Література 1940 – 1970-х років на Радянській Україні (пошукова / курсова робота) | Твори з української літератури\nЛітература 1940 – 1970-х років на Радянській Україні (пошукова / курсова робота)\nМи всі намагалися возвеличити людину й писали людину “красиву”, не простого колгоспника, здебільшого безмовного та затурканого, а хлібодара, гордого, бронзовочолого степовика, господаря землі. Це розходилося з правдою життєвою і психологічною і принесло чимало шкоди нашій літературі”.\nЛітература 40 – 50-х років заслуговує окремої розмови насамперед з тієї причини, що через передвоєнний пік репресій і воєнне лихоліття наша нація\nвтратила значну частину носіїв духовного потенціалу. Сталінські репресії в кінці тридцятих років завдали страшного удару по українській культурі взагалі, а літературі зокрема. Бути митцем стало просто небезпечно. Закономірно, що такі драконівські умови не тільки негативно позначалися на духовному житті України й українців, а й унеможливлювали неперервність росту культури, науки, освіти. Приєднання Західної України потягло за собою нову хвилю арештів, ув’язнень, висилань у Сибір. Війна з фашистами стала ще одним випробуванням, бо наша земля зробилася ареною битви двох хижаків – Гітлера і Сталіна,\nжоден з яких нізащо й ніколи б не дозволив українцям збудувати свою незалежну державу. Людські втрати з радянської сторони виявилися настільки глобальними, що й досі статисти лише заокруглюють вражаючі цифри. Скористаємося коментарем письменника Павла Загребельного; “Сталін І його маршали здобували свої перемоги не військовим умінням, а людською кров’ю, ріками й морями крові І Гімалаями трупів. Можна згадати характеристику, яку дав маршал Єрьомєнко “народному маршалу Жукову”: “Жуковське оперативне мистецтво – це перевага в силі в 5 – 6 разів, інакше він не братиметься – за справу, він не вміє воювати не кількістю і на крові будує свою кар’єру”. Сталін, щоб приховати від світу криваву ціну своїх перемог, у лютому 1945 року пустив в обіг цифру наших втрат 7 мільйонів, На початку 60-х років Хрущов, щоб довести некомпетентність і прорахунки сталінського керівництва у війні, назвав цифру вбитих 20 мільйонів чоловік. Горбачовська “перестройка” збільшила її до 27 мільйонів, хоч за оцінками фахівців мова повинна йти про 43,3 мільйона чоловік! І це тоді, коли німецькі втрати не перевищують (на Східному фронті) 4 – 4,5 мільйона, а втрати союзників визначаються вже й не мільйонами, а сотнями тисяч. До того ж, і в Німеччині, і в США, Англії, Франції вбитих полічено з точністю до однієї людини, а в нас “заокруглено” до мільйонів… ” Про кількість загиблих українців у Другій світовій війні досі немає навіть холоднокровної, але об’єктивної статистики.\nПовоєнні випробування знову ж таки не давали українській нації найменшого шансу для розвою і розквіту. Негайно було заборонено будити національну свідомість, що дозволялося в роки війни до того часу, поки фашистів не почали гнати з території СРСР: “Сталін усе бачив, усе знав, але вимушений був терпіти, поки тривала війна. Він погодився поряд з орденами Суворова й Кутузова встановити орден Богдана Хмельницького. Він дозволив друкувати в “Правде” українською (!) мовою поезії Тичини й Рильського і заклик Корнійчука визволяти… Радянську Україну. Газета Першого Українського фронту виходила українською мовою”. Та закінчилась війна – закінчились українські права й вольності. Мало того, що під шумок боїв радянська армія знищила тисячі святинь, культурні цінності під час окупації фашистів були вивезені в Німеччину, а після війни – Польщу, в Росію, у мирний час почався замах і на територію України, від якої було відшматовано добрячий кусень і передано Польщі. Згідно з польсько-радянським договором віл 16 серпня 1945 року, між Польщею і Радянським Союзом було визнано новий кордон, Лемківщина, Холмщина, Підляшшя, значна частина Посяння, шматок північно-західної Галичини перестали бути українською територією. Це становило 19 500 кілометрів споконвічної української землі з майже півтора мільйоном мешканців. Обмін населенням і переселення із насиджених місць стало такою трагічною сторінкою, яку можна порівняти хіба що з вигнанням зі споконвічних територій вірменів турками.\nА вже з другої половини сорокових років почався варварський погром культури Галичини й Буковини і сатанинський замах на духовну спадщину, яка ще дивом уціліла в Західній Україні до цього часу лише тому, що більшовики не встигли під час першого приходу в 1939 році знищити все, що могло нагадувати нації про її право на існування. В цій лекції, на жаль, нема часу (та й особливої потреби) на глобальний огляд історичних подій. Старшокласникам досить сказати про те, що чинили з бібліотечними скарбами І як спонукали митців писати на “потреби дня”, не даючи їм іншого вибору, ніж вибір бути слухняними радянськими співцями нового ладу.\nУ 45-50-х роках у Львові приступили до тотального нищення фондів бібліотеки Наукового товариства ім. Т. Шевченка: “На подвір’ї будинку по вул. Радянській, 24 встановили верстати-ножі (такі, як у палітурних цехах друкарень), на яких різали видання НТШ1, що зберігалися у складі. Це були видання, призначені для наукового обміну або для інших випадків. Різали вздовж і впоперек і лише після того вивозили майже січку на паперову фабрику”. Було заарештовано останню захисницю бібліотеки Марію Деркач, на керівні посади призначено людей з погонами, які на ділі виявлялися злодіями, торгували з-під поли раритетними книгами. Я. Дашкевич підкреслює; “Одного такого “завідуючого”, демобілізованого офіцера, академік Михайло Возняк зловив буквально за руку. Ні, його не судили – він пішов працювати викладачем Львівського військового політучилища”. А в інших бібліотеках?” Годі шукати кращого ставлення до власне української книги, якщо на своїй землі ця книга вже вважалася зарубіжною! Очевидне неймовірне? Чому ж? І очевидне, і ймовірне: “Книжки українською мовою виявилися найбільше чужими для упорядників – на них наклеїли етикетки з шифром, що починається російською літерою “И”, Тобто “иностранная книга”. Своєю власною, рідною, для якої не було потрібне жодне особливе позначення, вважалася російська книжка. Українська книжка на українські й землі в бібліотеці української ж Академії наук ставала “иностранной”.