії зі стажем спеціально або мимоволі лякають і навіть принижують новачків різкою критикою. Скільки разів нам доводилося чути обурення на адресу жінок-водіїв?! Чоловіча самовпевненість часто змушує дружин, дочок, подруг і просто сторонніх автомобілісток злякано вжиматься в крісло. Якщо вас лякає така критика допоможе тільки доза здорового байдужості. Не дозволяйте нікому нав'язувати вам зайві комплекси. Дорога - не ринг для змагань. Дотримуючи всі правила дорожнього руху, ви маєте повне право керувати машиною так, як зручно вам.\nЧасто водити машину бояться жінки з загостреним материнським інстинктом. Якщо турбота про безпеку дитини паралізує і ваші водійські навички - робота над собою буде складною. Страх за потомство - один з найсильніших у людській природі. Сильніше нього може бути тільки прагнення опікувати малюка і задовольняти його потреби. А раз так, апелюйте саме до цього почуття. Самостійно відвезіть дитину до бабусі чи в районну поліклініку. Разом зробите автомобільну прогулянку за місто. Головне - встановіть в машині дитяче крісло перевірте блокування дверей.\nЯк перестати турбуватися і почати водити\nЗ теорією розібралися - давайте переходити до практики. Якщо ви твердо вирішили побороти комплекси і більше не боятися водити машину, то цей час настав.\nЯкщо давно не тримали кермо, освіжіть в пам'яті правила дорожнього руху. Повторіть знаки та розмітку. Щоб не боятися водити машину в місті, почніть виїжджати рано-вранці, поки рух на дорогах ще не напружене. Заздалегідь продумайте маршрут і слідуйте їй. Нехай це буде недовгий шлях, але зате ви вперше зробите його без сторонньої допомоги.\nБлагополучно повернувшись додому, зайдіть в інтернет і знайдіть форуми з історіями таких же боягузок, як ви. Цілком можливо, що чужий досвід допоможе вам подолати відчуття унікальності вашого страху. А розділена проблема, як відомо, зменшується пропорційно кількості друзів по нещастю.\nПовторюйте собі, що ніхто з автомобільних асів не народився з правами в кишені. Навіть віртуоз Шумахер не завжди знав, з якого боку підійти до залізного коня. Дайте собі право на помилку. Хоча б на час навчання. Дотримання правил дорожнього руху - гарантія чистої совісті. Все інше, включаючи впевненість, обов'язково прийде з водійським досвідом.\nВізьміть себе в руки і почніть діяти. Нехай по краплині, але знищуйте свою фобію. Будь страх народжується в голові і живе там, заважаючи мислити, діяти і жити в своє задоволення. Не будьте слабкіше свого страху. Впевненість і терпіння - ось засоби, здатні зробити водіння легким і приємним. Заводьте двигун і починайте рух! Щасливої дороги!


Чи потрібна узгоджена інформаційна політика для всієї громади?\nСубота, 15 травня, 05:00:34\n14.03.2019 13:34 — Агенцiя\nВідповіді на ці питання шукали учасники тренінгу "Комунікативна стратегія ОТГ", який проводив Чернігівський Центр розвитку місцевого самоврядування, створений за підтримки Програми "U-LEAD з Європою", у Сосницькій громаді (Сосницька селищна рада).\nОксана Стельмах, радник з комунікацій Чернігівського ЦРМС, розповіла учасникам про основні принципи розробки комунікативної стратегії, що потрібно враховувати інформуючі різні цільові аудиторії.\nДискусійним стало питання інформування жителів про зміни у громаді, діяльність місцевого самоврядування та поширення неспотвореної інформації.\nТакож емоційним було обговорення залучення молоді до участі у житті громади. Цього року тут запроваджують шкільний бюджет участі.


