1979.06. Учитель Іванов\nПерекладач Ош. Редактор Ош. Редагується за благословенням Іванова П. К. (Див. Паршек. 1981.02.26, с.115)\n1.Люди мають зробити діло Паршека без усякої такої помилки. Чувілкін бугор є така міжнародна жива спільна одиниця природного характеру. Ми будемо не даремно на бугрі, нам буде краще, легше та здоровіше, якщо ми будемо залишатися без усякого такого. Це діло робиться свідомо не ради себе, воно зробиться, і воно буде обов’язково робитися для всього світу. Це буде жити в людях вічно. А тепер у нас не робиться у цьому ділі в житті своєму, у нас це ніяк не виходить. Ми з вами живемо так, як завжди, ми зацікавлені іншим чим-небудь у природі.\n2. Це місце, на котрому ми живемо, не задовольнило нас. Ми залишали його завжди, а самі старались відшукати те, що буде треба. Ми хотіли відшукати джерело в природі в житті, без кінця і краю ним користуватись. Особливо в нас залишається думка в головах ніколи не забутня, котра завжди говорить про це. Якби мені, такому чоловікові, щастя таке розкрилось: золото та яка-небудь потрібна з покладів сировина, щоб діло було яке-небудь, і яка-небудь продукція робилась, із котрої робилась машина або об’єкт, без чого ми не обходились.\n3. Нам треба знати, треба робити. А що ми зробили нашим людям у цьому році?\nЦе слова Учителя, а приспів Воробйової Віри, шахтарки. А ми з вами заборонили це діло дозволене. Ви не знаєте, що буде в цьому? Ви оточили себе горем, бідою, так це нам даремно не пройде. Прочитайте «Перемога моя».\n4. Це все діло зроблено нашими людьми для життя за дозволом, все законно робилось, радянська влада дозволила, давала повне право в колдибані купатись. А потім такі люди знайшлись, заперечили, не дали купатися Паршеку в цій колдибані. Радянської влади не стане, комуністів Радянської влади проженуть з життя, не дадуть розпоряджатись їм обманно. Цю партію обпльовали пройдисвіти, недобрі люди, хто не захотів нового потоку в житті в природі, щоб він вводив свої сили в життя .\n5. Комуністи, як теоретики, є люди технічного покрою, у них є діло штучне, старого типу, вмираюче, хімія введена в люди. Все це є старе, гниле, за що вхопились комуністи, стали користуватися звичкою, грошову систему зробили, огородились золотом, кільця наділи. Чужі люди вбили людей за це, не дали життя їм. Вони вмерли за своє власницьке, індивідуальне, їх не стало. І також тепер колектив пішов по тій же дорозі, по котрій капіталісти йшли зі своїм ділом. Батько розпоряджався сином, а тепер син узяв своє право вбивства людського життя. Люди вмирали ні за що, і вони вмирають тепер, і вони будуть умирати з такою економічною політикою, вона не дала життя люлям.\n6. Вони помилилися в цьому ділі і вмерли на віки-віків, їх не стало в цьому. А тепер Паршекова ідея спасає весь світ, усе людство від смерті. Людям буде краще і легше нічого не робити, це все свідомо терпіти від холоду і голоду. Ти робиш це все для всього світу, ти, Бог землі, маєш зародити зернятко життя, але не смерті. Ось що зробив Паршек. Міліція чергували та проговорили про Паршека всю ніч. Якщо люди будуть заважати йому, то вони будуть умирати. Такого діла ще не було. Природа є така річ: вона терпить дуже сильно до свого часу. А коли це буде треба, то вона не побоїться нікого, своє візьме. Вона стоїть за Паршека, за його ідею. Вона є не його одного, вона є всього світу всіх людей, вони зроблять усе.\n7. Це ж є люди, вони ж є природа. Учитель допомагає їм, вони одержують здоров’я. А адміністратори не одержують цього, це діло є для них, як голка, що лізе прямо в серце. Хіба хтось ображав мене. Я живу так, як ніхто з усіх, а природа говорить мені. Якщо я знаю, то що, мені мовчати. Лист у журнал «Техніка – молоді». Це ваш герой пище. Ви показали його як такого на першій сторінці вашого журнала № 4, Іванова Порфирія Корнійовича, і написали статтю «Не бійтесь холоду». Герой низько кланяється за це все, шле свою подяку за всю вашу увагу, що ви не побоялись показати істину молоді.\n8. Цього нам мало, всій молоді подивитися на таке живе тіло. Нам треба продукція людям, щоби була якась користь. А вона вже показується фільмом, і читають лекцію про цього чоловіка по Москві й інших містах Радянського Союзу. Це випробувач природи, кореспондент міжнародний Наумов Едуард Костянтинович. Його №. тел. 492 08 13. А другий, більш великий університет на Горках у Дроздова, він прислав мою місцевість до тонкощів.\n9. А він зняв на плівку всю мою 46-річну роботу. А чому мовчать? Мабуть, не дійшло. Математик і фізик Ігор Яковлевич Хвощевський написав дві статті, його тел. 482 37 06. Я послав ці статті в уряд. Вони знаходяться за тел. 2063838. Я дзвоню, розбираються досі. Я вас прошу, як ініціаторів цього діла, попрацюйте і розкажіть молоді про це все, як нашому руському чоловікові доводиться вводити свою ідею безсмертного характеру У мене є мій рукопис про це все. Я живу і надіюсь на природу, вона допомагає мені в усьому.\n10. Це є люди, а я є один у людях. У мене є написана стаття, не оголошена: “Перемога моя”. Бажаю щастя, здоров’я хорошого. 1979 р. 11 травня. Учитель Іванов.\nЯ був окупований німцями у Вітчизняну війну. Вони зустріли мене, як земного Бога. Тільки я був не помічник їм за їхню таку режимну систему, вони творили її в особі мене над українцями в Україні. Хоч вони вірили мені, але я не пішов за ними. Природа підказала мені, хто буде в Перемозі. Я сказав їм, що Сталін буде в перемозі, коли я був у Гестапо в Дніпропетровську. Я був на боці руського солдата, ображеного німцями. Вони напали із-за наживи, хотіли чужого. А Бог не пішов на його бік.\n11. Він сказав так: вірити можна, а виконувати треба Божий закон. А ми, як німці, вірили сильно цьому, а щоб вони виконували, це вони не зробили в житті. Бог покарав їх за неправду. Вони вірили в руського чоловіка, як Бога, вони спитали в нього: «А хто залишиться в перемозі?» Бог сказав їм: «Сталін». Вони не хотіли цього, з Богом воювали до Берліна. А Бог не давав Гітлеру таких успіхів, він не мав, а руські наступали. Бог не хотів цього, але тут Бог не винен, що люди не робили цього. З обох сторін ворога били, а щоб його як такого знищити, їм не довелось виявити його. Перемога є яка, якщо ворог залишився в невідомій стороні? Люди повбивали людей, і вбивають їх досі.\n12. А нам треба знайти і розправитися з ним. Він був у людях, він і залишився. Люди живуть сусідами, один на одного дивляться з ненавистю, зі злом. Паршек став, він стоїть досі за цього народженого в людях ворога. Ніхто не присилає і не пришле нам цього. Він був, він є, і буде ворогом, це є не твоє, а чуже. За стіною в сусіда є не твоє, а його. А ти не маєш цього, а хочеш мати. Це ми не хочемо самі, щоб мир був у нас між собою. Зло існує через чуже. Хіба німець не сусід руському? Він прийшов за чужим, йому треба Україна. Він хотів скористатись багато чим іншим, але він не знав, кому і як треба вірити. Якщо він вважав мене за Бога, він запросив мене в Берлін.\n13. Спитайте, для чого я знадобився офіцерам там? Потім по дорозі офіцери передали мене поліцаям у Знаменці, як такого. Я доводив їм те, що треба було нам усім. Поліцаї передали в Дніпропетровськ в гестапо. Ось де їхнє митарство є на мені. Сама природа робила це все ради мене. Вона залишала думку мені, щоб я не залишався в тилу так без нічого для фронту. Німці сказали: у Берлін поїдемо. Я не подивився ні на що, а поїхав. А в них не вистачило сил мене такого везти. Вони стали розбиратись, вони возили мене по холоду на мотоциклу по фашистах.\n14. Я терпів ради того, щоб такий ворог не показував сам себе. Але люди розвили його в цьому, велика ненависть у цьому, зло. А я хотів, щоб люди ці зробили любимого друга з цього всього. Ватажкам обох боків треба було домовитись, замирити цю бойню. А якщо люди були проти цього, то Бог сказав: воюйте. Такі віруючі були А я залишаюсь на боці невіруючих, вони не знають те, що знають віруючі. Вони є брехуни, життя продавці, убивці життя, напали на чуже. Усі капіталісти вірять Богу, а чужим користуються. Вони бояться залишатися в природі, природа уб’є їх своїм струмом. А ворог був, він є, він і буде між віруючими і невіруючими. Природа калічить їх за своє добро до невпізнанності.\n15. Усі люди земні оточені чужим добром, вони соромляться показати своє живе тіло. А коли вони крадуть, убивають, до свого імені присвоюють, то це можна? А коли чоловік завоював сили на своєму тілі в природі, то вони вважають це беззаконням. Кому треба репресія, їхні злочини? За все те, що я зробив у німців, наші психотерапевти посадили, я був в умовах за це діло. Я не хотів такої ненависної війни. Я хотів зробити між віруючими і невіруючими такий домовлений мир у любові, щоб війни ніколи не було. щоб за Божим бажанням людям жити в природі самим із собою.\n16. Вони мають не забувати, як треба один одному бажати хорошого, щастя і благополуччя в житті. А якщо люди залишають це один одному в їх житті з душею і серцем, що може бути краще від цього всього в природі. У нас, таких людей, не буде сварки ніякої, крім хорошого ставлення. Це люди говорять дружні слова «здрастуйте» один одному. А зовсім незнайомий чоловік відповідає йому: «Здрастуйте». Яка благодать!\n17. Між народженими людьми появилась благодать. Вона вічно жила, вона живе, і вона буде жити. А суворість це є мовчання, думка нехорошого змісту, це зло, ненависть сусіда до сусіда. Усі люди на білому світі живуть чужим добром, вони є віруючі й невіруючі, природа вбила їх за своє наявне добро. Вона примушує їх, вони застуджуються, хворіють і вмирають. Їм нема повернення, вони не хочуть жити за Божим явленням. Він є чоловік зі своїм наміром. Йому не треба буде чуже, він показує своє живе тіло нам усім як таке. Він говорить істинно, воно моє.\n18. Я не жалію тіло, і не хочу годувати його, також одягати. Я хочу, щоб воно жило так, як природа без усякої потреби, без усякого чужого, як природа живе без усякого запасу. У неї нема того, що давати. Бог не потребує нічого ніде, йому треба Чувілкін бугор. Мертвого капіталу нема на ньому, а є живе природне діло: повітря, вода, земля, що зберігає цим живих людей Ми живемо в місті, у селі, а ходимо в поле красти, крадемо, присвоюємо, називаємо моїм. А якщо воно «моє», ми його вбиваємо, смажимо, варимо, пожираємо.\n19. А раз ми пожираємо в природі, ми робимо його на сморід. А раз воно смердить, хто ж тобі такому дасть пахуче? Ти є оточений і наповнений чужим, у чужому живеш. Хто врятує тебе в цьому? Ми звикли досита наїдатись і до тепла одягатись, а жити звикли в домі з усіма вигодами. Наше село, наше місто, ми народились у ньому, пожили, сваволили, а потім захворіли, і вмерли на віки віків. Ось що наші люди зробили, оточили себе, назвали це місце своїм. А раз воно є моє власне, я подіну його, куди хочу. Якщо я захочу, можу продати, а не віддавати так людям. Своє є чуже в природі, люди поганого характеру накидаються на нього, вони відбирають силою своєю.\n20. В людях нема свого, спільного надбання природи. Людям не треба ніякий цінний матеріал А ми маємо своє місце, присвоюємо, називаємо його іменем: це місце є моє за законом, не чуже, а своє. Люди нехорошого характеру нападають на нього, сильні люди, беззаконного начала. Через своє власне індивідуальне місце будь-які люди можуть напасти на нього. Їм мало свого, вони хочуть чужого, їм треба придбавати таку сильну зброю, щоб сильний відібрав нею у безсилого. Так воно робилось і робиться силою, і воно буде робитися завжди. А бугор Чувілкін не займався ніким ніде, і він не треба був нікому. Це є пусте і безкорисне місце. Нікого не було на ньому, крім одного Бога, він ввів життя на ньому.\n21. І який же він є віруючий чоловік, якщо його оточує все це чуже? Він хвалиться ним, береже як своє. А його не можна зберегти ніяк: це живе природне. Золото, воно є, як вода. Сьогодні так, а завтра інакше. Так воно і буде. Від Чувілкіного бугра ніхто не відмовиться, а загострить, і вони скажуть у цьому ділі про таких живущих на білому світі наших людей, котрі вірять Богу. І люди є невіруючі, але вони користуються чужим добром. Вони наїдаються досита, а одягаються в фасонний, хороший, теплий одяг. Ми проживаємо в житловому домі, називаємо це все іменем своїм. Це добро є моє належне національне.\n22. Нас таких є багато в нашій державі, я не один такий ось чоловік, жадаючий цього всього, без чого ми не обходимось. Ми є любителі, охочі на все своє, придумане до цього всього хазяйства. Воно робиться нами в природі. Люди заводять птахів: курей, качок, гусок дворових; та свиней, овечок, корів, коней, биків, не одного, а багато. У нас є своє живе у тяглу, плуг, свій реманент для цього діла. Він є кований із заліза. Для того це все зроблено, щоб землю свою як таку обробляти, доглядати за нею, щоб робити грядку, а в неї сіяти зерно, бути професійним хліборобом у житті, селянином. У мене, як любителя, є все, своя власна земля. Вона вміло обробляється мною вчасно, оралась восени, готувалась під зиму, клалась під сніг. Хороший хазяїн має усе це усно в голові.\n23. Він не забуває про це все держати в себе цей час, готується до нього як такого. Він, як хазяїна, знає, що робити. Він сам фізично, розумово майструє в цьому ділі, сам робить. Природа оточує його, він метається в ній, в кінці свого життя бігає, міняє то одне, то інше. У ного є можливості робитись будь-яким, у багатстві копатись, жити добре і тепло. Усім дається робитись у процесі. А в природі є на це все банкротство, стихія з горем, з бідою. А природа створює її за твоє хороше і погане. Ти не хочеш хворіти і застуджуватись, а воно дається саме людям через учинок. Ми, такі люди, є не гарантовані зустрітись із цим ось у житті. Хороше створює погане. Ми не живемо добре в цьому довго.\n24. Нас із вами зустрічає погане, воно є негоже нікуди, за котре ніхто не хотів братись. За це погане, холодне свідомо взявся сам Паршек. Він був хлібороб, він був робочим, шахтарем, заводчиком, працював комерсантом. Йому доводилось бути заготівельником, за що його як такого вигнали, зробили хворим. Це природа захотіла, щоб Паршек пішов по слідах її. Психіатри визнали в нього розвиток особи параноя, шизофренію. Мені дали першу групу по труду. Я не міг працювати, за мною треба був догляд, а я не мав цього. А природа говорить мені: що ти такий злякався. Ти ж є Переможець природи, Учитель народу, Бог землі. Іди і говори людям правду, вона є в тебе, ти зробив її своїм ділом.