\nТиск на українських письменників у повоєнні роки був настільки великим, що й досі ми маємо лише уявлення про 15% того, що відбувалося насправді. Свідчення очевидців стислі й неповні вже з тієї причини, що не всім свідкам духовного і фізичного терору просто вдалося дожити до дев’яностих років. Процитуємо хіба що П. Загребельного: “У 1947 році в Києві за велінням ЦК партії скликається пленум Спілки письменників України, на якому громлять Юрія Яновського та Івана Сенченка за їхні романи про війну, але головний удар спрямовано на Максима Рильського за його поему “Слово про рідну матір” (не міг Сталін забути слів про “Кремлівську ограду”) і на Малишка за Україну в книзі “Битва”, Один досить марний поетик, наводячи рядки про синій луг і ромашки з канівських круч, вигукував: “Що це таке? Це ж кольори українського буржуазного націоналізму! І саме до тієї петлюрівської України звертається поет: “Так візьми ж моє серце… ” Де ж Радянська Україна і чому не червонозоряній Москві хоче поет віддати свою кров і своє серце, а запеклим ворогам соціалістичного ладу?” Спробував Петро Панч почати друкувати в журналі “Дніпро” свого роману “Запорожці” – розгром. Леонід Смілянський несміливо згадав про київські Золоті ворота, як історичний спадок української історії й величі, – розгром”. Стосовно фізичного терору, то досить згадати лише зарубаного сокирою галицького письменника Ярослава Гадана в 1949 році. Деякі матеріали з архівів свідчать, що спочатку було заплановано саме так прибрати Максима Рильського. Зупинилися на кандидатурі Галана як жертви виключно тому, що виникла потреба цю криваву справу в Західній Україні списати на бандерівців, націоналістів.\nЛітературна творчість українських митців, які заявили про свої таланти в роки Другої світової війни та перше повоєнне десятиліття не могла й не може вважатися етапним і взірцевим моментом нашого красного письменства. Знекровлена репресіями, зацькована повсячасними підозрами в “неблагонадійності”, скута кригою безглуздих заборон, за влучним висловом Н. Шейко-Медведєвої, українська література, з деяким запізненням прокидаючись від летаргійного сну”, не насмілювалася братись ні за животрепетні теми, ні за національні проблеми. Старше талановите покоління було майже повністю винищене. Те, що входило в літературу, виросло на безхліб’ї голодоморів, у постійному страху перед “чорним вороном”, в комплексах національної неповноцінності й другосортності. До того ж і Друга світова наклала на душі юних страшний відпечаток. Вони побачили, як повсюдно торжествувало зло, як впивалася кров’ю мільйонів кривда. І йшлося не тільки про знущання ворогів-чужинців, а й про недремний нагляд своїх же, доноси, недовіру, бюрократизм, підневільне становище, коли людина в державі не коштувала й копійки. У своєму романі “Правда і кривда” Михайло Стельмах таки зумів про це сказати на повну силу бодай у вступному розділі-заспіві: “Посірілий, злий від безсоння і втоми начальник шпиталю непривітними очима зустрів новоприбулих і хрипко запитав Оксану:\n– Що, й досі порядку не знаєш? Поранений не з нашої армії. Везіть у свій шпиталь.\n– Дівчина розгубилась, безнадійно опустила руки, і сльози самі покотилися на шинелю.\n– Чого ревеш, недотепо? – розсердився начальник шпиталю. – В ляльки б ще дома бавилась, а вона на фронт побігла. Добровільно ж пішла?\n– Добровільно, – винувато схлипнула дівчина, притихла, і враз не вона, а слова її заридали: – Що ж я у той шпиталь довезу? Одне тіло без душі? І полковник Горюнов наказав під розписку передати вам, – безпорадно і вперто, мов колосок у росі, хилилась і випростовувалась дівоча постать.\n– Полковник Горюнов? – шанобливо перепитав начальник. – Хто ж цей боєць? – кивнув на підводу.\n– Тут усі безсмертні, – строго відповів йому немолодий воїн, в якого груди і всі ордени були залиті кров’ю.\nПро доноси й винищення найкращих синів і дочок йшлося і в зображенні покаліченої долі ще одного героя цього роману – Григорія Задніпровського. Звичайно, найбільш гострі фрази письменникові приходилося зглажувати, але вдумливий і спостережливий читач прекрасно усвідомлював, що в подібній ситуації радянська влада кинула б у в’язницю саме вчителя і командира партизанського загону, а не колишнього парталаратчика Поцілуйка, на які злочини він не йшов би під час війни. Безперечно, цей роман мав багато слабких місць, чимало в ньому було надуманого, штучного, прикрашеного. Але ж інших творів тоді не було й не могло бути. М. Безхутрий справедливо зауважує, пишучи про своє спілкування й листування з О. Гончарем: “У людей тоді бувало таке відчуття, що при розмові двох присутній хтось невидимий третій. Ми навіть не признавалися попервах, що один з нас побував на окупованій території, а другий – у полоні… Наші листи “подобалися” “цензорам”. Звичайно, в інших умовах і при іншому вихованні та світогляді М. Стельмах писав би по-іншому. Але умовний спосіб – це тільки умовний спосіб, а не дійсне життя. Щоб видати книгу, митець мусив іти на компроміси, озиратися, кланятися, робити проекції своїх героїв на сильних світу цього. І. Кошелівець з цього приводу справедливо, але надто категорично писав: “Як доходить до мене роман “Правда і кривда” (Михайла Стельмаха – O. С.), під закінчення якого з’являється добрий секретар ЦК (відгадується не названий на ім’я Микита Хрущов), і під його легкого рукою правда перемагає кривду, аж до тієї міри, що громадяни якогось там міста вирішують розвалити в’язницю за її непотрібністю й на тому місці закласти вишневий сад, – я сприймаю цей твір як пародію. Час лише зміцнює моє переконання, бо ж невдовзі Євген Сверстюк, Валентин Мороз, Іван Світличний, Василь Стус і ще скільки їх сядуть не під вишнями в цвіту… ” Та мусимо взяти до уваги, що навіть у тяжкі повоєнні голодні роки цей роман був майже негайно розкуплений вдячними читачами. Чим пояснити таку популярність? Та ж ніхто не заставляв купувати книжку, тим більше, художню, тим більше Стельмахову, якщо людина не робила це з внутрішніх побуджень. Мусимо взяти до уваги, що люди любити творчість Стельмаха насамперед за мову його творів, за ліричність. А до того ж, вистраждавши стільки, нація бажала бодай у художньому творі мати взірцевого голову колгоспу, бачити керівником насамперед добру людину, а не горлохвата й безвідмовного виконавця рішень партії. До речі, у романі “Правда й кривда” було чимало й крамольного, як на радянські часи. Щастя, що це не мала змоги усвідомити цензура, яка складалася переважно з колишніх військових. Та про такі колізії поговоримо під час конкретного вивчення роману на уроці.