Pantene 5011321616431 Шампуні купити в Ананьєві. Низька ціна, відгуки, огляд, опис, характеристики, продаж, кредит, придбати на виплат (в розстрочку) Pantene 5011321616431 Ананьїв\nШампунь Pantene Гладкий шовк 250 мл (5011321616431)\nКод товару: 281261\nОпис Pantene 5011321616431:\nЦе шампунь з досконалою доглядає формулою, яка спрямована на захист кератину і попередження ламкості. Продукт надає волоссю неймовірну гладкість і приголомшливу шовковистість, роблячи їх м'якими і слухняними.\nАктивні компоненти проникають глибоко всередину і сприяють швидкому насиченню, відновленню зсередини. Формула, збагачена розгладжуючи мікрочастинками, взаємодіє з локонами, підтримуючи оптимальний рівень зволоженості, розгладжує поверхню волосся. В результаті навіть самі неслухняні й сухі пасма стають рівними і гладкими, як шовк.\nУ складі містяться амінокислоти, які є найважливішими структурними компонентами волосся. Також є пантенол, надає благотворний вплив на шкіру голови – приводить в норму обмін речовин, регулює виділення шкірного жиру, захищає від впливу зовнішніх факторів. Подаруйте своїм волоссю здоровий вигляд до самих кінчиків!\nХарактеристики Pantene 5011321616431:\nМодель: Гладкий шовк 250 мл\nКоли я зможу купити (отримати) Pantene 5011321616431 в Ананьєві та в усіх інших населених пунктах України?\nДля запобігання помилок та спірних ситуацій, а також для обопільної економії часу та поліпшення сучасного сервісу, замовлення приймаються тільки через сайт laguna.ua. Для цього оберіть Pantene 5011321616431, зазначте кількість і натисніть "Купити". Заповніть всі дані, які питатиме робот. Після отримання заявки її обробляє вільний менеджер. Заявку отримано магазином тоді, коли ви побачите підтвердження про це. Якщо підтвердження нема - це означає, що вами не надано всі необхідні дані (ПІБ, телефон, населений пункт, адреса доставки та спосіб оплати). Надайте ці дані та очікуйте зв`язку з вами менеджера. Такий зв`язок може бути або через наш сайт, або по зазначеному вами телефону\nСаме завдячуючи системі часткових (чи повних) передоплат, ви маєте можливість придбати Pantene 5011321616431 за найнижчими цінами в Україні в Ананьєві, Амури, Ананьїв Село, Байтали, Благодатне, Бондарі, Боярка, Великобоярка, Вербове, Гандрабури, Долинське, Дружелюбівка, Жеребкове, Калини, Козаче, Коханівка, Кохівка, Красне, Михайлівка, Новогеоргіївка, Новодачне, Новоіванівка, Новоолександрівка, Новоселівка, Пасицели, Романівка, Селиванівка, Струтинка, Точилове, Шевченкове, Шелехове, Шимкове а також в усіх інших населених пунктах України\nЯ хочу сплатити за Pantene 5011321616431 готівкою в Ананьєві тільки тоді, коли буду впевнений що з ним все гаразд і він переді мною. Тільки так я захищаю себе від негараздів.\nЧи надаєте ви документи на Pantene 5011321616431?\nЧи є у вас знижки на Pantene 5011321616431?\nПункти видачі товарів інтернет-магазину Лагуна Шампунь Pantene Гладкий шовк 250 мл (5011321616431) в м.Ананьїв:\nАбо замовляйте доставку Шампунь Pantene Гладкий шовк 250 мл (5011321616431) від інтернет-магазину "Лагуна" у м. Ананьїв за вказаною вами адресою!\nКупити Pantene 5011321616431 в інтернет-магазині Лагуна (можливо в кредит, на виплат) в містах, селищах міського типу та селах: Ананьїв, Амури, Ананьїв Село, Байтали, Благодатне, Бондарі, Боярка, Великобоярка, Вербове, Гандрабури, Долинське, Дружелюбівка, Жеребкове, Калини, Козаче, Коханівка, Кохівка, Красне, Михайлівка, Новогеоргіївка, Новодачне, Новоіванівка, Новоолександрівка, Новоселівка, Пасицели, Романівка, Селиванівка, Струтинка, Точилове, Шевченкове, Шелехове, Шимкове а також в усіх інших населених пунктах України