\n25. Я став робити за її прикладом, став слухатись її. Вона була мені, як матір рідна. Вона зберігала моє тіло, як своє око. У мене серце є молоде загартоване, здорове. Мій вихід є в цьому ділі. Я не боюсь ніякого ворога, навіть своєї смерті. Якби у мене не було цього в своєму житті, мене б не було в житті давно. Це моя є така між мною і природою любов. Я зробив її сам на собі, тепер по всьому цьому початку є, що я не буду вмирати. Я заклав такі сили в природі, я оточив себе ними не для того, щоб я сам їх став мати. Ці сили є в природі на Чувілкіному бугрі.\n26. Там того діла нема, від чого людям доводиться вмирати. Там Паршек знайшов живе природне невмираюче: це повітря, вода, земля, що народило чоловіка нам. Він поділився своїм ділом, не захотів нарівні жити, узяв смерть, став радуватись нею, а життя своє прогнав з рядів. Ось старий потік з усіх є, він умираючий. А ми не брались за новий потік, щоб жити в ньому. Це наше таке невміння є, і ми не хочемо жити. А в природі ми не починали ці якості, що вічно живуть.\n27. Це місце є бугор, тут виповнилось моє сорокаріччя, як джерело природне не одного, а багатьох таких людей. Ми проспівали йому життєву славу. А в нас знайшлись люди за це все, ми пішли не за ними.\nЛюди Господу вірили як Богу.\nСмерть як таку він вижене,\n28. Що тут поганого, не такого, як треба, спитайте в них, творців? Хіба їм буде погано від цього, якщо вони вибрали це місце новим, невмираючим місцем? Вони кланяються йому, просять його в цьому здоров’я, вони одержують його. Чому людям не приїхати сюди? Учитель дає всім здоров’я на цьому ось бугрі. Ми прийшли туди не самі, Учитель закликав сам нас туди. Він покаже там життя своє, прийме нас як одного, через свої руки дасть нам своє таке здоров’я. Воно буде треба нам усім таким людям. Він довго ходив по землі, думав, його діло є праве в усьому. Його кроки це є наша істина. Її довго шукали по природі, і все-таки знайшли.\n29. А люди застосували нам закон сурового випробування за це все наше, зроблене нами в житті. Вони хотіли всіх покарати за таке діло. Питається, за що так? Хіба ми взяли чуже, або ним скористались, як такі люди. Ми підійшли по-еволюційному до цього, навіть нікому не заважали, а своє «ура» прокричали за перемогу Учителя. Він буде той же самий чоловік, котрого чекали люди. Він зробив Богом себе через своє діло. Він зробив те, що всім є до душі й серця. Нам треба жити, а ми вмираємо. Наше таке діло є одне з усіх, ми з вами знайшли його, це життєве питання. Нам треба оточити себе, як Учитель оточив себе в природі.\n30. Він не робив ніде без дозволу. Психіатри побачили ненормальність на ньому, зробили ненормальним. А коли він робив корисне в житті, то тут нічого не поробиш, а нам усім треба визнати це діло. Всі наші люди чекали цього в природі, дочекалися. Сама природа говорить, вона не даром вибрала це місце, вона довірилась цьому чоловікові. Вона говорить йому наперед, що буде, чого не буде. Усі люди є незадоволені цим ділом Брежнєва, а зробити нічого не зможуть. А Брежнєву не хочеться йти із цього місця, він є всьому діло, ватажок і керівник усього руського національного народу. Природа знає, що буде далі. Це було в 1979 році.\n31. Я є близький до цього всього, питаю, як у матері рідної. Ти, природа матір наша, скажи: Брежнєв буде у 1979 році? Вона відповідає: буде. А в 1980 році буде? Вона говорить: ні. Я спитав про … секретаря США. Вона так сказала: слова говорять про це, але діла не буде. Про зустріч Брежнєва і Картера у Відні. Вони зроблять усе на словах, а діла не буде. Всесвітня війна буде в 1983 році, так природа говорить. Я спитав природу: хто буде в перемозі? Не капіталісти, не комуністи, ти будеш у славі. Так вона сказала мені такому. Я не зробив нічого такого, а це так говорить природа. Ще було питання про мою ідею: коли буде визнана? Вона говорить: у 1979 – ні, у 80 році – ні, у 81 році – ні, у 82 році – ні, 83 році – ні, 84 році – ні, 85 році – ні, 86 році – ні, 87 році – ні, у 88 році – ні, а в вісімдесят дев’ятому році визнають усі.\n32. А тепер Ігор Яковлевич Хвощевський написав статтю про мене, вони розбираються, як про такого чоловіка, котрий стоїть у весь ріст свого тіла зимою в розпал морозу. Я не знаю цей знімок, як це вийшло і де, але на першій сторінці «Техніка – молоді», №4, і написана про все стаття «Не бійся холоду». Це те, що треба в житті. Я добивався цього і цього ось хотів. Про мене йде фільм у Москві й інших містах, і читає лекції професор Наумов Едуард Костянтинович. Він розказує про те, що людям треба буде. Їм треба гарантія, щоб люди не застудилися, не захворіли. А ми, милі, є ініціатори в цьому ділі.\n33. Я допомагаю у цій біді чи горі цьому. Вони, здорові люди, нічого не роблять і не вміють робити, їм робиться кінець. А ми просимо їх, говоримо: ідіть, це беріть, вам дають ваше здоров’я. Вам показує фільм Едуард Костянтинович Наумов, а Дроздов у Горках в університеті займається зйомкою фільмів. Він зробив свою роботу, він присилав людей, вони затратили на це сили, виклали матеріал. А цього чоловіка непокоїли для чого, він представив свої сили за вашою особистою просьбою. Він давав вам своє тіло під всякими своїми приводами. Кому це буде треба? Нікому, крім наших ображених хворих людей. Це все давалось, робилось ради них тільки.\n34. А ви, такі зовсім нехороші люди, що думали про це діло, коли у вас народилась така думка? Ви, учені люди, щодо цього всього, це вам не халам-балам, не думайте, що він зайняв не своє місце. А у вас явилось на це діло, ви є охочі до свого азартного діла. У другий раз вам не доведеться напасти. Вас мучить думка ваша в цьому ділі. Ви подумайте гарненько, що ви зробили? Істину живого чоловіка заховали, вам не давалось такого права, щоб ви сміялись із цього. Чоловік показав вам самого себе, своє здоров’я як небувало в цьому ділі. Ви подивіться на нього так у журналі «Техніка – молоді», № 4, на першій сторінці. 81 рік йому. Він зробив це для всього світу всіх людей.\n35. Він показав сам себе всьому світу. Ви не думайте, що це вам пройде так даром. Люди всього світу будуть вимагати від учених. Вони скажуть тоді, коли його, такого чоловіка, обнародують, узнають його таке ось ім’я. Він сам до нас на землю прийшов, смерть як таку вижене, а життя у славу введе. Де люди візьмуться? На ось цьому бугрі. Вони гучно скажуть слово. Це є наше райське місце, чоловіку слава безсмертна. А ми, це не проста одиниця університетських журналістів, зйомників кінофільму. Плівка закладена вийшла добре. Ви чекаєте, щоб я приїхав сам до вас на Горки, від вас це все потребував через уряд. У мене знайдуться ці сили до вас, як учених людей. Ви є ділки цього.\n36. Ви відкрийте журнал «Техніка – молоді», № 4. На першій сторінці герой стоїть із свої живим тілом. Природа береже його, він говорить з нею на руській мові. Він запитує в неї, як матері рідної. У 1979 році буде світова війна ? Вона сказала: ні. А в 1980 році? Теж ні. А зміна буде в житті, Брежнєв піде з колії. А Картера знову виберуть на свій пост. Ви зробите те, що ви вирішите. Ви підпишете свою угоду, але в життя це не пройде. Це є рожен у серце капіталістам. Я продовжую запитувати. А в 1981 році буде світова війна?\n37. Теж сказала: ні. А в 1982 році буде світова війна? Ні, не буде. А в 1983 році буде світова війна? Вона говорить: буде. Хто почне її? Вона сказала: Китай нападе на Індію, а Радянський Союз утрутиться. Всі країни підуть проти Радянського Союзу. Я питаю: хто ж залишиться в перемозі? Не капіталісти, не комуністи. Я спитав у неї: а хто? Переможець природи, Учитель народу, Бог землі буде в перемозі. Ти, вона указала, із своєю ідеєю. Це природні слова, а я передаю їх вам. Істина залишається на арені. Читайте, розумійте, це обов’язково буде в житті. Ви попробуйте, зробіть це діло, котрим Паршек оточив себе.\n38. Він народився для цього діла, він робить те, що треба буде нам усім, життя, але не смерть. Ми, такі люди, навчились жити при умовах Бога, він допомагав їм завжди і всюди. А було так, що він карав їх за їхнє зроблене: вони порушили, зробили в житті не те, що треба. Їх оточила біда з горем, від чого ми не знайшли засобів, щоб від цього позбавитись. Ми з вами не заслужили перед природою. Вона народила нас усіх, ми однаково народжувались. А от умови примусили, вони не захотіли без цього. А життя саме вимагає бути таким, як були до цього. Люди жили по-своєму, дивишся, як вони живуть.\n39. У них у голові є щастя. Це значить, їм буде добре або погано, а жити буде треба. Так це природа схотіла, вона нам, таким людям, показала все це, не сказала, що це є чуже. А вони зробили так, розпоряджались, як своїм; що хотіли, те й зробили. Вона не сказала про те, як це воно доставалось, і де ти взяв таку штуку. Гроші накопились у тебе, ти розбагатів ними. Найголовніше, твоє діло далось. У тебе було головне джерело, тебе оточувала земля, твоє життя. Вона давала тобі займатись, жити з нею нерозривно один час, не забувати, рахувати, міряти, робити грядку. А скільки нам доводиться думати, припускати за рік раніше. Земля робила тебе своїм хазяїном. Ти зміг будь-яку річ називати своєю.\n40. Ти не зміг віддати кому-небудь даром. Люди багато думали про неї, вважали, вирішували, її купували, продавали, словом, що хотіли, те люди робили. У них залишились права на чуже «моє». А раз це є «моє», у ньому доводиться помирати, як у своєму. Це є своє рідне в природі, ти украв це все в житті, його убив. А щоб люди змогли врятувати самих себе, вони не отримали цього. Життя створилось у людях нелегально. Все чуже навіть облюбовано, захоплено. Ти знайшов і притягнув у двір, воно є не твоє, а ти жив за рахунок цього всього. Ти є адміністратор у цьому, розпорядник, що убиває живе.\n41. Ви думаєте, це вам є щось таке халам-балам. Ця думка, почата в житті, є історія моєї такої ідеї. Вона починалась мною із самого цього малесенького місця. Я не проходив по великій такій дорозі, а я йшов по малесенькій і вузькій дорозі в лісі в Кавказьких горах біля швидкої ріки Білої. Це місце мого життя, ось тут і починалось. Я оточив себе в природі такою думкою, котра примусила станцію Каховську. Я пробирався в Котдаг до місцевого Майкопського поїзда, старався попасти, я поспішав.\n42. Моя робота була весь час на ногах. Мені. як заготівельнику, треба була дошка клепка і фреза, що нам давала артілям продукцію. Умови примусили мене бувати в цьому там. Це наша матір рідна, вона взяла обрала одного з усіх такого хороброго. Я був чоловік, як і всі такі люди, але нікому природа не довірилась, крім мене. Такому Паршеку впала думка в голову з висоти. Я довго не розбирався з нею, я став думати.\n43. Чому в людей виходить так у житті, вони їдять багато досита, а одягаються добре і тепло, а живуть в домі з усіма вигодами. Здавалося б, їм так треба жити без усякої втрати свого здоров’я. А вони застуджуються, хворіють у природі, умирають на віки віків . Я не ходив без шапки ніколи. Я побачив грузина, що йшов, Федота Тимофійовича Емова, він був зимою без шапки. Я повірив цьому, він був друг у роботі. Ми зустрічались з ним за кухлем пива в ресторані. А тепер після цього всього мне зустріли Армавірські східні вітри зимою. Я йшов у біологічну фабрику за замовленням, я терпів від холоду, це моє перше випробування було.\n44. Я залишився так без головного убору. Усі мої головні хвороби зникли, пішли, не знаю, куди. Я так і залишився ходити без шапки, я став запускати шевелюру, бороду відпустив і волосся голови, як ніхто, собі запускав у цьому довго. Люди бачили, люди сміялись із цього. Мені було не тепло, а холодно, вони сміються. Це не одне доручення було терпіти при такому холоді. А от друге, треба любити найзлішого ворога, це інших хворих людей. Я повинен їх розцілувати, цим перемогти ворога. Такий догляд за ними, щоб цим запобігти будь-якому захворюванню. Я є не лікар і не знахар, а простий руський чоловік.\n45. Я зустрічав будь-яким засобами у путі всякого цього чоловіка, його зупиняв, вибачався перед ним, у нього запитував про його здоров’я. А він відповідав мені так: його здоров’я хороше, він нічого не потребує. Такого не може бути. Люди виховали людей у природі, вони є технічні, їх треба що-небудь інше. А мені не треба те, чого вони потребують. Мені треба люди, їх тіло, а коли тіло буде, воно буде жити і без цього всього. А то не тіло, котрому треба те, що заважає йому, це чуже, зовсім негоже, мертвого виду.\n46. А люди придбавають його, роблять як своє. А воно не допомагало їм, наші люди створили його. А мені як такому доводиться вчити їх, щоб цього не було в природі. Я довго ходив та думав. А як же так вийшло, зроду я не ходив так без шапки, а тепер ходжу багато. Я думаю про взуття, словом, думаю, як би зняти його, та не знаю, звідки починати, боюсь залишатися без взуття. А в самого є засоби хворим людям допомагати. Я не роблю жодного кроку без природи. Вона спустила свою думку на це діло, щоб я подумав і попросив її, щоб вона дала мені сили свої для цього від холоду терпіти в природі. Можна сказати, я дякую за одну голову. А тепер стоїть питання: треба роззутись і ходити по снігу роззутим по морозу, та в людях робити те, чого не було.\n47. Я робив уже по-природному, треба було жінці ноги відновити, її чоловік звернувся з просьбою до мене, щоб я їй допоміг, а вона не ходила 17 років, усе робилось на милицях. А я поставив питання перед природою таке: якщо ця жінка піде ногами по землі, я піду тоді босий по снігу зимою. І природа зробила це в людях, вона допомогла в цьому ділі. Ця жінка пішла після мого такого прийому, вона своїми ніжками пішла, про це люди сказали мені. Я не повірив цьому, сам пішов переконатись, приходжу, вона ходить. Як ви думаєте про мене, я дав слово таке: якщо вона піде, то я піду своїми ногами зимою по снігу.