\nУ останньому своєму романі “Чотири броди” Михайло Стельмах таки натякнув (а для його часу це був подвиг!) і про репресії, і про голодомор у 1933. Так, він мусив подати образ ідеального комуніста Бондаренка – без цього героя роман просто не видали б. Але ж і образ “негативного” Магазаника далеко не спрощений. Якщо уважно читати твір, то можна помітити, що саме радянська влада поламала життя Семенові, заставила цю сильну і багатогранну особистість деградувати й асимілюватися. Роман “Чотири броди” настільки багатоплощинний і багатопроблемний, що його цінності не применшить навіть така гостра й до певної міри і справедлива оцінка І. Кошелівця: “Я був свідком трагедії 1933 року, бачив на вулицях Кременчука й Харкова трупи померлих з голоду хліборобів. Були випадки, що на Полтавщині до одного вимирали цілі села. У моїй ближчій родині були вивезені на Північ, а четверо померло з голоду. Вони не були глитаями й ніколи не визискували чужої праці, а на час, коли прийшла до них смерть, були смиренними колгоспниками. І над тим моторошним пейзажем смерті витала зловісна постать Постишева, висланого з Москви, особисто від Сталіна, доглядати, щоб вони померли. Під тим незгасним враженням я читаю роман Михайла Стельмаха “Чотири броди”. Багато захоплювалися, захоплюються й тепер мовою письменника… Та не про це тепер річ. Оповідає Стельмах, що на селі за колективізації була нужда. З якої причини? Бо колишній гетьманський каратель, а тепер глитай Магазаник, замаскований посадою лісника, невідомо яким чином зібрав збіжжя з усього села й закопав його в лісі. У висліді трудно було людям виживати, але до вимирання не дійшло, бо добрий комуніст Данило Бондаренко викрив глитайську схованку й роздав хліб селянам. Коли я таке читаю – мені знову роман сприймається як пародія: не було таких Магазаників, не було добрих Бондаренків!.. Був Постишев!”\nМожливо, й не було. Вірніше, таки не було. Але згадаймо, в яких умовах творив безпартійний (нонсенс для того часу!) Михайло Стельмах. На одному із засідань ЦК партійний клерк буквально роздавав завдання присутнім українським митцям. Стосовно автора “Чотирьох бродів”, то висловився категорично: “Стельмаху необходимо было ехать на Донбасе и писать о шахтерах”. Михайло Панасович підвівся й чистою українською мовою заявив, що він живе на своїй землі, нічого НІ в кого не брав у борг і нікому нічого “не должен”.\nЗ іншої сторони, воєнне покоління митців бачило взірці героїзму простих людей. Це сприймалося романтично. З погляду закордонного літературознавця І. Кошелівця, українські радянські твори про війну не витримували об’єктивної критики: “За тодішніми критеріями (підкреслюю: тодішніми) Олесь Гончар блискуче стартував у літературі трилогією “Прапороносці”. На те випала добра кон’юктура. обидва ЦК КПУ й КПРС, у висліді війни були вельми занепокоєні відродженням в українській літературі почуття болю й відповідальності за долю пограбованої й знесиленої гнобленням України (Довженкове: “Одвічна моя полонянка”), що було тавроване як націоналізм. І то в творах визначніших письменників: того ж Олександра Довженка (“Україна вогні”) і Юрія Яновського (“Жива вода”). Либонь, не тільки їх двох. Л тут раптом так потрібне для них монументальне зрівноваження, і то саме з тієї, враженої націоналізмом української літератури: бравурна епопея перемоги радянської зброї – в руках простих радянських людей. Без яких-будь ознак впадання в націоналізм!” Але ж послухаймо Й протилежну думку іншого письменника, який сам пройшов війну, живу тому ж суспільстві, що й О. Гончар; А. Дімаров згадує: “Перед від’їздом до Луцька ми відвідали Олеся Гончара вже вдома, Я нізащо не наважився б отак запросто до нього зайти, коли б не Чернявський. Він навчався з Гончарем, їх обох ледь не вигнали з того навчального закладу: видали стіннівку “Пуп” з передовою “Бережіть пупи”, власноручно написаною Олесем Гончарем. Підійшли в центрі до високого будинку, довго підіймалися по крутих сходинках аж під верхотуру. І вже там, під верхотурою, жив автор “Прапороносців”, невдовзі й увінчаний Сталінською премією. Стіл, стілець, вузьке ліжко, заслане картатою ковдрою, а па столі – щойно віддрукований рукопис нового твору (коли він і встиг його написати!) Повість “Земля гуде” написана на замовлення ЦК комсомолу. Про Лялю Убийвовк, полтавську підпільницю… Прощалися, зачаровані Олесем Гончаром. “Прапороносці” мені страшенно подобалися, я тоді ще не відчував усієї фальші в цьому романі, – сам би так писав, коли б узявся зображувати війну, так писали в той час усі радянські письменники, починаючи од Фадєєва уже аж до нашої Василевської Ванди”. Нема сумніву, що “Прапороносці” юний О. Гончар писав на замовлення виключно свого серця, в пам’ять про полеглих однокурсників. Навіть І. Кошелівець дещо пом’якшує свій попередній вирок: “Годі тепер сказати, до якої міри щиро все те було писане. Як інтелектуально нормальна людина, якій не чуже було почуття відповідальності перед своїм народом, Гончар не міг бути у згоді з політикою партії, особливо в національному питанні… ” А якщо взяти до уваги й той факт, що у студентські роки О. Гончара як сексота вербували й таки не зуміли умовити працювати на НКВД, якщо згадати, що після Барвінкового майбутній письменник потрапив у німецький полон і побував за колючим дротом концтабору для військовополонених на Холодній Горі у Харкові, що й за “Альпи” Кого спочатку добряче відшмагали, а після виходу “Прапороносців” пропонували змінити прізвище на Гончаров… І. Бокий пише: “Гончара не зламали. А як же ламали!.. Порятував молодого Олеся… Сталін, який запитав Кагановича, чи читав він роман українського письменника Гончара про війну. НІ, сказав швець із Кабанів. Висувай на Сталінську премію, наказав Йосип. Лазар покликав письменника до себе, переповів ту розмову, і, коли Гончар вертався в Спілку, вже вся письменницька братія на чолі з Корнійчуком і Стебуном, яка збиралася його розтерзати, мало за поли не хапала від захвату”.\nГорезвісні Каганович і Санов вели свою політичну лінію так, що не тільки особисто накидалися на чергову жертву, а змушували інших письменників це робити під їхнім керівництвом. Ось що розповідає В. П’янов у своїй книзі “Визначні, відомі й “та інші”: “Слухаю Лазаря Санова і в його велемовності, в його компліментах відчуваю облудну фальш.., дякую за надзвичайно високу оцінку мого аж занадто скромного доробку і за віру в мої творчі можливості, запитую:\n– А то конкретно ви пропонуєте?\nЗаступник головного редактора, не збочивши зі свого “курсу” вербування яничар, повів далі:\n– Я ж казав, що он Микола Шамота розвінчав буржуазно-націоналістичні візії Максима Рильського, а в українській літературі є й інші носії націоналістичного світогляду, наприклад Андрій Малишко”.\nЗакономірно, що це вже було не просто скерування, а партійний наказ, який вимагалося виконувати “бесприкословно, точно и быстро”, тому зажурений молодий критик спитав поради у директора видавництва “Молодь” Йосипа Львовича Дінкевича – в людини, яку поважав і якій вірив. Наводимо їхню розмову повністю, оскільки вона якнайкраще ілюструє драконівські умови розвитку нашої літератури в повоєнний час:\n– Пошли ти їх к такой матері, жиди прокляті, з них як з гуся вода, а на тебе ляже така пляма, що й до кінця днів своїх не змиєш…\nЯ був приголомшений. Почути з вуст Дінкевича таке брутальне слово я ніколи не сподівався, адже і раннього дитинства затямив, що ніколи не можна вимовляти його, що воно образливе, принизливе, одне слово – гидотне. І раптом чую його з уст Йосипа Дінкевича. Тож прямо висловлюю свій подив:\n– Йосипе, – звертаюсь до розгніваного Дінкевича, – ти мене ставиш у дуже незручне становище. Ти ж сам еврей і ось такс кажеш…\n– Так, я – єврей, а Санов-Смульсон та іже з ним – жид, жиди. Запам’ятай: еврей і жид – це не одне й те ж. Як і у вас: є українці, а є й малороси, хахли, з яких виростають яничари… Санові! штовхають тебе на брудне діло… Напишеш, тобі подякують, хвалитимуть, а позаочі потиратимуть від задоволення руки, мовляв, знайшовся телепень. Бо – лицеміри. Л вся творча інтелігенція України, найперше Малишко та його шанувальники, возненавидеть тебе, назовуть донощиком, проклинатимуть. І то назавжди. Так що думай… І ще одне. Сам знаєш: справа не в національності, а в людській честі, совісті.