Домагання в Голлівуді - Вайнштейн вибачився перед Меріл Стріп і Дженніфер Лоуренс - 112 Україна\nАдвокати використали слова Стріп і Лоуренс про те, що продюсер не домагався їх, на його захист\nПродюсер Гарві Вайнштейн вибачився перед Меріл Стріп і Дженніфер Лоуренс за те, що його адвокати процитували слова актрис, обернувши їх на його захист у позові про сексуальні домагання. Про це повідомляє Variety.\nНовини за темою: Меріл Стріп розповіла про пережите нею насильство\nАдвокати Вайнштейна використали слова Стріп і Лоуренс про те, що продюсер їх не домагався, на його захист. Однак актриси були проти цього.\nСтріп неодноразово співпрацювала з Вайнштейном. Вона стверджувала, що продюсер ніколи не поводився з нею неналежним чином. Ці висловлювання актриси цитують у клопотанні продюсера з вимогою відхилити один із поданих проти Вайнштейна позовів.\nАктриса Меріл Стріп бурхливо відреагувала на використання її слів продюсером Гарві Вайнштейном. За її словами, юристи використовують її заяву як доказ, що продюсер не поводився неналежним чином з багатьма іншими жінками.\n"Вайнштейн визнає цінний внесок Меріл Стріп і Дженніфер Лоуренс в обговорення і приносить їм свої вибачення. У майбутньому Вайнштейн порадив своєму адвокату не використовувати конкретні імена, навіть якщо вони є в загальному доступі", — повідомили його представники.\nНовини за темою: Генпрокурор Нью-Йорка подав позов проти компанії Вайнштейна\nНагадаємо, в жовтні минулого року десятки жінок звинуватили в сексуальних домаганнях продюсера Гарві Вайнштейна. Серед них Кара Делевінь, Леа Сейду і Анджеліна Джолі. Сам продюсер відкидає всі звинувачення.\nРаніше Сальма Хайєк заявила, що Гарві Вайнштейн погрожував переламати їй ноги.


Ліквідувати аварії на автомобільному транспорті | Архів старих газет; Архив старых газет\nОднак, деякі наркомати і центральні установи ще не виконують постанови Раднаркому. Так, Наркомзем і Наркомрадгоспів, що мають у своєму розпорядженні тисячі машин, і досі не організували спеціальних автовідділів, на які має бути покладене керівництво роботою відомчого автопарку. В більшості автогосподарств не введено планово-профілактичних ремонтів, машини в багатьох випадках випускаються в експлуатацію технічно несправними. З цієї причини за один лише грудень минулого року сталося 26 аварій.\nВстановлено багато випадків, коли керівники установ і автогосподарств довіряють машини особам, які не мають права на керування автомобілем. 10 автомобільних аварій у грудні сталося з вини людей, які сіли за руль, не маючи на це ніякого права.\nНаркомосвіта УРСР повинна запровадити в навчальних закладах вивчення правил руху транспорту і пішоходів. Однак, із зовсім незрозумілих причин, вона зволікає проведення у життя цього важливого заходу.\nЗовсім не борються з автохуліганством і аварійністю суди. В судах лежать сотні нерозглянутих аварійних справ, при чому, деякі з них ще з 1936 р., а шофери хулігани, автобандити, які калічать людей, продовжують сидіти за рулем автомашини.\nВ результаті злочинного попускання багатьох керівників підприємств і установ в автомобільні господарства пробралися неперевірені люди, які систематично порушують елементарні правила руху. Вони їздять з недозволеною швидкістю, в заборонених місцях, роблять обгони, в'їжджають на лівий бік дороги, завертають всупереч правилам. Спостерігаються навіть випадки, коли за рулем сидять п'яні шофери.