\n48. Я не ходив зроду по снігу, але природа допомогла мені і тут. Я йшов роззутим, а люди побачили, вони оточили сміхом. Я сказав: це вони сміються із самих себе. Священика не було в моєму роду. А люди хотіли, щоб я прийшов практично до них, як таких. Я робив на них живий факт, піднімав хворих на ноги, хотів видобритися перед лікарями, щоб вони піддержали мою доброту. А вони хотіли покласти мене в психіатричний дім у Сватове. Я зіскочив на ходу з поїзда. Я не рахувався ні з чим, а своє практично робив так, як хотіла природа. Вона не кидала мене в образу, таку давала роботу, де я працював чесно. А адміністраторам прийшлась не до душі ця моя шевелюра.\n49. Вони бачили мою справедливість, старались її прибрати. Моя шевелюра була не по душі навіть військовим командирам. І командири залізниці ОРС Климов і Борецький набрались духу, постригли, побрили і скоротили. Мій виграш був тут, природа примусила психіатрам втрутитись у це діло, Покровського, Артемова і Н. Н. Корганова. Їм довелось заступитися за моє все, що я зробив у хворих людях. Вони дали мені свій висновок. Я маю розвиток параноя, шизофренію. Я одержав 1-у групу інваліда труда. Я одержав з 200 карбованців 138 карбованців 98 копійок. Живи, як хочеш. Проценти не врахували.\n50. Ти живи, як хочеш, це твоє діло. Я не дурень, щоби бути технічним. Природа говорить мені: ти чого зажурився, я не робила тебе хворим, я примусила психіатрів , щоб вони взяли твоє здоров’я на облік і не дали тобі, щоб ти працював так. Ти є хворий ради нас усіх, що живуть на білому світі. Ти є спаситель нас. Твоя дорога є профспілки, міськкоми, іди до них, правду свою говори. Ти загартовуєшся, здоров’я набираєшся, допомагайте ви. Вони зустрічали, вони проводжали, відмови не було ніякої. Я недовго був таким. У мене є розум дорогий, а руки золоті, я не проміняю їх ні за що. І взявся за діло своєї ідеї, а мені говорять: що ж ти такий кинув ходити до нас за допомогою.\n51. А я їм говорю: я є не кішка, а живий чоловік, енергійний, сильний щодо іншому хворому давати здоров’я. Ось це моя ідея є перед усіма людьми здоров’я. Я є Переможець природи, Учитель народу, Бог землі. Ворога відвертаю, учу людей, зір даю. У зв’язку із цим усім я став шукати собі місце, де я маю бути, щоб не заважати людям тим, хто не розуміє, особливо охоронцям порядку. Їм треба диплом, вони вірять штучному, техніці, вводять хімію. Вони вірять хворобі, відшукують її на людях. Мені не треба це. Я шукаю такого чоловіка, його народити без усякої потреби. А радянські люди не повірили мені. Голова сільради прийшов з кулаками на мій Чувілкін бугор.\n52. Я йому кажу: коли ти вдариш, тобі буде добре, а коли я вдарю, тобі буде погано. Моя така ідея знайшла матір, котра згодилась. Ми готували це дитя, дев’ять місяців берегли цю матір. А влада Луганська не дозволила народити, секту пришивають, мене. як такого, посадили в міліцію. За що, сам не знаю. А природа на путі: не горюй, твоє все попереду. Ти є невмираючий чоловік, не спіши, нехай люди читають про тебе А коли фільм показують про тебе, усе це є слава твоя. Ти за це все своє яким був, психіатрія держала тебе в умовах.\n53. Я сидів у тюрмі, суд судив. А ви думаєте, природа не знає про це. Люди самі говорять про це. А коли це діло торкнулось цих людей, котрі проти цього діла, то люди визнали свою помилку, їх примусили визнати своє те, що люди хотіли на цьому бугрі. Він віз нас туди на автобусі Красно Сулінському. Ми їхали туди із зйомниками, поїзд затримували для нас. Ми створювали на цьому ходу в цих умовах фільм із цих людей. Досвідчений шофер віз нас. Він говорив так: багато років їжджу, вожу цей автобус, тільки у ньому не возив багато людей, і так легко автобус не ходив. А йому сказав Учитель: ти везеш Дух Святий.\n54. Тоді телеграму давали з району в село Оріхівку, що все пройшло благополучно. Паршек показав своє місце свого життя дитинства на цьому бугрі в селі, навіть води напився із свого колодязя. Цей бугор без усякої потреби зайняв це місце Учитель. Він у 1978 році перестав їсти те, що їдять усі люди. Вони бояться залишитись без цього всього. А моя ідея: робити на собі, а іншого вона учить. А юстиція Кіровоградської області взялась заперечувати. Психіатрія оточила мене своїм режимом, робила своє психічне дізнання, описали дім, вважали за собою таке право, як у мене дарчу коштовність знайшла міліція і сказала, сажають у міліції.\n55. Сам начальник міліції говорить мені: тепер ми тебе пострижемо як такого. А я в нього спитав: а у вас є сокира? Він сказав: «Для чого?» А я говорю йому: відрубати голову. Він говорить: «Ми не рубаємо». А син приходить говорить батьку: все описали. Ну, що ж, у колоді карт 36 штук, я йому говорю. Моїх 3 карти, а їхні 33. Мої козирні, а їхні прості. Я не грабіжник, а в мене свідоме буття. Валентина Сухаревська про ці коштовності так сказала: «Він не просив у мене, а я віддала сама свої коштовності йому. Якщо він скаже мені, побудуй дім, я зобов’язана йому це зробити». Вона розповідає прокурору про свою хворобу.\n56. Прокурор не наклав санкції. Учитель знав це, він надіється на природу, що вона Учителя не заміняє. Скільки на світі осіб адміністративних є, вони є ніщо. А історію таку треба робити для людей, щоб вони знали, як їм чинити в людях своєю наукою. А ми не знаємо про цього Паршека, котрий тепер веде народ на цей бугор, де має народитися чоловік без усяких таких потреб. Це все природа підказала, що треба буде зробити. Якщо тільки так буде робитись у житті. Перший раз 51 чоловік, а в другий раз 120. Люди живі не такі, котрі мають умирати.\n57. Я їду з тюрми Кіровоградської в Москву, а тюремщики сказали свої слова мені: «Ось ти їдеш у Москву, цього Хрущова прожени». Я не доїхав, а його зняли, ось де сила була між мною і ними. Якби вони просили мене, вони б не сиділи. Я є Учитель народу, всіх людей всього світу. А вони одягли, взули мене, на суд представили судити не мене, а одяг, а тіло моє потрібне людям, що мають нужду. Вони всі як один закричать: їм треба здоров’я. А здоров’я дається Учителем, він терпить так через наші грішні душі. Він же є один такий, його пхають, він іде, не боїться ніяких перешкод. Це небувала одиниця є з усіх, котра робиться всюди. Люди сказали їхати в Москву, люди кличуть. А раз люди кличуть його, треба їхати. Люди чекають Учителя.\n58. Я був зі своїм здоров’ям всюди. Ось що природа зробила. Я, Паршек, є в Москві. Я, Паршек, є в Ленінграді. Я є Паршек, Такого не було. щоб хто-небудь такий був, у цьому замінив і став другим Паршеком, природа не зробить цього. А от вона зробить кого-небудь. Де б яка не була атмосфера, що йде, вона є для мене любимий невмираючий друг вічного характеру в житті нашому. Ми розуміємо її, ми вивчаємо її, вона є одна з усіх. Ми побачили на цьому місці, про що не треба буде сказати, це так і було. А його як такого довелось дочекатися, і який він прийшов до нас. Думалось як ніколи. А природа не хотіла зовсім так, а воно вийшло в людях.\n59. Скільки нам думалось про це місце, а не доводилось робити в житті, сама природа не давала. А тепер 17 травня на арені, а вологи нема для землі. Охоронці наробили все, вони образили Паршека. Вони не дали йому побувати зі своїми людьми в його житті на Чувілкіному бугрі, своє свято 25 Квітня святкувати і свій гімн проспівати. Це істина була закладена в цих словах, ми співали його.\nА життя своє в славу введе.\n60. Їм здавалось, це люди секти роблять. Може, це і є секта, але не така, як вона була. Це здорового тіла здоровий дух. Він є в усіх цих людей, котрі приїхали. Учитель прийняв їх усіх, скупав, вони залишилися з душею і серцем задоволені. За вказівкою, міліція була проти всіх людей, вони берегли їх сплячих усю ніч, народу приказали роз’їхатись по домах.\n61. Всі мої люди вчинили так. А природа залишилась не задоволена за нове діло. Вона думала, чим їх покарати, і вирішила не дати два місяці дощу, у травні й червні. Нехай люди знають, котрі заборонили це діло, природа покарала їх за це. Я запитую в природи: буде дощ у травні? Ні. Буде дощ у червні? Ні. Вона виконала мою просьбу. Я хотів покарати їх за їхнє це діло, до вас звертався з просьбою, а ви ж не дали, заборонили нам, нужденним. Ми ж були хворі, а нас усіх Учитель приймав. Ми купались самі, яка це благодать!\n62. Ми одержали здоров’я в цьому. Нас зустріла не якась стихія там, ми огородились здоров’ям. Це є наше райське місце, чоловіку слава безсмертна. У людях ішла мова про це діло. Ми маємо поклонитись цьому всьому і подякувати за це. Вони поклали свій труд на все, життєві слова в цьому ділі. Вони говорять, вони співають багато різними голосами. Це така істина є в природі, народжена людьми, від чого не доводиться відмовлятись. Природа не мала цього в себе. Для чого людям треба був цей Чувілкін бугор, хто з людей знав про це місце?\n63. Ідея Паршека є така. Він проходив роззутим зиму і літо багато років по землі. Це не одне було перед Паршеком. Він ходив по природі, а скільки він думав про це. А щоб йому доводилось робити, у нього не виходило такого. Усе це сама природа наробила, вона показала сама це місце для того, щоб Паршек зупинився на ньому і намітив те, що зробити для нового діла в житті. Це чоловік робив у його такому ось житті. Люди створили це зручне місце за цей час. Воно робилось для цього діла, щоб нам народити нового такого чоловіка. Там без природи не обійшлось.\n64. Матері було народжувати дитя краще і здоровіше на вільному природному місці бугрі, як це обдумав Учитель. Він рятує цим людину від аборту. Матір вирішила вбити його, а Учитель не дав згоди. Матір народить нам це дитя, цього чоловіка, щоб його узяти на своє утримання. Таке рішення було в людях: люди повинні створити йому це життя на руках. Чоловік має народитись у природі без усякої такої потреби. Учитель хотів зробити цей експеримент, але люди не дали йому зробити це.\n65. То тоді Учитель бере на себе цю ось силу, ви не відберете її. Вона народилась моїм рідним батьком, бідність примусила його. У зв’язку з усім цим ділом, я маю одержати спадщину, а мій батько не мав її. А люди питають у нього: «Куди Паршека будеш дівати?» Він сказав їм: «Чувілкін бугор буде його спадщина». Я зайняв його саме так, не творити діла там, а життя безсмертне вводити. Природа указала мені за моє все самітництво. Я знайшов це сам, цим оточив себе. Це є таке місце, воно не треба нікому в житті.\n66. Людям треба камінь, треба вугілля, треба нафта, і треба золото. А його нема там, райське життя є, воно вчить людей життя, а не смерті. Бугор є не щось таке, бугор є життя природи, вона має там . У ньому є струм, магніт, електрика; повітря, вода, земля. У цьому всьому також люди живуть, вони не зможуть жити без усього цього. Паршек не потребує, у нього нема нужди, він є забезпечений у житті. Для чого йому це діло, щоб у ньому помилятись і вмирати на віки-віків. Там цього діла нема, за що природа карає.\n67. Паршек не винен тут зовсім. Ви звинувачуйте потік природи, вона міняє його на людях.. То люди вмирали, а тепер люди не стануть умирати. Усе зробить бугор. Історія Паршека є одна з усіх, він пізнав таїну в природі, вона говорить йому правду, що треба в житті. А людям треба дощ у житті, завдяки чому робиться врожай, а його нема, і, видно, його не буде. Природа є така матір, вона покарала за діло Паршека, за те, що йому не дали зробити свято. Люди не зрозуміли і не схотіли, щоб Паршек проявляв свою ідею з людьми.\n68. Це діло робиться не для того, щоб нічого не було в житті, а ми хотіли самі цього, у нас душа із серцем оточили себе. Ось, до чого ми привели себе. Ці ось люди, котрим доводилось під час цього діла, вони одержали свою таку неприємність. Вони всі, ці люди, виявились перед Паршеком такими, стали вірити Паршекові ще більше. Вона хотіла покарати за це все їхнє. За ідеєю, Паршек не повинен карати когось із своїм цим за це. За його висновком, він повинен прощати їм як таким за це.\n69. Вони були проти такої Паршекової ввічливості, котра робилась для цих людей. Паршек кланявся їм низько головою, просив їх, благав їх цим, що він зробить із своїм народом без усякого такого. У нас є люди для цього підготовлені, з ними можна завойовувати завжди на такому місці, на котре вони приходили не заважати, а допомагати, щоб інші люди знали про це. Ми приїхали сюди із Святим Духом, у нас є сили направлені тільки зробити для всіх хороше, щоб інші люди приїжджали теж сюди.\n70. Вони робили для самих себе. Учитель пише про це в уряд, він задовольняє всіх своїм, читайте, розумійте. це вам пише. Він є один такий у світі, він не робить поганого, йде в путь сам, у холодне і погане. Він говорить, це природне є людське. Хіба сектант піде на таке ось діло? Він не згодиться так умирати в природі. Природа зніме його з путі за його непідготовлену сторону, він умре в цьому всьому. А Паршек сказав, це треба зробити для наших людей.\n71. Він не боїться природи, він терпить, природа вибрала його одного, довірилась одному. Він не вибирає такий день, котрий йому буде треба. А природа присилає те, що треба. Весна прийшла із своїми почестями, Паршек не радується ними із своїм тілом і не говорить: це поганий день. Йому, як Учителеві, треба всі дні однаково, щоб довіритись їм як таким. Він знає добре про них. Вони не приходять так добром, у них є один намір: когось з усіх людей забрати з собою, щоб людина не жила, а вмерла. Таке діло є в усякому дні, що приходить. Він приходить не з однією смертю, він веде і життя із собою.\n72. У кожного дня є сторона хорошого, і поганого є дуже багато в природі. Але люди навчили самі себе зустрічатись із самим хорошим, це тепле сонечко. А коли ніч, тьма заступає, люди привчили самі себе спати. Вони оточили себе цією звичкою: вдень діло яке-небудь робити, а вночі спати. Паршек знайшов цей бугор, його оформляє без цього всього. На ньому нема того, що заважає в житті. Люди розташувалися на бугрі, там такого мертвого нема, такого нема, щоб убивати, а живе природне є, ніколи не вмираюче, такі дії тільки потребує.\n73. Я виявився один у світі такий, хочу повернути історію таку по-своєму. А такі люди знайшлись із своїм поняттям, вони поставились до мене жорстоко в цьому ділі. А діло є таке в житті, люди вирішили піти самі на всі умови, котрих не було. А тепер ці умови народились, вони побачили на арені, хотіли, щоб вони жили між нами. Це наша є така радість цей бугор, ця місцевість, про котру іде така мова. Ніхто не брався за це діло і не хотів нічого робити, крім одного Паршека. А тепер йому нема життя за це: усі люди обрушились, і хочуть перешкодити йому в цьому.