\nУ кожному слові Йосипа Дінкевича бриніла щира доброзичливість, я збагнув, що його вустами промовляла мудрість, що мене й справді штовхають на злочин, за який доведеться каятися і каятися усе життя…\nПодібна ситуація складася й наприкінці “хрущовської відлиги”, коли одних митців нацьковували на інших. Хоча сьогодні можна почути отруйні слова й на адресу “Собору”, сучасники митця навіть за кордоном дивувалися громадянській мужності автора цієї книги. А письменник А. Калиновський у листі до Д. Чуба писав: “Ти, очевидно, вже давно прочитав “Собор” Гончара. На мене він справив колосальне враження саме тому, що вперше за 50-ліття диявольської влади насмілились так добре дати їй по морді. Молодець Гончар! Нема сумніву, що 97% населення України поділяють його думки”. Як свідчив перший секретар ЦК КПУ П. Шелест, за “Собор” дехто навіть вимагав заарештувати Гончара”, та коли про це стало відомо Підгорному, він сказав Шелестові прямо; “Знаєш, Петре, нас з тобою заарештують – ніякий чорт і слова не скаже. Про Гончара заговорить світ, та й взагалі, який Ідіот виношує таку “ідею” ?” І хоч як не хилився письменник, не здавався, та напереживався добряче. В. Юхимович згадує: “… Коли він вибухнув своїм романом “Собор” і на його голову посипались звідусіль труха і тиньк з усіх владних та підвладних поверхів, я бачив Олеся Гончара на бульварі Шевченка змарнілого, прижовклого, мов кленовий листок… “\nХтось може заявити: таж Гончар усе життя мав все, що лиш можна бажати, гонорари з ощадного банку портфелями носив, жив у центрі Києва, пожинав лаври як штучні, від існуючої влади, так і справжні, від імені люблячого свого обрання народу. І. Бокий слушно зауважує: “Не мав лише одного, що суспільство має давати художнику, – свободи творчості. Але природа тоталітарних систем така, що змагання з системою виснажує. Письменник має не боротись, а писати… Здоров’я його надірвалося саме в цій боротьбі. А якщо сказати, що в останні роки старий, хворий письменник-фронтовик, ласки якого запобігали президенти і партсекретарі, був кинутий буквально у злиденне існування на мізерну пенсію і нікого з можновладців це не хвилювало, можна уявити собі, чи так уже й він мав усе за життя”. Мусимо взяти до уваги й те, що Гончар не міг мовчати, коли нашу націю денаціоналізували і розкультурювали. Він все-таки протистояв, а не мовчав, він захищав шістдесяників, а не вдавав, що їх не цькують. А виступи в Академії наук на захист мови? І це в той час, коли високі партійні особи декларували прямо: “Русский язык – главный язык нашей страны. Нельзя допустить, чтобы на Украине возродилась скрыпни-ковщина” (Демічев), “Непонятно, почему на Украине в школах должны изучать украинский язык? Произведения Шевченко кое-где используются в националистических целях… Севастополь испокон веков русский город. Почему и зачем там имеются вывески и витрины на украинском языке?..” (Косигін). Закономірно, що в таких умовах усі наукові заклади старалися заявити про свою вірнопідданість відмінним володінням і застосуваннням російської мови. Сам письменник згадував: “Почалось засідання, і все пішло-поїхало російською мовою, вже й перерва наближається, а ще жодного українського слова не почув. І так мені боляче стало! Прошусь на трибуну і кажу: чому така зневага до рідного слова? Чи воно ущербне для наукової думки? Так ось всього Леніна перекладено українською і Маркса нещодавно видали – виглядає, що вершини світової наукової думки можна висловити по-українськи, а здобутки української науки для неї не надаються? У залі тиша – аж дзвенить, кожне слово ловлять… А я думаю: будь-що-будь. Збираючись на збори, квиток академіка поклав у кишеню, – гадав: як затюкають, то покладу їм той квиток: я його у вас не просив, самі дали, забирайте. Знаєте, як закінчив виступ, така буря знялась. У перерві всі поздоровляють, а після того і один виступає українською, і другий-виявляється, – вміють, так якого ж біса не говорять?! “Не дивно, що В. Забаштанський на смерть О. Гончара відізвався рядками:\nЗолотіло, як родимка, “ель”.,. Гончаревого слова Собор.\nРухом опору української творчої інтелігенції тоталітарному режиму став V з’їзд письменників України, який відбувався 16-19 листопада 1966 року в сесійній залі Верховної Ради. З кулуарних розмов, а потім і з сміливих виступів присутніх партійні клерки зрозуміли, що письменники так просто не забудуть і підпал бібліотеки Академії наук України, і знищений архів кабінету єврейської культури, який чомусь тримали аж у Видубецькому монастирі, і потрощених вітражів у Київському державному університеті імені Т. Г. ІІІевченка, і перших заарештованих за сміливу думку, за патріотичний порив. Та ще й емоційний Андрій Малишко з трибуни сказав про наболіле так гостро і прямо, як до нього вже давно ніхто не наважувався: “Не за те полягли в боях з фашизмом наші побратими письменники і не за те проливали кров присутні тут друзі наші фронтовики, щоб сьогодні на сторінках радянських газет гуляли шовіністичні гасла про злиття націй і мов!..” Стосовно О. Гончара, то те у квітні нього року він у письмовій формі повідомив ЦК, що категорично відмовляється входити в комісію, яка політично оцінюватиме працю І. Дзгаби “Інтернаціоналізм чи русифікація”. Завідуючий відділом науки й культури не посоромився нецензурною лайкою ганити непокірного секретаря Спілки письменників України. Критик Володимир П’янов свідчить, якою гарячою була та телефонна розмова і які висновки були зроблені партапаратчиками та й самим Гончарем:\n– Що ж ти, мать-перемать, Петра Юхимовича посадив на такого їжака? Ти що – не міг усно сказати?!\n“Коротше кажучи, мужній вчинок Гончара було розцінено як опір лінії ЦК. За цим будь-що можна було чекати… І він сказав про ситуацію близьким людям… Говорив не велемовно, стримано І твердо, бо хотів, аби знали, що в цій країні будь-кого можуть посадити, що тут ніхто не може почуватися впевнено”.