\nНедисциплінованістю водіїв пояснюється 73% всіх випадків автомобільних аварій і катастроф. Тільки за грудень 1937 року на Україні сталося 297 аварій, в результаті яких виведено з ладу 229 автомашин; при цьому деякі з аварій супроводились людськими жертвами.\nТреба припинити руйнування цінного і необхідного народному господарству автопарку. Соціалістичний автомобільний транспорт може і повинен працювати безаварійно.\nНачальник Державтоінспекції Управління Робітничо-Селянської міліції НКВС УРСР.\nЗбільшується випуск меблів\nКрім фабрики Наркомлісу, чимало меблів виготовляють підприємства промкооперації. Артілі «Укрлісопромспілки» виробили минулого року різних меблів на 103,8 млн. крб. Цього року вони мають випустити - на 115,9 млн. крб. Буде випущено 65 тисяч диванів, 16 тис. кушеток, 40 тис. платяних шаф, 21 тис. буфетів.\nНа 2,5 млн. крб. буде вироблено дитячих меблів - шкафчиків, стільців, столиків.\nДля розроблення нових типів та зразків меблів в Києві буде відкрито експериментальну майстерню. В Дніпропетровську відкривається зразковий мебльовий універмаг. Такого ж типу універмаг намічено відкрити цього року в Києві.\nТов. Ляпідевський в Одесі\nОДЕСА, 3. (Власкор «Вістей»). На запрошення міського аероклубу, до Одеси прибув Герой Радянського Союзу тов. А. В. Ляпідевський. Тов. Ляпідевський виступить в аероклубі і на підприємствах з лекціями про досягнення радянської авіації.\nФізкультурна зима в колгоспах\nХАРКІВ, 3. (Власкор «Вістей»). Спортивна зима у колгоспах Харківщини в повному розпалі. По селах відбувається масовий лижний крос, присвячений ХХ-річчю Червоної Армії і Військово-Морського Флоту. В Лозівському районі в кросі взяли участь 200 колгоспників, в Богодухівському - 160. Після закінчення районних кросів відбудеться обласна лижна естафета з фінішем у Харкові.\nПо колгоспах Харківщини охоплено масовою фізкультурною роботою понад 26.000 чоловік. За даними з 25 районів області, в колгоспах утворено 118 лижних баз та 75 ковзанок.\nБезгаражне обслуговування автомашин у Києві\nУ Києві на автобусній базі (Боєнський провулок) устатковано і здано в експлуатацію перший на Україні майданчик безгаражного обслуговування автобусів.\nМашини зможуть стояти на дворі і взимку. Для цього на майданчику устатковано свою котельню, яка з допомогою пари огріває мотори автобусів. В першу-ліпшу хвилину автобус готовий до роботи.\nЗараз розробляється проект майданчика безгаражного обслуговування вантажних автомашин.\nВдосконалення лічильника таксі\nПрацівник київського таксомоторного кабінету тов. Розенфельд удосконалив існуючий таксолічильник. З допомогою винайденого тов. Розенфельдом приладу, лічильник автоматично включається, як тільки пасажир сідає в машину. Винахід має велике значення для контролю роботи таксі на лінії.\nЦим приладом будуть устатковані всі таксі Києва.\nУ Партвидаві ЦК КП(б)У\nДо 20-річчя Червоної Армії і Військово-Морського Флоту Партвидав ЦК КП(б)У випускає книги:\nЙ. В. Сталін - «Про три особливості Червоної Армії» - промова товариша Сталіна на урочистому засіданні Московської ради, присвяченому десятиріччю Червоної Армії;\nК. Є. Ворошилов - «Сталін і Червона Армія».