\n74. Це ідея є нового характеру, небувалого в житті. А тепер люди вхопились за це діло ті, котрі поставилися не байдуже. Їх недовіра зробила це ось діло. До цього всього бугор нікому не був потрібний, там нема чого робити, щоб люди причепились за це. Це місце нічого не дає, крім запобігає застуді й захворюванню. Там нема того, що є в цьому селі, щоб місце своє призначене мати, свого сусіда нема, огорожі нема, житлового дому нема, усяких подібних життєвих умов.\n75. Якщо тільки уставати з постелі, прямо братися за роботу, котра не стоїть на одному місці, а завжди думка робить, їй хочеться написати щось у цей зошит. Історія буває в житті не одна, котру доводиться бачити із самого ранку, її доводиться робити самому. Це було вчора, переді мною стояло таке питання в житті, що я маю робити чи піти куди, для чого. Учора це мною намічалось, а ти не забуваєш за таке діло. Весь рік попереду, він рахує ці дні поодинці й готується зробити щось у ньому.\n76. Це наші є люди, а їм все рівно мало цього діла, яке вони збиралися робити цього дня. Природа є матір рідна, вона примусила робити не одну людину на цій землі на цьому місці. Коли він спав, потягувався, в самого голова робила, він піднімав сам себе із цього місця, а в самого в руках рити глибоку яму, який-небудь фундамент у житті, до чого чоловік уже приготувався. У нього є на це камінь для стін, він наламав його і привіз, він є готовий, майстер треба, щоб скласти, а для цього треба були гроші.\n77. А коли люди мають гроші, це їх все таке життя, спокійно не доводиться жити. То одне приходить у голову, а потім наступає інше. Я, говорить чоловік, начебто він жалується комусь за це діло, котре йому доводиться будувати. У цьому ділі проходить його життя. Йому треба це, всі люди роблять це, вони так поселились для цього на цьому місці. Це є їхнє рідне таке предкове село, вони живуть так у ньому, і вони роблять там те, від чого життя їхнє твориться. Більшість доглядає за землею, їхнє діло одне: займатись хліборобством. Любитель хазяйнує, а в хазяйстві є дуже багато різних діл, особливо в селянстві.\n78. Для будь-яких людей потрібна основна земля в житті, це є їхнє джерело. Вони мають її, рахують її на десятини. На це все у них є думка не забувати про те, що їм треба мати для цього. У них є свій власний двір, огороджений великим забором. Він робить у ньому все без усіх сам, везе живе із степу, а в дворі він готує, як хоче і що хоче. Він є майстер і любитель у цьому, можна сказати, великий азартний. Якщо він тільки намітив зробити щось таке хороше в житті своєму, це його бажання, він кладе всі сили в природі. Він добивається і робить те, що йому треба. У нього є в хазяйстві жива сила.\n79. У нього є якесь приладдя, особливо у нього є плуг, він оре землю ним, її кладе під зиму, і з нею розмовляє, завжди думає про неї, говорить. Але він не віддає її нікому даремно. Він робить для цього на ній день і ніч, він не перестає думати про це все. Земля є землею, а от діло є ділом. Одне з усіх діл є діло його. Він подумає, перш ніж зробити, чи треба йому це діло зробити. У нього зародилася така думка, це все в нього розум підказував це зробити. У нього є свій плуг, своя сила, він хвалиться нею, він робить її, він не ходить нікуди за цим, він не просить ні в кого, а все робить сам без кого-небудь, і сам користується цим. У нього є все, за що він не візьметься, все є під його руками.\n80. Для чого це буде треба? Якщо нічого не робити в цьому, нічого не виходить. А щоб так робити, у ділі багато утворюється. Люди вмирають із цим, життя виходить таке. Це все не врятувало в житті, а навпаки, він умер у ньому, як ніколи. Що може бути гірше від цього? Ми не знайшли гіршого в цьому. Щоб у цьому ділі врятувати. Розвиток у людях був, він є той самий в цих людях. Вони зустрічаються із цими днями, вони приходять на арену такими, як вони не приходили без нічого досі на цю арену. Вони приносили із собою те саме.\n81. У них атмосфера міняється, дає свій ранній, свій народжений світанок. Сонечко із своїми розкиданими променями, котрі падають своїм світлом зігріти це місце і дати таку видимість, котра дає людям день. Це така атмосфера в житті є для людей, вона створює по всій земній кулі таку видимість. Це таке прийшло. На це діло природа вводить це все в життя. Це така народжена видимість, котру позначає. Сонечко це є не щось таке, є всі наші люди. У них усіх є така часткова сила, що треба бути.\n82. Коли люди себе піднімали, вони були в глибокому сні, спали, їх оточувало таке безсилля. Вони робили самі це діло, їм хотілось спати, такий розвиток був. Їм було ні до якого покою; вони не зможуть робити діло те, що роблять люди. У них розум розмірковував над усім, за що треба буде братись і робити те, що вони надумали. Це діло робилось людьми один раз, воно готувалось багато часу. Його очікували довго в житті, цей час тягнувся. Люди хотіли, щоб тепла атмосфера прийшла в життя. Вона дівається десь у природі, а потім знову вона приходить в такому виді, її такі люди чекають. Вони знають, що в ньому доводиться робити, вони готували до цього діла те, що треба.\n83. Вони мали приладдя, зброю для цього, їм доводилось робити нею це діло. Людські руки зробили їх. Для цього діла місце є обране, воно лежить неторкане. А коли нам треба буде таке місце, то ми використаємо його. У 1979 році 22 травня вночі це не сон, а якось розкриваються написані слова рядків, хто я є такий у житті. Мені відкриваються слова в рядках. Я є Бог Землі, а більше слів нема ніяких. Я починаю розбиратись у цьому. Бог є не який-небудь ділок у природі, він є творець безсмертного життя. У нього є своє тіло, він показує його так. Він виганяє смерть як таку з дороги, а життя вводить у славу. Йому не треба місце, огороджене забором, у людей є хвороба там.\n84. Йому треба місце не зайняте ніким ніде для всього світу, щоб на ньому створювати здоров’я своє. Я обрав це місце Чувілкін бугор. Він не присвоюється, а всім людям дається. Це люди займуть, вони гучно скажуть слова: це наше райське місце, чоловіку слава безсмертна. Він не має нужди ні в чому, йому треба потік нового характеру, людям жити без усяких потреб. Ми, усі люди, хочемо цього, але у нас не виходить через хороше, тепле життя. Природа вбиває нас за це все, щоб ми не відбирали в неї це і не присвоювали: це, мовляв, моє. А де Боже є? Якщо розібратись, у нього нема свого.\n85. Йому є не до душі базар, він є не грошовитий чоловік. Йому не треба який-небудь запас, у нього є в природі день, що приходить. Він не приносить нам мішки добра, і він не говорить нам, щоб ми готувались зустрічати його. Він не любить наше мертве, йому дай живе енергійне, щоб воно оточувалось духом. Він не живе мертвим, жене від себе. Це є картина з картин. А тепер природа взялась за це діло, воно починалось із самого бугра. Він примусив природу так, щоб люди зробили це діло, котре Паршек зробив у ній.\n86. У Паршека недаремно народилась така думка, вона оточила його, вона ходила з ним по природі. Він був такий один з усіх людей. Вони, такі люди, не бачили такого чоловіка, вони старалися говорити з ним про це. Паршек починав це все діло, він пішов так, став ходити по землі, а йому сипали під ноги жужелицю, він терпів від цього. Він ішов до хворого, його знаходив, стражденним допомагав. А лікарі з міліцією брали його за це у психіатричні умови.\n87. Їм хотілось, щоб Паршек здався в цьому. А він плигнув з поїзда на ходу, і йшов у Луганськ через Слов’яносербськ, Родаково пішки добирався. Йому, як такому, не стелився килим під ноги. Він зійшов в Єлизаветовці, механік дав йому тихий хід біля семафора. Тоді я став шукати вулицю Луначарського, 2. Федор Федорович Городовитченко був мій шурин, він зустрів мене непогано. Я взяв у нього брюки і сорочку заради пристойності. Сам спитав у нього, чи є в них хворі, що не ходять. Він говорить мені: на Першотравневій, 11 хвора лежить, не рухається.\n88. Вона не хотіла хворіти, чекала Божого спасіння, а я прийшов зі своїми силами. Я вчинив з нею так, як вона не очікувала. На це діло природа появилась зі снігом, з дощем. А я став водити її, хвору, по снігу, по дощу, по грязі роззутою. Сусіди бачили це, лякались. А хвора ходить, вона приготувала їжу своїм дітям. Тоді Федір визнав свого шурина Паршека Христом, не менше, не більше. Що треба робити? Паршеку треба йти тільки в міськвиконком. туди він викликав лікарів.\n89. Ці лікарі були проти Паршека, їм хотілось покласти Паршека за таке діло. Він утік від них. Йому доводилось пробиратись до того місця. Він кинув свій одяг, а сам пішов без одягу. Він пішов по тому полю, де кукурузники літали. Один з усіх літав вище від усіх. А моя думка була така: якщо цей літак сяде біля моїх ніг, то моя ідея правильно йде. Цей літак тут же став знижуватись. Я підходжу, у нього запитую: що за причина? А він сказав: невідома. Я йду далі, раптом дві дороги, а мені треба попасти. Я стою, чекаю і думаю. Куди йти?\n90. А чоловік іде з правого боку. Я дочекався його, у нього спитав: а як мені попасти в ті умови, у котрі треба. Він говорить: іди по моїй дорозі. Я пішов. Дай подивлюсь на нього, а його не стало. Хто це був? Він примусив Паршека йти цією дорогою. Чого тільки я не бачив у цій історії? А все-таки він дочекався свого дня. Східний вітер прийшов, і сонце на два місяці, щоб люди знали, кого вони турбували, нехай подумають. Це велике діло, це матір природа. розвинула нам, таким людям, те, що робилось у нас без усякого бою. Ми з вами починали, цілий рік ми з вами робили те, що в нас виходило.\n91. Природа йшла нам назустріч на таке діло завжди. Ми хотіли, ми чекали атмосферне явище в цьому те, що нам треба було, що переходить з одного в інше. У нас народжувався щорічно прибуток у природі, він придбавався нами в тяжкому труді. Ми спішили робити його, він годував нас, таких людей, рік. Умови примушували нас робити це. Ми розвинули свої потреби на своїх таких тілах, ми вводили їх щодня. Ми старались їсти по три рази в день щодня, і в четвертий раз, і багато. Природа відкривала такі ворота нам на це, у котрі ми спішили раніше попасти на це підготовлене місце. Ми не появлялись туди так без нічого, у нас було приладдя для цього.\n92. Ми готували це місце. На нашій землі ми робили грядку, у неї саджали зернятка, старались зробити в цьому вологу. А тут у додачу така атмосфера наповнювала дощем нужденну силу. Це місце робило нам через це все великий врожай. Ми не були задоволені цим. Нам вистачало на все на цей рік. Ми старались мати запас у цьому. Ми завжди надіялись на нашу природу, що вона не забуде нас ніколи. Вона старається дати нам нашу думку. Ми думали так завжди про це зробити і в цьому більше одержати, а воно виходило не так у житті теперішньому. Природа народила нам Іванова, він огородився своїм трудом жити без усякої такої потреби, і свої діла творити безсмертні. Він знайшов для цього місце Чувілкін бугор, на ньому відзначав щорічно.\n93. А в 1979 році теж він хотів відзначити 46-річний ювілей, а адміністративні люди знайшлись, не дали йому зробити це. батька рідного дату, життя моє. Ви не дали відзначити його, а природа обов’язково буде карати вас за це, природа не дасть дощу в травні й червні. Що буде, не знаю? Природа говорить: у 1979 році Брежнєв буде, у 1980 вже його не буде. Світової війни не буде. У 1981 році теж не буде світової війни, у 1982 році теж не буде, а в 1983 році уже війна світова буде. Ці два місяці покажуть. На Трійцю цього року я маю їхати в Москву, а природа не дає згоди на це. Чому це так, я не знаю в цьому ділі. Десь якийсь природний нестаток є. А він є природний, вона ввела таку ось суху погоду… але не східні вітри.\n94. Земля не одержує вологи. Прибуток життєрадісний сохне, робиться не живий, а мертвий. Непідготовленим людям доводиться відпадати від цього всього в житті. Вони є непідготовлені бути без потреб, нестаток мучить їх у цьому. Вони не знають, що робити, щоб у цьому ділі доводилось жити без цього всього. Ми користувались усіма правами, що захотіли, то все у нас було під руками. Як ледь щось трапилось, у нас готується на скору руку для їди, ми поснідати, вже приготували смачне і свіже та багато.\n95. Діло є за вами, щоб у вас був апетит та здоров’я ваше. Усе це робиться в нас у процесі, для цього всього приготовлено нами на столі все. Кожному окремо лежить на своєму місці. Ми повинні сідати на своє місце, твоя ложка, твій шматок. Ти не дивись на іншого, як він робить сам у цьому. Твоє діло є за тобою, ти спіши прибрати це все належне, як слід скоріше, тобто ти маєш поїсти все належне. У тебе є твоя здібність для цього. Ти є чоловік, твоє тіло має у себе свої пристосовані руки.\n96. Ти береш ними, що треба буде, ти робиш у цьому. У тебе є п’ять пальців, вони допомагають тобі в усьому, ти якось оточуєш ними, робиш те, що треба. У нас, таких людей, є свої довільні ноги, вони приносять нас у будь-яке місце. Це буває і в селі, і в місті. Їх примушують умови, вони стоять живим фактом перед людьми. Цим людям треба, вони хочуть бачити це місце, на котрому доводиться робити те, що треба буде в житті. Ми приїжджаємо туди зі своєю вмілою спеціальністю і вчимось.\n97. Ми хочемо зробити щось інше, щоби бути майстром. А коли ти навчишся чого-небудь практично і вміло робити в житті, то ти із своїм ділом є потрібний всюди. Твоя продукція потрібна по всій цій місцевості, ти робиш її своїми руками. Твоє тіло робило для того, щоб нам жити в цьому. Ми з вами живемо та робимо так. Ми надіємось на щастя, воно оточує нас. Нам хочеться жити добре, а куди ти дінешся від поганого життя. Все кидаєш на путі цього всього, а стараєшся все зробити краще від цього всього. Ми так робили, робимо, стараємось, і будемо старатись самі себе показати в цьому ділі.\n98. Наше вміння примушує довго думати про це і вирішувати наперед про це саме. Люди є природа, їм треба що-небудь для цього, волога, особливо земля, вона дає нам свої такі поклади. Вона годує нас, тварин, вони лають нашим людям харчування, свою штучну силу. Ми хочемо мати надію на це, вона держить нас на білому світі. Усе це дається природою, вона вирощує нам усе це живим виглядом, це все є наше багатство одне з усіх, воно є живе природне. Ми держимо його на прив’язі в заперті, як своє.