\nТоталітарна система з усіма її коліщатами, гвинтиками, трибами й маховиками становила страшну м’ясорубку. Перші секретарі обкомів партії бралися – і це на повному серйозі! – давати остаточну й не підлягаючу сумніву оцінку художнім творам! І не тільки дніпропетровський вождик-пітекантроп топтався по “Соборі”. Перший секретар Івано-Франківського обкому партії Віктор Добрик у пух і в прах, як тоді йому здавалося, розбив Миколайчуків фільм “Білий птах з чорною ознакою”. Навіть П. Шелесту ввірвався терпець від такої вседозволеності і зверхності провінційних партійних босів і він зі злістю й розпачем сказав: “У нас в Україні два князі-ідеологи: один сидить у Дніпропетровську, другий – в Івано-Франківську, а Київ повчають, як жити”. Та найстрашніше, що столичний Київ таки мусив боятися таких “літературознавців” і “мистецтвознавців”, бо вони з найменшого приводу скаржилися в Москву. Партія створювала умови, в яких людина – навіть при владі, навіть талановита і відома, всипана нагородами, облеліяна увагою мас і прихильністю сильних світу цього – мусила оглядатися, тримати язика за зубами. Бо ж ярлики чіпляли, та вже не знімали. Перестраховщики взагалі доходили до абсурдів. Заступник Голови Ради Міністрів у 1973 році докотився до того, що лауреатів найвищої премії в Україні привітав у дусі свого дикого часу і навіть не почервонів від власного ляпсусу: “Вітаю вас із премією імені товариша Шевченка”.\n“Лицар породи “Чого зволите?” (за влучним висловом Є. Александровича), “чорний кардинал” системи, “чорний академік” Микола Шамота, той самий, що цькував Василя Стуса, найбільше доклав зусиль і до опорочення української мови, і до обливання брудом “Собору”, і до переслідування самого Гончара. Та чи хоч здогадувався цей горе-науковець, що навіть бути на ешефоті поруч з О. Довженком, М. Рильським, Ю. Японським Олесю Гончару почесно?\nМав величезні проблеми з друком свої творів і П. Загребельний. Коли у “Левиному серці” він помістив розлогий роздум про українську мову й запропонував цей твір для журналу, роман погодилися надрукувати, але у верстці виявився пропуск саме тієї сторінки, де звучав гімн українській мові. Спочатку Загребельного запевняли, що в його рукопис! про мову не йшлося. А потім порадили звернутися до редактора, який в окрему шухляду ховає все крамольне: “Я пішов до редактора і сказав про шухляду.\n– Та я не прльоти, – молитовно підніс руки редактор (він не вимовляв “р”), – але ж у вас тут не сказано прльо те, що мова рльозвивається!\n– А оте “як тут зросла, розцвіла й зарясніла”, – заперечив я редакторові. – Хіба то не про розвиток нашої мови, може, й завдяки радянській владі?\nНу, “завдяки” допомогло-таки мені надрукувати ці слова про мову. Але як же непросто було українським письменникам у ті часи! Може, саме через утиски й переслідування нашого слова і царями і псарями українські письменники-літератори єдині в світі, що не знають до пуття мови, якою пишуть. Був один прозаїк, який у слові з двох літер робив три помилки: замість “ще” писав “ісче”. Щоправда, це не завадило йому накатати Шелестові донос на мій ще не надрукований роман “Диво”, звинувачуючи автора в українському буржуазному націоналізмі. Всевладний тоді (1968 р.) Петро Юхимович якось не подумав про те, який український буржуазний націоналізм може бути в часи Ярослава Мудрого, що про них ішлося в романі, і мерщій утворив комісію для перевірки письменницького видавництва, де лежав рукопис крамольного роману. Крім міркувань суто ідеологічних, цілком імовірно, що тодішній наш партійний лідер керувався ще й підсвідомою симпатією до малописьменного літератора-донощика, бо й сам, як-то кажуть, не “блістал”: даруючи Олесю Гончару “свою” (написану, як водилося у високих партійних сферах, помічниками) книжку “Україна наша радянська”, в дедикції з двох слів примудрився втнути дві орфографічні помилки: “Олесю Гончару з пувагую”.\nХоч як тяжко було українським митцям навіть просто прозрівати, доростати до чину свідомого громадянина чи патріота, з якими труднощами приходилося видавати порізані цензурою книги, “пробивати” переклади (за опублікований у журналі “Всесвіт” у перекладі В. Баткжа всьому світові відомий роман про мафію “Хрещений батько” Маріо П’юзо Д. Павличко поплатився редакторським кріслом), духовна аура не зникала над Україною і в цей страшний темний час. Деякі аспекти творчості й сьогодні мають містичне підгрунтя, то його марно пояснювати збігом обставин або випадковістю. Для прикладу візьмемо такі широкознані твори, як “Собор” О. Гончара і “Дико” П. Загребельного. На перший погляд, здається, що між ними лише те й спільне, що в центрі цих художніх полотен і в назві творів храм. Л тим часом корені обох романів сягають однієї реальної події. П. Загребельний згадує: “… Морозяна зимова ніч вибухнула на весь довколишній степ кривавим полум’ям, яке стояло до самого неба і було таке страшне, наче перед кінцем світу. То горіла церква в Морозо-Забігайлівці. Там люди не дали зачинити церкву, і тоді комсомольці підпалили її, і вона горіла цілу ніч, на весь степ, і пожежу ту видно було і до Козельщини, і до Кобеляків, і до Царичанки, і до Кременчука. Бачили ту пожежу з двох кінців степу і два полтавських хлопчики: одинадцятилітній Олесь Гончар із села Суха і п’ятилітній Павло Загребельний із Солошиного. Бачили і запам’ятали на все життя, хоч ще бачитимуть вони і пожежі, і руйновища. і криваві поля смерті…\nЗгадав я через багато літ про ту згорілу степову церкву, якої ми з Гончарем самої так і не бачили, а бачили тільки заграву серед темної ночі…\n“Ви пам’ятаєте, як горіла церква в Морозово-Забігайлівці?”\n“Пам’ятаю”, – сказав він.\n“І бачили тоді?”\nНіколи до того ми з Гончарем не говорили про наші степи, не згадували про дитинство, яке минуло в тих самих місцях, і зненацька цей спогад про палаючу церкву в Морозо-Забігайлівці і спільне порозуміння, без розпитувань, без пояснень, без часу на роздуми, так ніби то був відомий обом пароль, знак і знамення. Ця коротка розмова відбулась у квітні 1968 року в Ірпінському будинку творчості, де я докінчував свій роман “Диво”, а Олесь Гончар сховався від світу після святкування свого п’ятдесятиліття і після погромних партактивів і статей у пресі проти його “Собору”.\nНе змовляючись, ми написали з Гончарем у той самий рік романи про собори, про храми. “Змовитися” з Гончарем взагалі ніхто б ніколи не зміг, бо він свято беріг таємницю того, над чим працює. Але як тоді пояснити такий дивний, мало не містичний, збіг? Запитуючи Олеся про морозо-забігайлівську церкву, я спробував знайти пояснення того, то сталося. Його відповідь усе пояснила. Храм у душі. Та давня подія в тихому степовому закутку Полтавщини справила тоді на нас обох таке враження, що неминуче повинна була колись так чи інакше відродитися в пам’яті, у вчинку, в якійсь дії. А коли ми – письменники, то такою дією стали наші книжки. Чому ідея Храму, його загибелі й потреби відродження, як фенікса з попелу, зродилася в нашій пам’яті одночасно, в той самий рік, – це теж знаходило своє пояснення. Ми писали свої романи в 1967 році серед неймовірного галасу й політичної тріскотняви: святкування п’ятдесятилітнього ювілею радянської влади. Тієї самої влади, продуктом і вихованнями якої ми були, всіма досягненнями якої, мали право питатися, але й за всі злочини, за все лихо і всю неправду якої повинні були нести сумірну відповідальність…\nСпільність наших задумів була гака вражаюча, що навіть головні герої в обох романах (і там, і там – батько й син) мали однакове прізвище: Лобода, – і мені вже в рукописі довелося перейменувати своїх Лобод на Отаву”. А яким попередженням про грядущий Чорнобиль був ”Чорний яр” О. Гончара!