\nВ Академії наук СРСР\nМОСКВА, 2. (ТАРС). Президія ради по вивченню продуктивних сил країни при Академії наук СРСР під головуванням президента Академії В. Л. Комарова заслухала 2 лютого звіт про роботу камчатської експедиції. Направлена в 1937 році на Камчатку експедиція обслідувала малодоступні і далекі райони півострова. Учасникам експедиції доводилось продиратися крізь густі, що досі вважалися непрохідними, лісні зарості, переборювати високі гірські хребти. Одержані надзвичайно цікаві результати. В південних районах виявлені мінеральні джерела. Серед них на схилі вулкана Кошелева є група гарячих джерел з температурою в 101 градус. Тут же недалеко експедиція відкрила великі поклади пемзи.\nУ середній частині півострова по Бистрянському хребту простягаються гранодіоритові масиви з заляганнями вольфрамових руд. Отже, думка про неметалоносність Камчатки, що існувала досі, спростовується останніми дослідженнями.\nОсобливо значні наслідки робіт по обслідуванню маловідомого Куарагінського острова поблизу Камчатки. Експедиція припускає за рядом ознак наявність в цих місцях покладів хромістого залізняка і особливо магнезита, який має велике промислове значення.\nПрезидія ради затвердила план робіт камчатської експедиції на 1938 рік.\nВеликі роботи передбачають в Якутії, куди 20 лютого виїжджають перші загони великої експедиції Академії наук СРСР. Експедиція складатиметься з 8 загонів. Зокрема, агротехнічна група експедиції ставить своїм завданням вивчити проблему підвищення врожайності зернових культур у районах вічної мерзлоти.\nУ президії ради були повідомлені результати робіт туркменської експедиції в 1937 році. Обслідувані райони Копет-Дага, Великих і Малих Балханів. Матеріали, добуті експедицією, дозволяють говорити про наявність нафти в зазначених місцях. На основі цих матеріалів складений великий тематичний план науково-дослідних робіт на найближчі 5 років.\nОстанніми днями на Україні спостерігається потеплення, з незначними приморозками вночі. Учора вранці температура повітря в ряді областей дорівнювала від 20 до 40 морозу, зокрема в Києві ранком було 30, в Житомир - 40, Кам'янець-Подільську - 30. В Одесі температура підвищилась до 10 вище нуля.\nНа крайньому північому заході України були слабкі снігопади. В Миколаївській області мрячив дощ. На півночі республіки тумани. На півдні сніг уже зовсім розтанув.\nЯкою буде погода в найближчі дні? До 10 лютого можливі невеликі опади: сніг, дощ і подекуди тумани. На узбережжі Чорного моря передбачається суха погода, з температурою від 0 до 6 градусів тепла.\nЗатримання диверсантів. До органів залізничної міліції ст. Мерефа (Півд. залізниця) з'явився житель цієї станції гр. Іващенко і розповів, що якісь Кознюк і Ємельянов підпоюють його і умовляють зробити підпал лісопильного заводу. За це вони обіцяють йому грошову нагороду.\nЄмельянова і Кознюка затримано.\nТрагічна необережність. З задньої площадки моторного трамвайного вагону №802, який проходив вулицею Мельнікова, стрибнула невідома жінка. Посковзнувшись, вона зачепилася за вагон. Трамвай протягнув жінку понад 50 метрів. З важким пошкодженням обличчя і голови, вона приставлена до Жовтневої лікарні.\nОпера 4 лютого - «Ріголетто», 5 лютого - «Мазепа».\nІм. Франка 4 і 5 лютого - «Правда».\nРосійський драматичний 4 лютого - «Мачеха», 5 лютого - «Не все коту масленица».\nЧервоної Армії 4 і 5 лютого - «Как закалялась сталь».\nЄврейський 4 і 5 лютого - «Сім'я Овадіс».\nПольський 4 лютого - «Гірська балада», 5 лютого - «Закрита вистава».\nМузкомедія 4 і 5 лютого - «Останній чардаш».