\n99. Воно розводиться в нас у дикому стані, великі гроші коштує. Ми продаємо його на базарах. Ми також купуємо потрібне, для м’яса ріжемо, люди вважають щоденною їжею. Природа дає все це нам для нашого життя, присилає день нам, таку атмосферу, про яку не думали. А тепер це все діло готується нами до двох тисяч років, люди чекають якусь зміну в житті. А природа вже підготувала в цьому ділі чоловіка, щоб він прослідкував минулу історію. Вона робилась на збиток, люди не задовольнили себе цим за цей час своїм життям. Вони прожили, закопали самі себе за це діло в землю, тепер вони лежать у могилі.\n100. Якщо історія народжується в думці, то і діло буде в житті. Ми з вами дочекалися цього діла, природа відчинила ворота нам ці, вона є в нас уже на арені. Ми бачимо їх, вони оточили нас підряд без усякої зміни. Це східний чоловік із своїм небувалим, він залишив це сонце одне нам, радуйтесь ним. Він розпростер свої такі сяючі промені по всій землі. Вони не дають ніяких можливостей всякому росту, дихати нема чим, їх побризкати, нема кому їх напоїти. Це все наробили невмираючі друзі Паршека, вони заступились за його таке тіло, не дали техніці спокійно дихати за їхній такий ось учинок, котрому вони перешкодили, не дали цій ось ідеї жити.\n101. Вона ж є нового характеру. Люди є живі, але не мертві, вони зібрались у свій дім, ними побудований. Він є здорового Духу дім. Всі хворі люди приїжджають сюди, Учитель приймає їх, як живущих на білому світі. Він освітив у дусі таке місце, зробив те, що Бог дав їм. Це ось Чувілкін бугор. Самі адміністративні люди Лутугинського райвиконкому дали йому телеграму в доступу до цього бугра. Він не робить без дозволу сам це все, не пхає свій народ туди. У нього є люди, з котрими він розмовляв. Він ввів свою усну пропозицію: треба народжувати людей не в умовах, як ми народжуємо їх у подушках. А ми з вами маємо народити живого чоловіка на Чувілкіному бугрі. Так домовився з головою, а його приховують, не дають зустрітись із цим ось чоловіком.\n102. А де він дівся, я не знаю? Я з ним домовився народити так цього чоловіка. Мені не дали точну адресу його. Я повинен народити чоловіка за ідеєю моєю, а ви не дали, мовчки підсунули дівчинку. Я претендую на це діло, своє це візьму. Природа стоїть за мене, вона не за техніку і не за штучне з хімією. Вона є за природне, за повітря, воду, землю. Це є любимі невмираючі, вічно живущі друзі. Вони примусили ці дні без цього зовсім. Що робилось у природі? Вона міняла себе щосекунди в цьому ділі. Люди жили в цьому, цими правами користувалися, шастя допомагало їм. Вони жили так, як природа хотіла.\n103. Сьогодні вона була така, завтра вона буде інша. У неї було таке азартне діло. Вона вводила в житті таке щастя на все село чи таке місто, мільйонер зародився один такий, тобто багатий у цьому чоловік. Природа обдарувала його між усіма, щоб інші люди не спали, а робили те, що їм таким захотілось. А хіба не хотілось? Всім не давалось бути такими в природі, люди жили по-різному і багатіли по-різному. Як дні такі, вони приходили до нас не такими, як це буде треба. Ми хотіли одне, а виходило інше. За що ми кричали вперед, за великий урожай.\n104. Ми докричались до того, що ми, учені люди, не отримали того, що треба. Ми накрились зі своєю технікою, вона не дала нам те, що треба. Ми хотіли цього дощу, щоб волога була, а природа взяла і відмовила нам. Вона говорить: що ви зробили в цьому ділі, що ви народили героя свого із золотими зірками. Він є такий смертний, як і всі люди. Цей рік він живе, а в 1980 році він умирає. Яка така слава може бути? Вона йде якийсь час, цьому всьому вірять. А от Паршекові не хочуть вірити. Вони бояться води холодної, вони сирої землі теж бояться, повітря холодного теж бояться.\n105. Які ж вони є люди в цьому ділі, бояться природи? То не треба жити. Дощу нема, люди чекають його: він піде чи ні? Про це ніхто не знає. Їхнє діло чекати. Все буває в житті: не думаєш, а воно появиться. Це такий прибуток у природі, вони чекали його. Ми хотіли це, а коли люди хочуть, вони є хворі. Люди думають, вони чекають таке діло, а воно природою дається. А вона є така річ у житті: якщо захоче, дасть, а якщо захоче, не дасть. У неї є всього багато. Ми знайшли, ми огородились ним, присвоїли це, говоримо, це є моє. У всіх є своє, чужого нема.\n106. А коли своє є, і його багато є, то чужого не треба, а своє треба берегти. Його як не бережи, воно відійде саме, воно не твоє, а природне, воно дається один раз і один час. А таке горе буває: у хазяїна було тисяча овечок. Природа пішла назустріч йому, як хазяїнові дорогому вона зібрала йому таку величезну купу. А тому хотілось перевалитись на другу тисячу, а природа не дала можливості йому. Вона пішла йому назустріч, йому взяла прибавила на другу тисячу, у нього не було сил зберегти їх. Вона взяла одну умертвила, уже їх залишилось 999, пішло вниз із горем, з бідою, вони одна за одною збитком пішли щезати. Хазяїн побачив збиток.\n107. Він побачив своє горе з бідою, вона стала розоряти його до самого кінця, усі вони пішли туди, звідки взялись. Це гірше від тієї біди, котра жила була. Як тяжко доводилось наживати їх, а скасовуватись. Так ми не побачили цього випадку, це буває часто. А от цього не буває, щоб земля залишалась без вологи, а десь дощик пройшов. А тепер природа прогнівалась за щось, не стала давати води. А без води ні туди, ні сюди, навіть від грязі нікуди не дітись. А нам доводиться бачить так у житті, і від людей чути, і таке було. Батько жив із своїми синами, доньками, вони слухали його слово, а потім вони не стали слухати.\n108. Нажите стало падати, думка не така, вона є інша в хворих людей. Йому доводилось думати зовсім не те. Він думав про прибуток, а тепер думає про збиток, про спасіння самого себе, як би йому повернути колишнє здоров’я. Він шукає такі початі умови, а природа не дає їх нам, своїми силами робить, щоб прибутку не було, а Божий дар скасовувався, його не виходило. А ми, люди такого складу: одержуємо в житті те, що нас гробить у житті, у цьому всьому ділі вмираємо. Що може бути гірше від цього на білому світі? Природа народила нас таких, ми народились у ній ягнятами, а в процесі цього всього ми зробились технічними ділками. Ми відкрили науку самі.\n109. Природа є матір наша, котру доводилось пізнати так. Вона є таке джерело для нас, з нього роблять те, що буде треба. Вона відкрила нам такі поклади, ми стали шукати їх і знайшли. Це для нас потрібна сировина, для якої люди зробили заводи, ми стали випускати потрібну для життя свою продукцію, вона треба нам. Для цього всього ми зробили станки, струм ввели, стали здобувати енергію, вона крутить колесо. Ми стали робити точну деталь, із цих деталей склали за розмірами своїми машину на чотири колеса. Ми поставили мотор у цю машину, зробили, там вогонь запалили, так ввели, що вона стала робити.\n110. І вона пішла рухатись по нашій землі, по залізним рейкам, по асфальту. Словом, ми застосували силу для цього, зробили рух по землі. Ми стали доставляти вантажі різного виду з місця одного в інше, і також перевозити людей. Цим самим це діло стало зберігатись по всій нашій землі. Особливо в цьому ділі хазяїн був, він вкладав капітал на це, а туди розумного чоловіка запросили для того, щоб це хазяйство росло і робило людям потрібне, щоб цим користуватись і легко жити. Ми стали їздити з місця одного в інше, ми стали збагачуватись цим, жити добре.\n111. Шахта Должанка добуває вугілля багато тисяч тон. Вона робить так для того, щоб люди сказали про такий великий видобуток. А ще вона будується, не введена в експлуатацію, багато ще робіт. А щоб людям зробилось легше від цього всього, ніхто не сказав цього. А бригади роблять ще більше у труді, щоби шахтарі трудились більше і важче, а їх хвалили за це. Їм як було тяжко фізично, та і тепер нічим таким не похваляться в житті. Люди жили в умовах, так вони не задовольнили себе на сьогодні. Горе з бідою оточувало їх, і буде вічно так оточувати, як хворіли, застуджувались.\n112. Товариш Зорін, відкрий книгу «Резерви нашого організму», стор. 82. Люди пишуть про мене. Якщо ти віриш цьому, повір істині, і перевір живий факт. Це не я кажу, а природа. Я спитав потрібне для людей у житті: буде в травні дощ? Вона відповідає мені: ні. Ми є свідки цьому. А тепер я запитую в неї, як у матері рідної, скажи: буде дощ у червні? Вона говорить: ні. А в липні буде, говорить природа. Ми перевіримо без усякого такого. Вона мені говорить про договір СВ-2, чи підпишуть? Ратифікувати капіталістам – ніж у серце. Вони не проведуть у життя, і це буде. Вас троє говорили, висновки робили. Ми не знаємо, чи виграш буде в цьому. А природа сказала мені так. У світовій війні ані капіталісти, ані комуністи не виграють, а перемога буде за еволюцією. Свідомість визначить буття.\n113. Здоровий дух має здорове тіло, я борюсь за нього один, ввожу всім живущим здоров’я. Воно треба буде юнаку молодому. Шановні, це має світове значення, за що я підписуюсь. Бажаю щастя, здоров’я хорошого.\n1979 рік 27 травня. Учитель Іванов.\nМи, усі люди до одного чоловіка, народжувались, нам доводилось узятись за своє дитяче виховання в людях. Вони не хочуть залишатись у таких умовах, котрі не давали їм свій розвиток. Вони не знали в природі нічого такого, їх оточувала тьма, вони були ягнята, їх примушувала така обстановка. Їм доводилось братись за техніку, за першу букву, за склади слова, та за своє штучне. Для цього людям треба була в процесі хімія, що їм допомогло оточити себе цим. Ми стали рости і усно розбиратись у цьому.\n114. Ми стали знати минулу історію, вона примусила нас дертися на гору. Те, що було не зрозуміло нам, стало ясно в цьому ділі. Ми стали робити вміло, нас навчили наші предки. Ми стали робити, стали їсти, стали одягатись, у домі жити. Нас оточила думка посилати за чим-небудь, ми пішли з нею. Якщо ми змогли, то ми зробили це. У нас вийшов живий факт, ми добились, у нас вийшло те, що треба в житті. А щоб зробити те, що нам треба, ми не одержали. Як ми з вами застуджувались, хворіли, умирали на віки-віків, так це діло не змінилось, воно не пішло від нас. Ми робимо все для цього всього.\n115. Ми, всі люди, робимо для того, щоб у нас було все необхідне, щоб ми не мали нужди в житті. Ми з вами живемо добре і тепло за рахунок цього всього. Нас не задовольняє одне: наша звичка. Ми звикли робити, у ньому помилятись, ми гинемо в цьому, це наше незнання. Ми не знаємо в житті своєму, що треба буде зробити, щоб не хворіти, не застуджуватись. Нам треба робити таке діло, щоб воно було в тебе, а іншим не заважало. Ми не зробили своє, а інших ми вчимо робити це, убиваємо інших і самих себе. Це було, це є, це буде. А щоб цього не було, ми боїмось природи, відходимо від неї, озброюємось, не хочемо бути ввічливими.\n116. Ми не хочемо жити за ідеєю Паршека, любити свого ворога. Це є наша матір рідна, вона народила нас усіх однаково живими, природними. А ми не захотіли бути такими, щоб її любити, а поставились капризно. Ми вбили маленьку курочку, а кров спустили. ми зробили самі це, і одержали в цьому самі це. Паршек любить природу один такий, за це все одержує від неї. Вона є йому друг вічного характеру. Що Паршек отримує від неї? Життя своє невмираюче, вічно живе. Що може бути краще від цього? Якщо ми робимо діло таке, а в нас не виходить, ми вмираємо, то нам усім є гріш ціна. А Паршек є Бог Землі за своє діло, зроблене ним. Прочитайте його «Перемога моя», вона скаже вам усе, що треба зробити, щоб не вмирати.\n117. Нам треба мати чоловіка такого, і треба дати йому місце таке, щоб діло вийшло в цьому. А ми, як учені, не згодні із цим ділом. Ми не знаємо нічого про це діло. А нам треба народити чоловіка такого без усякої потреби. Чоловік є Паршек для цього діла. Якби вона не говорила мені про це все, я б не питав у неї про це. Для чого мені треба цей Чувілкін бугор? Це місце є всіх людей усього світу для їхнього здоров’я. А воно треба не мені одному, тому, хто його знайшов, і він держить його в себе. Природа указала йому це місце через його рідного батька.\n118. Він намітив його. Він прийшов сюди один. А потім уже люди випробували цю правду, це оздоровлення на собі, як духа здорового тіла. Ми якби не знали, хто такий Паршек. Він є Бог не для однієї Валі, він є Бог усього світу. Ці люди прийшли на цей бугор, усі 50 чоловік поклонились йому низько до самої землі, і Учителя сильно просили, щоб він дав їм здоров’я. Він дає нам усім однаково здоров’я, і хоче, щоб усі як один огородились цим, були в цьому гарантовані, і ніколи не застуджувались, не хворіли.\n119. Цей бугор дав такі сили Паршеку. Люди з людьми зустрічались, мудреці з ученими. Продукт треба було купити за гроші, а економіка відмовилась. Їх було багато, а продукту зовсім не було. Комуністи звернулись до Паршека. У Паршека нема, чим обдарувати, пішов до Брежнєва, зайнятий. А він не задовольнив тих, що просять; його сторону оточили артисти, що торгують, котрі відійшли від мого здоров’я. Я був не Паршек, а хто ж у сірому костюмі? Вони хвалили його, а він пішов, Брежнєва сторона не показалась, вона виявилась на лівому боці, а Паршек виявився на правому.\n120. Такий сон, так людям хотілось. А раз вони вибрали таку ідею, котра тягне за собою. Ми, усі люди, не приїхали б сюди, якби ми не бачили істини на цьому бугрі. Вона оточена райським місцем. Ми були на ньому, навіть прокричали три рази «Ура, перемога за нами». Ми готувались до цього дня, до цього нашого міжнародного свята, це небувалий день. Ми чекали його, хотіли проспівати на ньому гімн свій. А нам, таким людям, котрі приїхали з усіх кінців. Люди всі приїхали, бо знали про це діло, що воно представляє із себе.\n121. Це місце є не яке-небудь у житті, а святе райське наше місце, чоловіку слава безсмертна. Це мною так написані слова. Це все створено, щоб люди співали в себе усно для свого життя. Це робилось у природі практично, щоб про це не забути. Життя це є природне живе, котрого не було ніде ніколи. Воно є природне для всіх нас цих людей. Вони хотіли цього, природа не давала їм, вона втягувала їх. А втягування це є сторона хорошого характеру: досита їсти, одягатися до тепла, а жити в домі з усіма такими вигодами. Хороше це не одне.