\nДо покоління А. Малишка, М. Стельмаха, О. Гончара, П. Загребельного, О. Коломійця відносяться й старший з Тютюнників – Григорій, і поет Олександр Підсуха, і критик Володимир П’янов… Усім їм пришилося йти на компроміси. Доба була жорстока, як вовчиця. Для піднесення духу нації, уярмленої, безправної, були потрібні й Малишкові оптимістичні й задушевні пісні, і твори-ілюзії типу “Правди і кривди” М. Стельмаха. і твори-зрізи, подібні до Тютюнникового “Виру”, і твори-протести, якими стали “Чотири броди”, “Собор” і “Диво”, і ті людяні вірші О. Підсухи, серед яких “Батьку, ми ровесники з тобою”, що став піснею, і “Народу мир потрібен як вода”, і чудова поезія “Мова”. Що ж робити, що авторам приходилося схиляти голови перед старшим братом і білокамінною столицею чи співати оди вождям? Судити їх з погляду вічності? Співчувати їм? Мати за взірець чи мати за пересторогу? Вибір за кожним з нас зокрема. Вибір, який залежить уже від нашого рівня інтелекту, від нашої вихованості й нашого рівня духовності та культури.\nЯкщо про епос і лірику періоду 40- 50-х років говорити боляче і складно, то ще важче говорити про драматургію, яка зазнала чи не найбільших гонінь і втрат. Н. Шейко-Медведєва справедливо зауважує; “У винятково скрутній ситуації перебували українська драматургія і театральне мистецтво, які, втративши в 30-і роки таких яскраво обдарованих, самобутніх митців, як М. Куліш і Л. Курбас, тривалий час “процвітали” і пожинали плоди всесоюзної популярності насамперед за рахунок відмови від тих критеріїв високої художності, які означила ще драматургія Лесі Українки. Щоправда, в 50-і роки були написані психологічна драма Ю. Яновського “Дочка прокурора”, сатирична комедія В. Минка “Не називаючи прізвищ”, драматична поема О. Довженка “Потомки запорожців” – твори, в яких намітився прорив у нову якість художнього осмислення свого часу, але офіційна критика, на словах вимагаючи від митців яскравих і гострих спектаклів, зробила все, аби “нейтралізувати” художній пошук названих письменників. Внаслідок цього наприкінці 50-х років в українській драматургії домінували бадьорі ліричні драми й ліричні комедії, створені за принципами “теорії безконфліктності”. Якщо ж врахувати, що саме конфлікт – двигун драматичного твору, то не дивно, що такі драми не могли навіть зрушити з місця. Прихід у драматургію О. Коломійця з його несподіваними й зухвалими “Фараонами” уже ставав яскравим променем на сірому тлі епохи. Д. Вакуленко недарма підкреслює: “Тільки одна комедія уникла такого загального нівелювання і стала явищем оригінальним. Це “Фараони” (1961) початкуючого тоді драматурга О. Коломійця, яка здобула велику популярність на всесоюзній сцені й за рубежем і надовго залишилася в репертуарі театрів”. Помітний слід залишила й інша драма цього автора – “Дикий Ангел”, яку будемо вивчати на окремих уроках.\nСлово пробивалося до народу в невимовно страшних умовах. Хто знає, чи таланти інших націй могли б створити навіть те, що творили українські митні в рамках дозволеного. Не зреалізували себе до кінця? Не відбулися на повну силу? Тим поміркованіше й розумніше треба ставитися до творів, написаних у цей час. У них часто звучав і протест, і осуд, і навіть пророцтво. Ці твори й ці письменники готували грунт для “шістдесятинків”, вітали нове, значно сміливіше покоління, вчили його і вчилися в нього.\n“Ми звикли прибіднюватися, але, маючи Гончара, маючи Григора Тютюнника, маючи Ліну Костенко, можемо почуватися цілком конкурентноздатними в культурному світі”. А така оцінка, такий погляд заставляє оптимістично дивитися на здобутки.\nВи зараз читаєте: Література 1940 – 1970-х років на Радянській Україні (пошукова / курсова робота)\nТрагедія роду Буендіа (за романом Г. Г. Маркеса “Сто років самотності”) »


Характеристика чоловік Бик – Ваги | Прикмети\nХарактеристика чоловік Бик – Ваги\nХарактер чоловіків Биків – Ваг: Вони будуть постійно боротися за стабільність не тільки свого життя, але й життя інших людей. На це вони витрачають багато енергії, часто не досягаючи позитивних результатів. Вони часто відокремлюються, так як вважають, що знайти порозуміння неможливо. А всього-то їм потрібно повагу партнера, любов і увагу. Якщо вони знайдуть ці якості, то їм буде завжди комфортно і в суспільстві інших людей.\nЗа характером це спокійні і працьовиті особистості, які повільно рухаються до своєї мети. Їх цілі можуть бути дуже простими, але вони обов’язково досягнуть її з найкращими результатами. Досягають цілей вони виключно своєю працею, так як відрізняються працьовитістю. Вони можуть захоплюватися нестандартними хобі, але це не стане вище їх роботи. Навпаки, захоплення допомагають їм отримувати заряд бадьорості для основного заняття.\nЧоловіки Бики – Ваги в любові і відносинах: Любовні відносини цих чоловіків будуються складно. З одного боку вони спокійні і раціональні. Однак їм складно позбавитися від помисливості. Часто їм здається, що їх недостатньо цінують і люблять. А це для цих чоловіків вагомий привід піти і відокремитися. У результаті безліч романів з ними закінчується нічим. Їм варто бути більш відкритими і говорити з партнером, щоб просто зрозуміти його вчинки.\nЧоловіки Бики – Ваги у фінансах і кар’єрі: Зазвичай вони вибирають практичні професії, так як для них практична сторона будь-якого процесу важливіше всього іншого. Якщо вони зрозуміють це бажання і потяг, вони обов’язково доб’ються непоганого успіху. В результаті їх життя стане стабільною фінансово, що теж важливо для цих особистостей. Гроші вони вміють витрачати раціонально, без емоцій, що дозволяє їм робити невеликі накопичення.\nЧоловіки Бики – Ваги в сім’ї та шлюбі: Сімейне життя буде залежати від їх супутника життя. Якщо їм попадеться емоційний партнер, виражає свої почуття щохвилини, вони будуть просто щасливі. Якщо ж партнер буде холодний, не зможе дарувати їм визнання і романтику кожну хвилину, вони можуть просто піти з сім’ї. В результаті вони стають похмурими одинаками, які вже в майбутньому не сходяться з ким-небудь.\nПорада чоловікам Бикам – Терезам: Народженим рекомендується постійно розвиватися, щоб просто зрозуміти себе. Часто їх вчинки позбавлені логіки, тому можливість зупинитися і зрозуміти себе буде важливим моментом. Вони володіють різнобічними талантами, тому для пошуку власного місця в житті рекомендується застосовувати кожен із них. Життя варто організовувати, а не плисти за неї, щоб отримати якісь позитивні результати.