Чим обробити балкон?\nПерш ніж приступити до ремонту на балконі, треба вирішити питання: чим краще обробити балкон і скільки можна витратити на це коштів. Один з найважливіших моментів – це грамотно розрахувати кількість матеріалу, необхідного для проведення робіт.\nДля початку, бажано визначитися в тому, що повинен бути оброблений балкон зсередини, які матеріали вам більше подобаються: штучні або натуральні. Ніж обробляти стіни на балконі краще вирішувати, виходячи з практичних міркувань.\nВибір матеріалу для обробки балкона\nОбробний матеріал повинен добре митися, бути вологостійким і, бажано, бути екологічно чистим. Під всі ці вимоги найкраще підходять пластикові панелі і вагонка краще всього для балкона – дубова, хоча вона коштує трохи дорожче. Якщо вчасно покривати вагонку лаком, вона прослужить багато років, при цьому будучи самим безпечним оздоблювальним матеріалом.\nДля обробки стін на балконі підходять панелі МДФ, своїм зовнішнім виглядом дуже нагадують натуральне дерево. Завдяки різноманітній кольоровій гамі та дизайну панелей МДФ, нескладно виконати роботи по обробці балкона.\nЧим обробити стелю на балконі? Це питання вирішується дуже просто: обробка проводиться з використанням того ж матеріалу, що і при обробці стін. Колір стелі бажано зробити на кілька тонів світліше, ніж стіни, це візуально збільшить висоту стелі.\nПри наявності великої кількості сучасних будівельних матеріалів, питання: чим обробити підлогу на балконі – вирішити не складно. Найпростіше рішення – це лінолеум, але набагато гарніше буде виглядати кахельна плитка або висококласний вологовідштовхувальний ламінат.\nЯкщо балкон засклений, то чим обробити відкритий балкон, потрібно вирішувати керуючись виключно стійкістю вибраних оздоблювальних матеріалів до вологи і корозії.\n» Освітлення на балконі\n» ПВХ-панелі для балкона\n» Стелю на балконі


“Нижня білизна Діми була у крові”: Сусід з верхнього поверху жорстоко згвалтував хлопчика-інваліда - РЕЗОНАНС\n07:10, 09-06-2018 Події, Світ\nПідліток-інвалід став жертвою згвалтування на північному сході Москви. На нього напав неповнолітній судимий сусід, який влаштував засідку в під’їзді.\nЯк вдалося з’ясувати «МК», інцидент стався 6 червня близько 22.00. 13-річний Діма (всі імена змінені), що страждає на олігофренію, спускався зі своєї квартири на вулицю. Підліток ніс пляшку з водою батькові (чоловік працює інженером в хімчистці), який у дворі будинку лагодив свою машину. На сходовій клітці третього поверху його підстеріг сусід з восьмого поверху 17-річний Олексій та поглумився над ним.\nПісля того, що сталося Діма вийшов у двір, віддав пляшку батькові і піднявся додому, де сказав матері, що йому треба помитися. Мати звернула увагу на те, що труси сина були в крові, коли той пішов у ванну. Жінка зателефонувала в поліцію і швидку. Прибулі на місце правоохоронці по гарячих слідах затримали Олексія, а медики доставили жертву в дитячу лікарню.\nЯк повідомило джерело в правоохоронних органах, Олексій свою провину заперечує. Хлопець заявив слідчим, що йшов в магазин і про те, що трапилося нічого не знає. Однак слідчі з’ясували, що він був судимий за крадіжку і знайомий з Дімою. Про зустріч вони не домовлялися, підліток-інвалід в цей день приїхав з матір’ю з Криму, де відпочивав із соціальної путівці.\nЧитайте також “Докази відсутні”: затримані поліцейські заперечують свою вину у зґвалтуванні жінки в Кагарлику\nPrevious Post:Супрун розповіла чому смeртельно нeбeзпечно залишати дітей в автомобілі\nNext Post:Відбулася справжня трагедія: В Грузії загинули українські спортсмени, перші подробиці\nТільки актуальні новини | Rezonans.сс © 2020 Всього 45271 переглядів.


Девід Лінч Пожежа - режисер опублікував мультфільм з власними малюнками - відео - Культура - dt.ua\nДевід Лінч опублікував мультфільм "Пожежа", автором малюнків виступив сам режисер\n21 травня, 15:07 Роздрукувати\nРоботу режисер представив у 2015 році, але в публічному доступі вона опинилася тільки зараз.\nАвтором малюнків виступив сам Девід Лінч © Скріншот\nРежисер Девід Лінч опублікував на своєму каналі David Lynch Theater 10-хвилинний мультфільм "Пожежа". Як повідомляє "Медуза", роботу 2015 року режисер показував на кількох виставках, але в публічний доступ вона потрапила лише зараз.\nАвтором малюнків, які використовувалися в мультфільмі, виступив сам Лінч. Музику для нього написав композитор Марек Жебровський, з яким режисер у 2007 році випустив альбом Polish Night Music. Аніматором виступила Норіко Миякава.\nЛінч почав вести свій YouTube-канал в середині травня. Крім мультфільму, на ньому можна знайти щоденний прогноз погоди від режисера.