\n122. А що саме? Це труд, у котрий усі люди йдуть. Вони не хочуть тяжко трудитись, їм хочеться легко робити. Шановний секретар КПРС Ворошиловградської області. У вас на вашій землі, народилась ідея в Оріхівці, Лутугинського району. Ваш земляк Паршек знайшов її в природі, оточив себе нею. Він знайшов не особисто собі, а всім людям усього світу. Їм, як таким, набридло вмирати. Та й вам не хочеться вмирати, а час вашого дня обов’язково прийде, ви оточите себе ним, зробитесь безсилим. У вас природа відбере їх, і ви слова не скажете, умрете на віки віків, як і не жили. Ви не знаєте мене такого. У мене є журнал «Техніка – молоді», 4. Подивиться на моє фізичне тіло, воно і тепер, моє серце є молоде, здорове, загартоване, як 25-річної людини. Я виходив його. Я не боюсь ніякого ворога, навіть своєї смерті. Я знайшов для цього це місце Чувілкін бугор, він треба був нашому юнаку новонародженому. Моя ідея ця розроблена, щоб людина народжувалась не на подушках, а в умовах райського місця. А ми знайшли матір, котра пішла за нами, за багатьма людьми; ми виходили його в череві. За дозволом голови райвиконкому Лутугине ми приїхали зробити роди 1975 року 15 липня. Цю історію не забути.\n124. Голова сільради Оріхівки прийшов з кулаками до мене, він підняв, міліція посадила мене. Матір народжувала не на бугрі, а в Ворошиловградському пологовому домі. Вона народили хлопчика, а дали дівчинку. Ми не пішли проти закону. Я взяв на себе бути без усякої потреби на цьому місці бугрі. Мені ж знову дозволили, щоб я приймав людей на цьому бугрі й давав їм здоров’я. Спитайте в Мусієнка з Лутугине, вул. Гагаріна, 12, як він сина свого привозив, я прийняв його, так усіх приймаю і даю здоров’я. 46 літ зрівнялось, як я освоїв цей бугор, зотів відзначити це свято, а ви завадили мені як такому, сектою назвали. Нехай сектант це зробить, я проходив 46 років.\n125. Тисячу разів можна вмерти, а я жив, живу і буду жити. Як мій гімн розкаже словами.\nЛюди вірили Господу як Богу,\nЩо ви зробили? Ви не дали, щоб цю ідею ввели, а вбили її, як і не жила. Але Бог, як такий, не вмирав ніколи ніяк. Йому нема, за що вмирати. Природа оточила його, як ніколи. Він стоїть під Москвою в розпал холодів. Йому, як такому, не буде і смерті, він прозвучав по всьому світу.\n126. Природа стоїть за нього, вона покарала людей шляхом засухи два місяці: травень, червень. Народ спитає вас про Паршека, про все, вами зроблене. Бажаю щастя, здоров’я хорошого. 1979 рік 31 травня. Іванов\nМи примусили самі себе бути навченими в житті, бути в природі в людях такими охочими, злодіями, вбивцями, над маленькими дітьми. Ми піймали їх, ми загнуздали їх, послали їх у бій, щоб вони вчились бути там на своєму фронті розпорядниками над іншими людьми цього діла. Він є лейтенант, капітан, майор, полковник, генерал, інженер, лікар, асистент, професор, академік свого діла.\n127. Вони звикли розпоряджатись, примушувати бути над цими вченими людьми. Це така робота є їхня в цьому ділі, вони навчили себе командувати. Вони помилились цим, у природі застудились, як і всі невчені, захворіли, похворіли, у цьому всьому вмерли. Так вони огородились, їхнє діло показує на собі це. Ви, такі люди, подивіться на мене такого, народженого так, як і всі народились у цьому ділі. Нас зустріли умови, ми пішли так само, ми вчимось на цього ось діяча. Ми клали всі свої сили, старались зробитись командирами в цьому ділі.\n128. Усі ми, такі люди, не залишались без цього діла, а думали з самих молодих літ про це, тільки хитрість наша примусила бути в цьому. Ми з вами пожили та сваволили так добре і тепло. Нашому природа не дала усіх тих можливостей, вкоротила це все. Ми стали здаватись, сили свої втратили, ми не змогли жити далі. Наша участь є така на путі свого життя такого. Ми пожили та побагатіли цією природою. Вона не давала нам таким усім такого права, щоб ми користувались ним таким. Це природне право є, вона є усьому діло. Якщо вона захоче, то вона робить для показу, щоб людям не дати зовсім цього розвитку, вона держить, лише б тільки це щастя було.\n129. А щастя має бути в людях. Якщо ти живеш добре, живи добре. А якщо живеш погано, живи погано. А тепер діло інше знайшлось: Паршек із своєю ідеєю вийшов на Чувілкін бугор. Він зробив для цього, щоб люди бачили це. Їхнє діло буде одне: старатись заважати цьому всьому. А якщо це все є нове небувале, то старе буде заважати йому такому всіма шляхами. Воно було страшне, що люди робили до цього діла, ми вмирали. А тепер ми не будемо вмирати. А як же ми будемо жити? У нас є люди для цього, а їм треба діло, щоб робити свідомо без їжі терпіти, не робити фізично, а легше. Це є не якась така смерть, вона робилась нами такими.\n130. Пристрасть наша оточила нас своєю такою боязню, вона примушувала людей думати, як треба буде жити, щоб не залишатися без усякої їжі, без смаку і апетиту в житті своєму. Пристрасть оточує людей велика боязнь цього діла: не дай тільки залишитись без їжі і без одягу, і житлового дому, або твого такого місця, це ти живеш і робиш це діло. Ти, ватажок, живеш із людьми. Де ти набрав їх, для чого ти навчаєш їх таких маленьких? Ти женеш їх у природний бій.\n131. Ти приготував їх для цього, як своїх рідних, ти розпоряджаєшся, як своїми. У тебе є для цього земля, джерело зробили для цього. Ти вважаєш, це твої люди зробили. Ти годуєш їх, ти одягаєш їх, за це будуєш будинки їм такі, вважаєш, це все наше рідне. Ми оточили себе цим, на це все маємо свою зброю, котрою ми бережемо своє, як око. Усі інші нації вважаємо чужими, не хочемо любити їх, як своїх, а огороджуємо, говоримо: це все наше. А де ж діло моє, моєї ідеї? Я не маю нужди вашого джерела, і не хочу присвоювати це все до імені свого.\n132. Це все є не наше рідне. Ми народились у природі, оточили себе нею. Вона наша є, усіх людей, однакова матір, котра народжує. Ми не пішли по її умовах, стали своє місце називати своїм іменем, стали шукати по природі, тягнути у свій дім, огороджуватись великим забором, великою охороною: не підходь ніхто, це є моє. Ми знайшли його, оточили себе ним. У нас є все для цього. А ти такий є іншої нації, як хочеш, це є нелегальність. У природі нема свого, є все спільне, живе енергійне, природне невмираюче. Повітря, вода, земля є рідні всіх наших людей, вони мають розпоряджатись цим усім, не присвоювати, як це робиться людьми.\n133. Це місце є всього світу всіх людей, де нема чужого, а є спільне живе, струм, електрика, магніт, що є і в людях. Вони є у ній, як у ванні, усім людям це доступно, приватної власності нема, місця. Люди є життя, але не смерті. Нам не можна називати своїм іменем, бо буде чуже, а між своїм і чужим існує ненависть, зло. Ватажок говорить, це є мої люди. Я вчу їх по-своєму, примушую; як захочу, так зроблю. Вони підуть за мною. Вони йшли за тобою, усе робили по-твоєму, ти був їхній батько рідний. Теоретик Ленін не залишався без царського свого політичного діла, він убивав людей у цьому всьому, а своє недороблене ставив. Йому теж було місце своєї назви, він мав. Він брав чуже від наших більшовиків, робочих людей, а своїм давав. Він говорив: це є ваше, ви маєте скористатись ним. Це земля ваша, ви маєте в ній копатись, ритись, знаходити своє, його присвоювати.\n134. Я, більшовик, не пішов убивати інших людей за гроші, щоб ними жити. Я не присвоював цю партію, не говорив: ви повинні йти в бій це право своє завойовувати. Його, як свого, нема, твого місця нема. Ти є умираюча людина, ти технічна, у штучному, хімією оточена, щоб так жити, як природа. Вона живе вічно, живе незайманою ніким, це Чувілкін бугор. Паршек знайшов його в природі. Він є природний, живого характеру. Повітря, вода, земля є вічно невмираючі істоти. Якими вони були, такими вони залишились.\n135. Ніхто не давав і не дасть нам права присвоювати людей, своїми робити. Вони є живі, тобі, як ватажку, не підкоряються. Вони роблять те, що треба для тебе. Коли ти вмираєш, на твоє місце приходить інший з таким напрямком, котрий був до цього. Люди робили те, що було шкідливо їм. Вони вмирали, вони вмирають, і вони будуть умирати. Таке право нам як таким є негоже. Нам треба життя таке невмираюче. А Паршек не хвалиться своїм місцем, не говорить: це місце моє. Кожен чоловік може стати на цьому місці, треба робити в людях те, що їм корисно. Вони не хочуть, щоб хто-небудь розпоряджався ними, примушував.\n136. Люди чекають на цю реальну просьбу, їх треба просити, а не примушувати, як своїх таких людей. Люди хочуть, щоб вони не підкорялись, і не були такими, як зробили їх своїми. Ми робимо так у житті, як виходило. Це сімейне таке діло є в самих, щоб у них був ватажок. Він розпоряджався, як своїми, давав їм усім свою настанову, його, як старшого, старались слухатись. Вони були огороджені своїм власним життям, старались мати в себе краще від інших. Щоб так кому-небудь іншому допомогти, бідному, стражденному.\n137. Вони вважались близькими сусідами, жили з ненавистю, підглядали через свою огорожу, підкрадаючись; боялись, щоб у сусіда не появився якийсь природний прибуток. Вони гнались один за одним технічно. У них була земля власна, одержана наділом. Він знав її з натури, старався думати про неї, чекав часу, коли треба приїхати до неї із своїм приладдям. Він був хазяїн цього всього. Йому допомагали в роботі живі коні, він держав їх, доглядав, як за своїми, годував якийсь час, поїв, також мав упряж, старався мати на них драги або бричку. Він запрягав у плуг і ним орав свою землю. Він доглядав за нею, рано восени орав, клав під зиму.\n138. А сам не забував про себе, думав про все це ось у житті своєму: як же не забути те, що де поклав. Особливо, він думав сьогодні про завтра, що треба робити. Це є в азарті гравець у карти. Він чекав цей день, що прийде, а він прийшов до нас не таким, як ми зустрічали його, ми хотіли кращого. А нам було все рівно, у нас на це діло на щастя буде. Природу таку, котру чекали так, ми не дочекалися, вона прийшла в цьому не така. Але наше діло одне: робити треба. А коли ти будеш у житті своїм тілом робити, то, врешті-решт, одержиш живий факт. Зима лягає на свій час, а наше діло всіх: її так не любити, гнати від себе таку, вона триває довго. Її доводиться зустрічати із запасом. Ми проводжаємо її.\n139. Вона любить багатих імущих людей. Які б вони не були такі герої, а зима є зима, є холод, він усім набридає так, як і завжди. Нам хочеться, щоб вона не була. Усім хотілось не утомлене життя. Як ми хотіли цей час, щоб наша тепла весна була. Вона відчиняє ці ось ворота, вона нас, усіх людей, готує до цього діла. Вони готуються, озброюються, хочуть робити те, від чого життя розвивалось. У нас створилася революція на це діло між собою, одні люди прогнали інших з життя, не дали жити, а своє легке не зробили таке, щоб нове вийшло в житті. Це людське діло було, воно є, і буде таке діло. Люди народилися для цього діла, щоб робити в цьому ділі.\n140. Ти є хазяїн усьому ділу. Чиї люди є в природі? Ти, як такий чоловік, скажеш: мої. Я, мовляв, бережу їх у житті, їх годую, одягаю, будинки будую. Живіть та робіть те, чого я хочу. Щоб ви, як такі, робили те, що дає нам тимчасове життя, котре робиться нами в природі. Усе це належить нашій матері природі. Вона посадила нас на свої місця всіх до одного чоловіка, де я оточив себе. Я не став слухатися її закону в процесі свого життя, пішов за людьми технічного труда, став шукати по природі те, що нам треба було в житті. Я знайшов його багато, став міняти його іншим, продавати, гроші придбавати за це.\n141. Це все не моє, а чуже. Люди робили все це своїми руками, вони вміло робили, їх примушували гроші. Вони продалися за це, хазяїн купляв їх за гроші. Від них вимагалося те, що йому було треба. Це був чоловіка прибуток, він багатів ним. Люди створювали це його багатство, економіка росла за рахунок цього всього. Питається: це чиї люди? Природи зовсім чужі, вони не мали знання: не вміли жити самі без цього, пішли до цього хазяїна в найми, хазяїн примушував працювати їх, за їхній труд оплачував, про себе не забував. Природа робила все це, вона була чужа людям цим. Їхнє діло було робити, про це хазяїн знав, він був розпорядник цього добра.\n142. Йому ввели такі засоби, люди створювали їх. Це все є природне, зовсім чуже. Чужі зовсім люди створювали це добро, а воно коштувало гроші, хазяїн цим ділом розпоряджався, нічого не робилось без людей. Ці всі люди були чужі природні, вони робили все, щоб у цьому всьому помилитись і на віки-віків загинути. Це все зробили вони. Природа оточила людей застудою за це все, зроблене ними, вони захворіли, похворіли і вмерли. Це їхнє діло зробило, вони пішли з життя через це діло, котре вони робили в природі. Вони хотіли жити, а природа не дала їм; взяла сили відібрала, а тіло в цьому без сил не потрібно. Природі треба люди із силами, а вони загубили їх у процесі свого життя. Вони стали не живими людьми, а мертвими.\n143. Вони не треба нікому, а прахом зробились. Свої люди зробили це все, вони знали це таке діло, воно робилось і до цього часу, це все робилось із самого першого початку життя людей. Вони народжувалися не для цього діла, щоб ним так ось займатись. Люди почали робити самі це, вони зробили, а в них вийшло це живим фактом. Це перше технічне, у штучному вийшло. Ми, такі люди, почали, лише б це було перше, ми знайшли до цього ось друге, і так це діло пішло. Ми,, такі люди,, не стали рахуватись ні з чим, а примусили свої руки це ось майструвати. Наш розум міркував те, що для життя необхідно, усе робили в житті своєму.\n144. Людям треба була ложка чи голка, люди довго думали про це все, ходили, а все-таки вони прийшли, для чого це все буде треба і як їм доводиться користуватись. Люди зробили своїм розумом і своїми людьми це все, самі навчились, стали робити це, фасонний теплий одяг зшили, зварили у воді смачну їжу. Людям треба були ці речі, їм, як таким, треба було таке діло У них залишився вічно не вмираючий стандарт між людьми, ми показали себе в цьому ділі. У нас виявилось зайве, куди дівати? Ми стали збувати його в інші руки, вони самі стали любити це, тобто так робити, як всі свої люди робили для самих себе те потрібне в житті. А чого тільки нам треба було від першого цього початку?