Аль-Джазіра розкрила деталі спецоперації США щодо вбивства Сулеймані | ASPI: Події в Україні та в світі, Останні новини України\nАль-Джазіра розкрила деталі спецоперації США щодо вбивства Сулеймані\nТелекомпанія "Аль-Джазіра" сьогодні, 10 січня, розкрила нові подробиці спецоперації США щодо вбивства генерал-майора Ірану Касема Сулеймані.\nВодночас, іракське джерело, знайоме з заходами безпеки Сулеймані, повідомило, що іранський військовий командир останнім часом не користувався своїм приватним літаком через зростаючі побоювання з приводу особистої безпеки.\nЦе був останній політ Сулеймані: він був убитий ракетами, випущеними американським безпілотником по "сліду" супутникового телефону, коли залишив багдадський аеропорт на автомобілі в супроводі двох броньовиків.\nОдин з чиновників підтвердив "Аль-Джазіра", що слідчі Агентства національної безпеки (АНБ) отримали інформацію про те, що у витоку важливих відомостей брала участь шпигунська мережа в багдадському аеропорті. Він сказав, що підозрювані, в тому числі два співробітники служби безпеки аеропорту Багдада і два – авіакомпанії, "діяли узгоджено в аеропорту Дамаска і в літаку".\nЯк повідомлялося, спланувати ліквідацію іранського військового лідера Трамп доручив найближчому колу своїх помічників. Зокрема, в розробці плану брали участь помічник президента з національної безпеки Роберт О'Брайен, держсекретар США Майк Помпео, помічник т.в.о. керівника апарату Білого дому Мік Малвені, а також віце-президент Майкл Пенс. Про це повідомило інформаційне агентство Bloomberg.\nКрім найближчих радників підготовкою також займалися деякі члени Ради національної безпеки США. Як зазначає Politico, перед ухваленням рішення протягом тижня маєток Трампа у Флориді відвідували міністр оборони Марк Еспер, голова комітету начальників штабів збройних сил США генерал Марк Міллі, а також директор управління із законодавчих питань Білого дому Ерік Уеланд.\nРаніше також повідомлялося, що в ряді міст Ірану після п'ятничної молитви пройшли акції протесту в зв'язку з ліквідацією США іранського генерала Касема Сулеймані.


Газопровід — всі публікації по тегу » Слово і Діло\nГазопровід всі публікації по тегу\nУ березні 2021 року Міністерство юстиції США схвалило два санкційні пакети, які спрямовані на компанію-оператора СП-2 та її керівника Маттіаса Варніга\nРосія добудовує свій газопровід з використанням морально і технологічно застарілих кораблів; аварія будь-якого з них може призвести до катастрофи\nСША повинні зробити все заради зупинки «Північного потоку-2» – Гербст\nСША повинні активізувати роботу з Німеччиною, щоб зупинити будівництво газопроводу, або знайти рішення, яке влаштує всі сторони.\nУ Кабміні розповіли про відповідь України на запуск «Північного потоку-2»\nЗараз Росія не має жодного інструменту, яким вона могла б завдати серйозної шкоди українській енергетичній безпеці.\nОкрім самого судна, санкції запровадили також проти його власника - російської компанії КВТ-РУС. Обмежувальні заходи запроваджено відповідно до закону США про протидію супротивникам за допомогою санкцій\nВартість «Північного потоку-2» перевищила доцільну економічно – Кулеба\nРосійсько-німецький проєкт газопроводу «Північний потік-2» обходиться РФ набагато дорожче, ніж було б економічно доцільно\nВ окупованому Луганську вибухнув газопровід – ЗМІ\nПро жертви та постраждалих в результаті вибуху не повідомляється. Додаткових подробиць теж поки що немає.\nГлава польського уряду закликав зупинити добудову «Північного потоку-2»\nПрем’єр-міністр Польщі Матеуш Моравецький закликав Німеччину зупинити добудову російського газопроводу «Північний потік-2», назвавши його «антиєвропейським проектом».\nУ китайському місті вибухнув газопровід, є жертви\nУ китайському місті Далянь вибухнув газопровід. Відомо, що двоє людей загинули, дев'ять постраждали.\nНімецька компанія відмовилася від участі в будівництві «Північного потоку-2»\nКомпанія Bilfinger SE є зареєстрованим в Мангеймі постачальником промислових послуг, афільованим із SDAX, з річним оборотом в 4,3 млрд євро у 2019 році.\nНа окупованій частині Луганської області стався вибух на газопроводі. Без газу залишились дев'ять населених пунктів.\nАварія газопроводу на Полтавщині: тривають ремонтні роботи\nБригади Лубенського ЛВУМГ продовжують роботи з ремонту магістрального газопроводу Уренгой-Помари-Ужгород.\nСтала відома причина вибуху газопроводу у Полтавській області\nПричиною потужного вибуху газопроводу Уренгой-Помари-Ужгород поблизу Лубнів у Полтавській області ймовірно стала розгерметизація магістрального газогону.\nУ Полтавській області стався вибух на магістральному газопроводі\nНа магістральному газопроводі, який обслуговує Оператор газотранспортної системи України (Укртрансгаз) стався вибух на ділянці поблизу села Калайдинці, що на Полтавщині.\nУ Таїланді вибухнув газопровід, є жертви\nУ Таїланді стався вибух на газопроводі. Відомо, що загинули дві людини, близько 20 осіб — пораненні.\nДержавний департамент Сполучених Штатів оголосив про запровадження нових санкцій проти структур, причетних до будівництва російського газопроводу Північний потік-2.