Представники Олександра Вілкула скуповують голоси дніпропетровців на дому. Політика, Інцидент ДНІПРОГРАД\nГоловна / Політика , Інцидент / Представники Олександра Вілкула скуповують голоси дніпропетровців на дому\nПредставники Олександра Вілкула скуповують голоси дніпропетровців на дому\nУ Дніпропетровську зафіксовано підкуп виборців. Зокрема, на гарячому спіймали одного з мешканців будинку №10, що на Бульварі Слави. Чоловік, користуючись своїм авторитетом, агітував сусідів проголосувати 15 жовтня, у день другого туру виборів, за кандидата в мери Дніпропетровська Олександра Вілкула. За згоду відверто пропонував 300 грн. на місці, а другу частину суми – після голосування.\nПідтвердити цей факт можуть усі пожильці будинку. Люди обурені поведінкою політика з Кривого Рогу. Кажуть, Олександр Вілкул зовсім втратив острах і, не соромлячись, пропонує гроші виборцям через посередників.\nПроцес скуповування голосів мешканці відзняли скритою камерою. Тепер відео є у відкритому доступі в мережі Інтернет.\nГолова міського штабу політичної партії «Українське об’єднання патріотів – УКРОП» Олександр Санжара, коментуючи інцидент, констатував, що це прямий підкуп виборців, за який передбачена кримінальна відповідальність. Політична сила вже подала заяву в органи внутрішніх справ. Однак кримінальне провадження у зв’язку із вчиненням правопорушення поки що не здійснено, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено.\nКерівник Дніпропетровського штабу «УКРОПу» зауважив, що сьогодні із впевненістю можна говорити про не поодинокі випадки порушень виборчого законодавства. Просто не всі з них вдається зафіксувати на камеру.\n«Наприклад, є інформація, що декілька комунальних підприємств отримали вказівку підтримати Вілкула й у підтвердження пред’явити фото заповнених бюлетенів. За це гарантують кожному по 300 грн. На сотню більше обіцяють, якщо на знімку виборчого бюлетеня будуть зафіксовані відмітка напроти прізвища Філатова та картка «ПриватБанку». І ми розуміємо, що це все робиться для дискредитації кандидата в мери Дніпропетровська Бориса Філатова», – зазначив Олександр Санжара.\nВодночас він наголосив, що практика підкупу голосів є хибною і має прямий вплив на волевиявлення громадян.\nТеги: Вілкул, фальсифікації, підкуп


Путіна на весілля глава МЗС Австрії запросила спонтанно | СЬОГОДНІ\nГлава МЗС Австрії пояснила запрошення Путіна на своє весілля\n26 серпня 2018, 10:06\nКнайсль також розповіла, навіщо вклонилася російському президенту, і відповіла на критику\nТанець на весіллі. Фото: kremlin.ru\nЗапрошення президента РФ Володимира Путіна на весілля глави МЗС Австрії було спонтанним. Про це заявила сама глава австрійського зовнішньополітичного відомства Карін Кнайсль в інтерв'ю одній з місцевих радіостанцій, передає nachrichten.at.\nЗа її словами, насамперед вона запросила австрійських політиків, в тому числі президента, однак того ж дня, 5 червня, вона зустрічалася з російським лідером, який прибув з візитом до Австрії, і в розмові з ним спонтанно запросила його на весілля. Кнайсль пояснила, що вона хотіла представити Путіну свого нареченого – фінансиста Вольфганга Майлінгера.\nМіністр зазначила, що навіть не очікувала, що російський президент погодиться, і тільки 19 липня їй повідомили, що Путін приїде на весілля.\nЗазначимо, що раніше її розкритикували за запрошення Путіна і навіть закликали подати у відставку, проте Кнайсль заявила, що її це не особливо турбує. Крім того, громадськість обурив уклін голови МЗС Австрії президенту РФ, але вона пояснила, що зробила це у відповідь на уклін Путіна після закінчення їх танцю.\nНагадаємо, президент РФ Володимир Путін відвідав 18 серпня весілля глави МЗС Австрії Карін Кнайсль, на якому презентував молодятам картину, старовинну масловичавлювач і тульський самовар.\nУ свою чергу днями канцлер Австрії Себастьян Курц зробив чітку заяву щодо візиту Путіна. Він зазначив, що сподівається поліпшити відносини з Росією шляхом більш інтенсивного діалогу.\nАвстрія Путін весілля Кнайсль