\n145. Скільки я не писав чи не думав у природі, а такого я не бачив у своєму житті, і не зустрічав на своєму місці. А все-таки я дочекався своє близьке діло в словах. Моя матір природа не пожаліла дати мені свої слова в житті. Я креслю їх чорнилом на цих сторінках паперу, ту істину про це діло. Воно зробилось нашими близькими рідними людьми, вони почали робити це діло своє, поселились близько до своїх рідних людей на цьому ось місці, облюбували, обрали це ось місце, своїм близьким, назвали його: це місце є наше. Ми з вами спритно зажили на ньому, дружили із своїми близькими рідними. Як воно робилось.\n146. Сусід із сусідом починали робити це своє життя, ми влаштували самі себе сусід до сусіда близько. У нас була межа між собою. Хтось із нас облюбував це місце, взяв свою межу, стіну поставив. Він мав це місце своє власністю, обгородив, це є слово «моє». А біля свого близького сусіда я виявився таким само близьким сусідом, з котрим довелось жити так близько, як рідним. Ми поставили близько свої будинки, обгородились, кожен старався не відстати від свого близького сусіда. А він думав думкою свого сусіда.\n147. Сусід сусідові не уступав ніколи, він гнався, йому не доводилось відставати. Збоку він жив, бачив через стіну, що в сусіда робилось у дворі. Він рано встав, його вчорашня думка підняла рано ледь світ, примусила збиратись, щоб їхати у степ раніше від усіх, це він так думав. А сусід збоку окружив себе такою ж думкою, його примусив робити цей час, люди довго чекали його, вони готувались до нього такого. У нас, усіх людей, була одна надія. Ми, усі люди, живемо так, а ми оточуємось щастям, говоримо, так. Якщо буде добре в житті, ми не дінемось нікуди від цього всього, а ми будемо старатися жити цим. А коли природа не дасть нам цього, ми з вами будемо терпіти погане.\n148. Це все буде залежати від нас, усіх людей. Ми маємо зло і ненависть сусідську, відходимо один від одного, не допомагаємо своїм розвитком, а заважаємо. У нас є введена наша психіка, один за одним женемось. У тебе є це, а в мене нема цього діла. Що я є чим-небудь гірший від тебе в житті своєму? Я є такий само чоловік у природі, так само не кидаю думати про це діло. Мені хочеться жити так само, як живе мій сусід. Він дивиться теж так само через стіну, він бачить так само, сам із собою говорить про мене, такого самого сусіда, як я не стою, а все роблю.\n149. Я хочу перегнати його своїм ділом. Це ми є такі люди. Ми не зможемо жити без усякого такого закону. Хтось має розпоряджатися нами, такими людьми. Ми живемо в селі, а воно є на обліку цього району, він обслуговує своїми силами. У ньому є така міліція, є прокурор, суд іде, він вирішує спірні питання. У житті є всякого роду люди, котрим треба знати не про одне наше село, котре має всіх хазяйств велику суму, їм треба дуже багато товарів усякого роду.\n150. Люди всі мають нужду, їм треба було ярмо, його робили люди, везли на базар. Також люди робили плуг, їм треба був не один плуг у цьому ділі. Люди оточували себе землю, як ніколи, вони були приготовлені до неї, щоб за нею доводилось доглядати. Люди були озброєні для цього всього, їм треба жива сила бика в ярмі, а кінь у хомуті. Вони орали, вони волочили, вся надія була на них із цього місця перевозити, щоб зробити чисте зерно в засіки для збереження самих цих людей.\n151. Вони жили самі в цьому ділі, щодня зустрічали цю ось невмираючу, вічно живущу на білому світі енергійну струмину, котра давала людям життя. Вони дивились на небо, вони бачили сонце, як воно сходило, як воно заходило, а весь день весь час своїми променями світило під наші такі ноги. Їм доводилось ступати по землі. Їхнє діло одне: у цьому ділі треба було чути запах. Мало того, що людям доводилось бачити цю дорогу на цьому місті. Люди чули, їм доводилось робити тяжко на цьому місці.\n152. Особливо люди копали глибоко шахту, їм треба було вугілля, вони брали його, колупали на шматочки, своїми руками клали в посуд, таскали його на-гора, як чорне золото таке для життя. Хазяїн цього добра мав такі засоби, мав величезний апарат службовців, людей як таких запрошував, приймав на роботу. Того чоловіка втягував своїми грошима, люди придбавали їх у фізичному труді, робили їх своїми. Без них не було людського життя, вони відігравали роль у природі. Його діло: день або ніч проробити, цей ось карбованець заробити. Він держав себе без усяких таких грошей місяць, їх накопичував на випадок. А коли йому доводилось одержувати це у місяць раз, він одержував ці гроші, ними розпоряджався. Він був хазяїн їх; що хотів, те він за гроші купляв. Усякого роду люди були.\n153. Люди жили в природі по-різному. Одні приходили, просили, щоб хазяїн прийняв їх. А хазяїн був такий, йому треба були люди, у нього був такий капітал, він розпоряджався ним, на них будував завод, мав з багатими людьми грошовий зв’язок. Він брав вугілля у цього власника шахти для свого заводу, він його тягнув, плавив залізо, робив сталь. А люди робили все із заліза, із сталі. Хазяїн цього всього збував цю продукцію таким людям, котрі мали свої кузні. Ковалі брали це ось залізо на вироби всякого роду. Із цього шматочка коваль робив для всіх цих людей річ, яка їх цікавила. Вони мали їх не одну через цього коваля.\n154. Хорошому хазяїнові в людях треба була сокира, а цей ось кустарний чоловік сільський коваль навчився робити її. Він був майстер у цьому всьому дулі. Він обробляв своїм розумом всяку річ для людей нужденних, любителі робили йому таке замовлення. Він мав діло з людьми, а їм, як таким, треба були ці золоті руки. У нього є для цього горно, де горить вугілля, а міх дує йому, дає йому вогонь. Він робить залізо таке, він згортує його в будь-яке потрібне кільце. Коваль треба був усім людям, хто мав свою земельку, вони були хлібороби. Земля не давала нічого такого в житті без догляду, вона потребувала свій догляд, її треба орати.\n155. Вона була багата на це, що її зорав мужик, він її поклав під цей білий сніг, щоб вона пролежала там зиму, як така в житті, про котру мужик не забував ніколи із своїм приладдям. Вона годувала його, вона одягала його, вона будувала йому дім, а він жив у ньому як хазяїн, та думав про цього коваля. А він міг робити все; його не доводилось ображати, з нього сміятись, як з такого. А він скидав шапку йому, як потрібному майстру, говорив своє велике «здрастуйте». Він прийшов з просьбою, просить своїми словами, щоб йому зробили, що називається лінійкою. Це любитель прийшов у цьому.\n156. У нього, як такого хазяїна, завелись зайві гроші, і похвалитись у людях треба своїм ділом. Я, говорить, тому і називаюсь усіма мужиком сільського побуту, у мене чого тільки нема в своєму дворі. Якщо я помічу в житті в природі хороше потрібне де-небудь, кладу всі свої сили та думаю отримати, стараюсь скоріше притягнути у двір, присвоїти до свого такого імені. Я вважаюсь мужиком хорошого характеру на все, він любить людей. Паршек не Картер, обраний американцями, не Брежнєв, обраний руськими людьми, а Переможець природи, Учитель народу, Бог землі. Він терпить від холоду і голоду свідомо через нас, таких людей.\n157. Він питає в нас, таких ось людей: чиї ми є у своєму такому житті? Ми з вами не знаємо, чиї. Чи ми чорного чоловіка, чи ми належимо білому, але добре знаємо, що нами такими людьми розпоряджається закон самих людей. Вони бережуть це своє добро, як око, люди бояться залишатись без нього. Вони створюють його самі в труді в природі для того, щоб одного разу цим усім пожити та сваволити добре і тепло, як це людьми робилось. Один раз вони пожили та повеселились, а потім вони втратили цг все в житті своєму, вони зустрілися з горем.\n158. Цих людей оточила біда. Вони шукали засоби від цього, їм хотілось повернути це все почате. Природа не дала їм, вони не знайшли засобів у ній, і людей не знайшлось таких, щоб у цьому всьому допомогли. Вони захворіли не на жарт так сильно у своєму нестатку. Природа не дала свого права, щоб їм допомогти, щоб їм повернути те, що в них до цього було. Природа нагороджує один раз, це щастя таке буває в людях. Візьми історію минулого віку. Люди які були доброго характеру, вони не оточували себе так у ненависті, у злі, один одного знали, старались допомогти немічному.\n159. А тепер люди якого характеру? Їм нема того, що треба. Вони не жили самі, їх оточувала якась інша думка, вони підкорялись комусь усе життя, він примушував їх так, він був хазяїном над ними. Йому доводилось учити їх, щоби це добро було, чим жити. Все буває на білому світі. Люди жили добре, ніхто не заважав їм у житті Вони жили по-своєму по-людському, надія була вся на Бога, але й самому не треба бути поганим, треба робити щось у природі. Люди не жили без діла, це діло оточувало їх. Вони починали одне діло, друге кінчали, а третє захоплювали. Їм було мало, вони старались кидати землю рідну, а інше що-небудь захопити.\n160. Це люди були такі дослідники, були вояки, величезні богатирі в цьому ділі, природа давала їм, чого хотілось. Люди думали, і багато доводиться думати. Природа, вона велика матір є із своїми просторами, вона давала людям багатства. Люди йшли самі в природу і шукали те, що треба. Їм треба було золото, вони йшли, старались золото знайти, кому яке в житті було щастя, що кому давалось. Природа не забороняла робити нікому нічого в своєму житті. Але природа не давала права нікому відходити, ховатись від природи. А ми відкривали експедиції людям, у мішках там бували, а вмирати їхали на землю рідну. Вона давала все нам, таким людям, і тепер вона дає нам необхідне.\n161. Люди не зробили нічого самі без усякого ватажка. Цар або король прийшов не сам у життя, умови людей примусили бути його над ними королем, люди побажали цього. Між ними, такими людьми, був король чи цар, він був не вічний, як і всі люди, цар і король жили один час, а потім вони вмерли так само, як і люди. Щось робилось не те в житті, що батько розпоряджався сином, як хотів за своїм батьківським законом. Він розстріляв цього сина, убив його життя. Природа повернула це діло: син не послухався батька, а пішов проти самодержавства.\n162. Він пішов за бідних, нужденних людей, відчинив їм двері доступу до природи, щоб одержати від неї більше, ніж одержували при цареві. Він не давав робити нам, таким людям, у цьому багато такого діла. Люди жили бідно, він годував, одягав їх, і будинки будував їм. А потім вони вмерли із цим ділом за царя, цар не зберіг їх. Люди вмирали на віки віків, не повертались. Так само Ленін прийшов на зміну царя із своїми вченими, знанням, з теорією. Він взяв на себе таку багату славу, він зробився в людях головою всіх цих людей, котрих він закликав, як учених людей, зробити це суспільство.\n163. Учені не відмовились, пішли слідом за Леніним, стали робити те діло, що було в людях раніше. Люди стали робити не на царя, а стали робити на самих себе. Земля своя стала доступна, шахти свої, заводи свої. Так що тут чужого нема, а все стало своє. Свій Ленін. Все те, що було в царя, стало в людей. Люди стали підкорятись, уже пішли за законом слухатися Леніна. Він послав своїх людей у бій з природою, дав їм право думати, робити, щоби було чим хвалитись у людях. Вони стали вводити шахти, заводи. Новому хазяйству було потрібно залізо. сталь. Вони не запрягали бика з конем, а ввели в борозну трактора, котрому треба був водій, і на це навчили людей, стали добувати так енергію.\n164. Учені прийшли до людей і стали допомагати, як своїм, стали думати, що треба буде для цього. Найголовніше, золото визнавалось у світі. А воно було в людей, у селянина хлібороба та в того мужика, котрому треба була земля. Ленін зробив це йому, нову економічну політику ввів так, як треба. Він став червоним орачем у цьому. Радянська влада зробила це, мужики стали жити що називається добре, стало не те, що треба для людей. Люди стали займатися знову старим ділом. Ленін вмер, його не стало як свого. Сталін ввів людям свою кличку генералісимус, він став розпоряджатись людьми, як своїми, став розправлятись.\n165.Кого він хотів залишити по своєму жити біля себе, той робив йому із страхом. Сталін не хотів нападати ні на кого, а час прийшов такий, на нього напали зі своїми людьми. Руські солдати були ображені. Якби Гітлер знав про природу, він став не таким, як усі люди. Паршек любить природу своїм тілом: повітря, воду, землю. Гітлер вірив Богу, як Господу, а він прийшов до нього назустріч сам. Він визнав Паршека Богом, він оточив Паршека, як свого, хотів, щоб він поїхав до них у Берлін.\n166. Паршек не відмовився від цього. Паршек дав своє слово поїхати. Вони везли його, як молодь, її брали без усякого. А потім природа примусила їх повернути свою думку, бо треба було для цього запрошення, пропуск. Вони офіцери, у Знаменці зняли його, передали українським поліцаям. Він став розказувати їм про свою зроблену істину, як це було. Загартування-тренування не таке, як його робили люди. Паршек був Бог у цей час, німці запросили його, як Бога. Він був доставлений в гестапо в Дніпропетровськ. Там німці солдати оточили його, вони гучно говорили «гут пан». А раз «гут», значить, буде добре Паршекові.\n167. Паршек робив те, що подобалось їм. Він не боявся говорити з ними через перекладача. Я оточив їх своїм таким учинком як Бог. За Бога була природа, і на боці Сталіна була природа. Вона підіслала Рузвельта, Черчеля піти проти Гітлера такого. Це все наша матір природа наробила, вона не допустила Гітлера взяти панування над усіма. Гітлер здався через таке діло Паршека. Паршек прийшов не до Сталіна, не до Рузвельта, не до Черчеля з Де Голем. Паршек прийшов до Духа Святого, до еволюції, до свідомості, щоб люди всього світу зрозуміли, що нікому не давалось права знищити ворога, як такого.\n168. Паршек був на такій стороні, котра вводилась обом свідомо: Сталіну, Гітлеру треба домовитися через своїх людей, щоб люди ввели між собою не зло, а ввели любов, тоді більше не буде ворога через це. А тепер ми, люди, взяли на себе це все, зроблене Гітлером, його треба покарати, убити тих, хто починав цю війну. Уряди залишили гнів у людях вічно, природа не простить ніколи їм за це діло. Це все залишилось за нами, за комуністами, вони ввели це, їх таке діло примусило відомстити за таке, зроблене німцями. Вони потерпіли за це діло, їх покарали люди, а в людях залишилась ненависть, зло невмираюче.\n169. А в Паршековій ідеї нема цього, а в людях є одна невмираюча любов, щоб зла не було в цьому. Паршек знайшов для цього чоловіка таке місце, де чоловік має народитися без усякої потреби. Я, Паршек, узяв сам на себе це все, щоб чоловік на цьому місці, на цьому бугрі виявився Богом усім людям, живущим на білому світі. Ви не вірити моєму такому ділу, котрому я кланявся сорок років, та просив природу, щоб вона зберегла мене так, дала свою можливість жити так, як не жив ніхто. А моє тіло одержало довіру від природи жити за рахунок цього бугра.\n170. Я дав уже на цьому місці все це зробити. Паршек говорить нам, усім живущим людям: умирайте, там для вас вистачить місця. Усі лежать у праху в землі, вони думають щось там у цьому. У природі даром не пропадає нічого. Така величезна кількість людей безсилих умерли. Якби тепер вони стали такими, як вони були здоровими, вони б гучно сказали: вони чекають когось з усіх на це діло. Я є один такий народжений із своєю думкою в цьому ділі, у цьому думаю, як же так люди мають піти слідом за мною і згодитись зі мною таким на цьому бугрі. На цьому першому місці є рай людям, мені.\n171. Цей ось бугор треба буде всім людям. Вони знайдуть на ньому своє все і стануть задовольняти себе на ньому так, як я оточив себе духом там на віки-віків. Моє здоров’я треба буде нам усім для того, щоб на цьому місці жити вічно через усі наявні там життєві умови. Вони мають оточити всяких людей. Вони мають зробити їм, як таким, славу безсмертну. Там нема того, від чого доводиться хворіти або застуджуватись, щоб там від чого-небудь загубити своє особисте здоров’я. Вони будуть там, як у ванні.\n172. У природі на цьому бугрі нема того, що має це село. Тут сніданок не готується, як він звечора намітився, щоб обов’язково треба їсти або обідати треба. Ми не жили ще, а приготувались на цілий рік наперед із запасом, він робиться людьми. Вони зробили це для того, щоб жити так, як вони хотіли. А їм треба жити від цього всього обов’язково. А вони вірять так, але це все не виходить у житті. Там, у цьому місці для людей є не одна належна їжа. Вони сидить на своєму місці, а в самих думка готується, щоб там бути, і там треба буде їм щось зробити. Це теж буде треба, та ще як треба. Це вже приготувалось ними, як якесь потрібне діло.\n173. Ось так люди живуть тут, їм нема коли спокійно поїсти, як треба. Їх мучить у цьому не одне це діло, котре сьогодні робити, а вони ще залишають недороблене на завтрашній такий день. Вони не забули і за це діло таке, держать його в розумі, і це треба буде зробити, та ще як таке діло в хорошого хазяїна. Вони не забувають ніколи про це. Їм буде легше від цього і здоровіше на живіт, якщо вони не будуть їсти. У них на першому плані: їхнє діло в домі. Людям доводиться робити для нужди щодня, вони не можуть залишитися без продуманого діла. Їхні близькі сусіди, свої рідні не скажуть, що ж за такі люди, так примусили себе бути ледарями у людях.\n174. Люди люблять їх і вони рахуються з ними, як із своїми, їм довіряється. Інші люди дивляться, як на людей доброї сторони, вони кожного окремо зустрічають і проводжають. Їм треба, щоб у всіх людей було добре і тепле, це всім людям подобається. А природа є така система життєва, вона вже втомилась давати і давати без кінця і краю. Вона стає старенька, її оточила неміч через такий розвиток, як ми, усі люди, хочемо і робимо те, що треба. У житті революція заважала, люди були безсилі нею, вона прогнала їх як таких.\n175. А тепер у людях народилась для життя еволюція Духа Святого: жити треба без усяких таких потреб. Ось, що нам, усім людям, знайшов Паршек. Його ідея є для людей, котрими розпоряджаються, котрих примушують Я довго ходив по природі, дуже багато думав, а мені доводилось робити те, що треба було людям. Вони не ходили так ось по природі, їм не давалося зустрічатися з таким ділом.\n176. Я не відривався від землі, не відходив від людей, робив разом з ними рядом свої такі експерименти. А їм здавалось, це страшно в житті своєму. Вони гнали мене, як такого чоловіка, із своїх рядів, самі вчені не визнали мене нормальним. Я здавався їм не таким, як це треба. Чоловік простий не зробить цього, і він не буде робити це, у нього не вистачить таких ось сил. Він не зможе думати, його сильно оточує страх. Він боїться природи, вважає: вона є ворог для нього. Як ледь щось вплинуло, уже він застудився, у нього з носа потекли, уже стан є дефектний.\n177. Він захворів, хворіє, у нього і думка не така, як вони була. То йому треба було діло, а то його думка пішла в другий бік. Він шукає по природі такі ось засоби для порятунку в житті. Це все діло попередило його, щоб він не робив більше цього. А йому нема життя без діла, він не вчився бути без усякого діла в житті. Він є хворий, природа попередила його цим, щоб він більше не робив. А його тіло має робити, він є привчений до цього, його є така введена звичка, хоч крок один тупнути, хоч рукою що-небудь підняти, уже є фізична робота.\n178. А людей годують за роботу всяку свою, вони мають поїсти за це діло за всім цим початком. Це звичка є погана для людей, цьому ділу нема кінця і краю. А колись людям треба псуватися від цього всього. Я, Паршек, заперечив, не визнав все те, що всі люди мали у житті, а взявся за нове, небувале.\nЛюди робили в житті. А тепер Паршек узявся за те, чого люди бояться, холодного і поганого. Це є природне таке життя природного характеру, котре Паршек підхопив як своє і став робити це все на собі.\n179. А от такої свідомості не було в житті, щоб люди взялись за це діло і робили, щоб Чувілкін бугор взяли під своє шефство. На ньому нема стільця чи стола для людей, за котрим люди пристосувались сидіти і уставати щодня. На цьому місці нема ліжка, на котре всі люди лягають і глибоко сплять свій час, потягуються, як якісь пани. У них в умовах є подушки з пір’ям під головами. Їм сниться сон, начебто все це сприймають у наві, це їм не на бугрі. Нам не треба спати на бугрі, там треба ноги, треба стояти довільно на них.\n180. Їх не доводиться няньчити так. Це є не ноги, котрі тебе, як людину, не держать. Люди не будуть приймати сну. Природа буде робити все в тілі їм, якось буде в атмосфері, буде оточуватись. Цей чоловік не буде на землі. Він відірветься там від цього всього. Куди він дінеться? Це знає природа, вона збереже його, як такого. Він подумки, він піде за нею сам так, як ніхто. Його тіло буде зовсім не видно. Він почне робити цю всю свою таку роботу появленням самого себе в цьому. Природу не обдурив ніхто ніколи, вона народила всіх до одного для своєї смерті.\n181. Він жив і збагачувався цим до самого такого діла, він став робити, у цьому всьому помилився, застудився, і так він захворів. Бугор не має цього в себе, а тільки там оточуються життям. У повітрі на ньому такого тяжкого нема для життя свого, вода легко держить, а земля приймає мертвого, і вона піднімає живого вгору. Вона покаже його там, де це треба. Люди переконаються, скажуть в один голос: це він був між нами таким, як ми бачили його такого між собою, говорили. Він говорив нам усім про це все, просив нас як таких робити.\n182. Він був сам на цьому бугрі, він піднімав свої руки вгору, він сказав гучно своє слово людям,, щоб люди прокричали для цього діла своє «ура» три рази. Такий початок діла Бога буде на цьому місці в житті. Він приймав нас усіх, таких людей, давав своє здоров’я, воно треба було всім, не одному йому, а багатьом. Ми всі до одного чоловіка були огороджені духом там. Він не забуває нікого з усіх, своїм поцілунком проганяє ворога, він мучить нас так за наше хороше. Ми є хворі в природі, хворіємо, самі не знаємо, від чого. Вважаємо себе грішниками.\n183. Це він зробив сам для цього діла, знайшов ці якості, а вони є в кожної такої людини. Він лише б тільки подумав про це діло, а потім це все прийде саме до тебе. Ти побачиш це, ти вивчиш це, ти зрозумієш це і станеш робити так. А тобі буде дано це, тебе оточить як такого це все. Я робив це все так між людьми, люди бачили мене, як такого, але щоб вони згодились з моїм таким ось ділом, у них був такий великий страх. Усі люди боялись цього, їх дуже лякало це, їм не красило це.\n184. Чувілкін бугор кому треба буде в житті, якщо там треба жити? А Богу є це все по душі. Там у природі не виявилось і нема того, що є в цьому селі. Там люди, діди і прадіди, лежать у своїх могилах. Вони зробили своє те, що треба в житті, а тепер вони чекають мого приходу в житті своєму. Я, як такий, стою і думаю, як це буде починатись, і хто цьому буде зачинатель? Люди закопували людей, люди рили могили людям, а тепер час настає такий, а він прийде до нас такий обов’язково, люди живі, вони відкопають мертвих людей. Цього самі люди доб’ються в природі в цьому ділі.\n185. Я не втомився писати про це. Мені так хочеться писати, історія така робиться людьми, вона робиться так Паршеком, це є істина. Моє таке село Оріхівка, я народився там у ньому таким ось. Мій батько Корній Іванович Іванов, його дражнили Шишкін. Колодязь залишився з його іменем вічно між людьми, він має питну воду для людей. А мати була прядка, пряла полотно з коноплі, мочила, прядиво робила, вона нитку тонку тягнула, сама відбілювала полотно, сорочки шила, штани. І вона встигала зробити в полі сніп дев’ятьом дітям, їх годувала і одягала. Будинки самі люди будували. Не тільки вони були такі, всі були такі. Вони народжували людей таких, як я народився в них на весь Всесвіт.\n186. А тепер моє щастя є зароджене в моєму сільському житті, я розкажу про нього вам таким усім своїм людям. Ви знаєте його, Паршека, як такого щасливого з початку всього свого такого життя. Він показав це щастя у природі ділом своїм, як на долоні. Дідусь Іван Тимофійович був у селі збирачем податків, скарбник. Він назбирав грошей, побудував дім собі, вліз у кишеню до держави, сам мовчить. А волость була в іншому селі, у Петропавлівці старшина був їхній.\n187. Він побачив діло мого дідуся, його нелегальну недоїмку, зібрався приїхати за цим ділом в Оріхівку рано вранці в понеділок. Я чую, як звичайно десяцький старшина б’є палкою. А дідусь знав свою біду, своє зроблене горе. Він не пішов у сільське управління, а своїх овечок до однієї поклав у віз на Білогривчика, повіз в Успенку продавати, із собою мене. як унука, захопив. Їде, а сам думає, кому продати без базару. Це його хвороба була. Він розказував по дорозі про мужика Забугу, про його таку ось історію, він у ній дуже розбагатів чужим.\n’88. Люди косили хліб, везли снопи, а самі сильно вірили Богу, на свято неділю вони їхали Богу помолитись, а все живе залишали в полі, надія була одна на Боже збереження. Забуга не був віруючий чоловік. Люди йдуть у церкву, а Забуга запрягав три пари волів у гарби, і гайда в поле. Там сторожа не було, Бог допомагав йому, він з Богом під’їжджав до копи, накладав у горбу, як своє добро, і віз у свій тік. Одинки росли в нього через це діло. Дідусь не встиг розказати мені історію цю, ми приїхали в Успенку. А м’ясник не приготував скот учора для торгівлі, він зустрів нас тут як тут, купив цих овечок. Дідусь говорить унуку: «Це ти є такий щасливий». Він купив цукерок мені за це. Я привіз їх додому, усім роздав.\n189. Дідусь Іван зрозумів, без мене такого нікуди не їхав. Якщо пану треба скупщина, пану повозити в скирти за землю, він теж брав із собою мене, як помічника. Коли йому треба возити свій хліб, він запрягає дві пари волів, сам сідає на першу гарбу, а ти, внук, сідай на другу гарбу. Так дідусь хотів примусити мене як такого в цьому ділі. Ми приїхали на загін своїх кіп. Він розпрягав мою пару, поставив до копни, а сам своєю гарбою зі мною поїхав під ряд копни забирати. Я є у горбі, а він кидає вилами мені по одній. Одну копну вкинув, під’їхав до другої, навильник узяв вкинув, став другий брати, а в цю хвилину, на це горе, десь узявся в природі вихор, мого дідуся звалив, усі його сили відібрав.\n190. Це добре було, два пастухи побачили моє горе, прибігли, допомогли вибратись із цих умов. Я приїхав додому з порожніми горбами, я привіз дідуся свого рідного. Він полежав, похворів до Михайлового дня і вмер на віки-віків. Уже природа готувала мене до цього. Я пішов із своїм розвитком по дорозі свого рідного батька в найми, шахтарем таким молодим чоловіком з такою бадьорістю. Я пройшов усі роботи під землею, я освоїв їх трудом. Мій брат двоюрідний витягнув мене із цього на завод Штеровський, я зробився робітником заводу, старший апаратник амоналу, військове діло. Війна розгоралась, а я допомагав їй. Природа робила все те, щоб її не було.\n191. Я допомагав війні цим, а в самого думка була кинути це. А нам треба були гроші, щоб жити. Природа викинула мене звідти через дирекцію. Дівчина полячка зрадила, цього не було, щоб я бив її, примушував. Це продукція така, треба робити. А мене англієць, француз, руський як ніколи вигнав, не дав мені життя. Я був тоді більшовик за ділом усім. Природа була за мене. Я пішов служити царю, він призвав мене. Я не встиг приїхати в Петербург, як цар відмовився від престолу. Коли люди випроводжали мене в селі, так їм сказав: війну ми замиримо. Так і вийшло з моїм фронтом. Я не їхав воювати, а їхав голову класти в кущі, або отримувати хрести на груди. А вийшло, в житті своєму, вам Паршек розказав точно про свою історію, про себе.\n192. Він написав своїми словами всім людям через це все, зроблене в житті своєму Читайте, розумійте це моє діло. Моя перемога є мій труд. Усьому цьому я є Паршек.\n1979 рік 9 червня. Учитель Іванов. нічого для фронту не залишався. Сказали німці: У Берлін поїдемо. я кові доводиться с Набір – Ош.\n7906.09 Тематичний покажчик\nБугор міжнародна спільнаодиниця 1,18,26,65,72,84,117,135,179,180\nДіло для всього світу 1\nБатько син 5,161\nІдея терпіння БП для всіх 6,18\nВійна 41р, ворог залишився 11,12\nУчитель Бог 18,51,57,83,156,170\nСвоє спільне 20\nМісце не присвоювати 20\nХороше погане 24,72,128\nУчитель питає природу 31,32\nУчитель історія 42-52,87-90,185-190\nМісце Бога 51,65\nУчитель сила 57\nПаршека природа не замінить другим Паршеком 58\nНародження ЧБП 64,101,123\nСонце-люди все 81\nТисяча овець 106\nЧоловік вмирає 122,142\nПрирода спільна власність\nСвого нема, не присвоювати 132\nСталін, війна 164\nЕволюція жити БП 175\nЧоловік відірветься від бугра 180\nЛюди відкопають мертвих 184