Вантажні шини: каучукова революція Taraxagum - Автоцентр.ua\nАвтоцентр Комерційні Новинка Вантажні шини: каучукова революція Taraxagum\nВантажні шини: каучукова революція Taraxagum\n11 Жов 2016, 09:00\nКомпанія Continental представила каучук з кульбаб Taraxagum, з якого вже зробили першу вантажну шину і низку інших комплектуючих.\nНа виставці комерційних автомобілів IAA 2016, що відбулася в Ганновері, компанія Continental здивувала революційним матеріалом Taraxagum. Останній являє собою особливий каучук, виготовлений з коренів кульбаби. Більше того, матеріал вже було представлено в готовому виробі – вантажній шині Conti EcoPlus HD3.\nОдна з переваг Taraxagum – рослинна основа і відповідно екологічна чистота. Крім того, на відміну від звичайного натурального каучуку, головний компонент нового матеріалу – кульбабу можна збирати безпосередньо в Європі. Це значно полегшує доставку сировини на європейські заводи Continental.\nContinental испытал шины из одуванчиков\nConti EcoPlus HD3 – це вже не перша шина з кульбаб від Сontinental. Ще в 2014 році розпочався випуск зимової легкової шини преміум-сегменту. Варто зауважити, що для вантажної шини необхідно на порядок більше гуми, тому для освоєння її виробництва з Taraxagum потрібні додаткові ресурси.\nДеталі кріплення двигуна\nОднак це ще не всі новинки із кульбаб від Continental. Так, на виставці IAA-2016 в Ганновері з інноваційного матеріалу Taraxagum було представлено і низку інших комплектуючих для вантажних автомобілів. Це деталі кріплення двигуна, які мають покращену віброізоляцію. Крім того, з інноваційного матеріалу показали і перший підвісний підшипник карданного вала. Останній дає змогу скоротити вібрації, що передаються на шасі. Все це сприяє більш комфортному і безпечному водінню.\nПланується, що повноцінне промислове виробництво каучуку з кульбаб буде розгорнуто протягом 5–10 років.\nПідвісной підшипник карданного вала\nТеґи: автокомплектующие грузовые шины резина Сontinental\n14:1311 Жов, 14:13 Naz\nНича се, круто. Если планируют прям развернуть производство за 5-10 лет на онове одуванчиков, наверно оно таки имеет будущее!


Чернігівському обласному онкологічному диспансеру 12 жовтня присвоєно вищу акредитаційну категорію.\nГотуватися до складання «іспиту» медичний колектив розпочав ще із січня поточного року. Як розповів заступник головного лікаря онкодиспансеру з медичної частини Григорій Бардаков, акредитація закладу охорони здоров’я – це офіційне визнання наявності умов для якісного, своєчасного, певного рівня медичного обслуговування населення, дотримання ним стандартів у сфері охорони здоров’я, відповідності медичних працівників єдиним кваліфікаційним вимогам. Із січня 2014 року однією з умов для отримання вищої категорії є наявність сертифікату відповідності вимогам національного стандарту ДСТУ ISO серії 9000. І онкодиспансер його отримав.\nАкредитацію закладу здійснювала комісія, затверджена Міністерством охорони здоров’я України. Експертиза відповідності закладу встановленим критеріям на основі стандартів відбувалася шляхом оцінювання досягнення стандартів, що здійснюється за бальним принципом. Згідно з набраним відсотковим критерієм, відповідна акредитаційна комісія приймає рішення щодо віднесення закладу до відповідної категорії. Онкодиспансер отримав вищу категорію! Тепер головним завданням медзакладу є утримання високої планки, яку він має підтвердити за три роки.