Купити штемпельну фарбу trodat / noris в Києві\nТакий затребуваний матеріал, як штемпельна фарба купити досить нескладно, достатньо знати необхідний відтінок, відповідний застосовується стандарту. Як правило, в сучасній практиці застосовуються різні кольори відбитків, що призводить до необхідності придбання відповідної штемпельної фарби київ для створення гармонійного співвідношення фону і надрукованого тексту.\nКрім можливості вибору з декількох колірних відтінків, штемпельна фарба noris випускається на різних типах рідинної основи. Оптимальним рішенням для створення відбитків на будь-яких паперових матеріалах є штемпельна фарба noris на водній основі, що дозволяє мінімізувати випаровування потенційно шкідливих речовин, не знижуючи ефективності застосування канцелярських приладів.\nПри необхідності створення міцних відбитків на твердих непористих поверхнях застосовується штемпельна фарба київ, виготовлена на спиртовій основі. Застосування універсального розчину на спиртовій основі дозволяє виконувати міцну маркування виробів з пластмаси і поліетилену, а також на різних видах натуральних тканин. Міцна штемпельна фарба trodat на спиртовій основі забезпечує довговічне маркування виробів з поліетилену та поліпропілену.\nКраща штемпельна фарба в Києві у нас\nСтандартна штемпельна фарба trodat забезпечує бездоганну якість відбитків, що дозволяє швидко оформити необхідну кількість документів або рекламних проспектів. Можливість якісну штемпельну фарбу купити за оптимальними розцінками дозволяє скористатися всіма перевагами застосування індивідуальних маркувальних пристроїв. Високоякісна штемпельна фарба ціна якої знаходиться в досить помірному сегменті, дозволяє виконувати чіткі відбитки, що відповідають рівню виготовлення важливих документів.\nФірмова штемпельна фарба купити яку можна за прийнятною ціною, забезпечує гарантовану стійкість відбитків, що особливо важливо при маркуванні товарів. По закінченню короткого періоду часу, необхідного для повного висихання розчину пігменту, маркований предмет може експлуатуватися в звичайному режимі, без побоювання втрати свого первісного вигляду.\nНевидима флуоресцентна штемпельна фарба ціна якої трохи вище вартості аналогів на водній основі, призначена для створення невидимих відбитків, що підтверджують справжність документа при використанні ультрафіолетового випромінювання. Універсальна штемпельна фарба київ є необхідним атрибутом кожного офісу і торгового підприємства. Різноманітних за своїм складом штемпельних фарб ціна відповідає собівартості матеріалів, застосованих для виробництва високоякісних розчинів.\nСпеціальні фарби Noris були спеціально розроблені, щоб їх сфера застосування була найбільш повною. Незалежно від поверхні, будь це скло, метал, бетон або шкіра, їх яскраві і стійкі кольори надовго збережуть свої якості, дозволяючи створювати красиві і чіткі відбитки.\nБейджи, іменні таблички\nГосподарські товари, продукти\nПодарункове пишуче приладдя


Палестинські бойовики вдарили по Ізраїлю. Ізраїль відповів повітряними ударами (ВІДЕО)\nMay 29, 2018, 11:21 AM 2018-08-28T20:40:32\nПалестинські бойовики випустили з сектора Газа по Ізраїлю більше 28 ракет. Повітряні сили Ізраїлю завдали ударів у відповідь\nПовітряні сили Ізраїлю завдали серії ударів по сектору Газа. Про це повідомляє AFP, посилаючись на власні джерела.\nЗа даними видання, Ізраїль вразив принаймні одну базу ісламістського руху ХАМАС і чотири бази палестинського угруповання «Ісламський джихад».\nУ Армії оборони Ізраїлю повідомили, що “працюють в секторі Газа”. “Вибухи, які лунають, пов’язані з цією діяльністю. Подробиці будуть згодом”, – сказано у повідомленні Армії оборони Ізраїлю.\nТаким чином Ізраїль відповів на ракетний обстріл з сектора Газа.\nСьогодні зранку палестинські бойовики випустили з сектора Газа по Ізраїлю більше 28 ракет. Про це заявили ізраїльські військові. В результаті обстрілу ніхто не постраждав – більшість ракет перехопили ізраїльські протиракетні системи.\nЯк розповів підполковник Армії оборони Ізраїлю Джонатан Конрікус, під обстріл потрапив також місцевий дитячий садок. Дітей у приміщенні під час обстрілу не було.\nНагадаю, зіткнення в прикордонній зоні між Ізраїлем і сектором Газа почалися в кінці березня. Тоді палестинці вийшли на масові акції протесту.\nВони вимагають скасувати блокаду, запроваджену Ізраїлем і Єгиптом після захоплення влади ісламістським рухом ХАМАС в 2007 році.\nВ результаті зіткнень, від ізраїльського вогню загинули понад 110 палестинців.


Глава фінкомітету Рибалка в США розповів конгресменам про українські реформи - Стрічка новин Дніпропетровська\nГлава фінкомітету Рибалка в США розповів конгресменам про українські реформи\nХід економічних реформ в Україні і боротьба з корупцією – найбільш часті теми обговорення з конгресменами і представниками ділових кіл у ході робочої поїздки голови Комітету ВР з питань фінансової політики та банківської діяльності Сергія Рибалки в США.\nзокрема, тема гальмування економічних реформ та високий рівень корупції, в тому числі, і в силових структурах, обговорювалися на зустрічі з головою Комітету Палати представників з міжнародних справ Едом Ройсом.\n«Під час тривалої бесіди ми детально обговорили ситуацію в Україні. Звичайно, більше всього мене турбує два питання, які є взаємопов'язаними. Перше – гальмування економічних реформ. Друге – шалена корупція, в тому числі і свавілля силових структур, які знищують бізнес, вибиваючи гроші або на чиєсь замовлення», - написав Рибалка.\nВін також додав, що подякував американських колег за допомогу, яку надає Україні уряд США. «Для нас це дуже важливо. Ми вже бачимо перші результати. Але стара прогнила система пручається і навіть йде в наступ. Ми не маємо права зупинятися на шляху реформ. Фракція Радикальної партії Олега Ляшка буде робити все, щоб допомогти антикорупційним зусиллям здорових сил в Україні», - зазначив С. Рибалка.\nКрім того, хід реформ і побудова системи підтримки малого і середнього бізнесу також обговорювалася на зустрічі з президентом і головним виконавчим директором Комітету з політичних дій в бізнесі (BIPAC) Джимом Герлахом.\n«BIPAC є однією з найбільших і найвпливовіших організацій, що займаються підвищенням політичної ефективності ділових кіл Сполучених Штатів. Джим Герлах добре розбирається в ситуації в Україні – в Конгресі він був активним членом групи «Україна» і давно співпрацює з великою українською діаспорою в Пенсільванії. «Джим вважає, що в інтересах США, щоб Україна стала сильною і успішною країною», - написав Рибалка.\nЗа його словами, він розповів про стратегічні напрацювання Радикальної партії по розвитку фінансово-банківської системи і стимулювання розвитку промисловості України. Зокрема, за прийнятим законом про Експортно-кредитному агентстві і напрацювання щодо індустріальних парків.\nРаніше Рибалка також провів зустрічі з конгресменом Робертом Питтенгером, з яким обговорив вихід України з фінансово-банківської кризи та хід реформ фінансового сектора, а також з президентом консервативного стратегічного аналітичного центру Heritage Foundation Едвін Феулнером.\n«Мій головний меседж: нам потрібні системні реформи в економіці, і зокрема зміцнення довіри та розвиток фінансової системи. Нам також потрібні суттєві успіхи у сфері боротьби з корупцією та захистом прав людини, кредитора та інвестора. Тільки тоді ми зможемо отримати нормальне економічне зростання в Україні і реально підвищити рівень життя наших громадян. І тоді ми зможемо не просто відстояти українську незалежність, але і повернути захоплені території. Наша фракція буде і надалі пропонувати законопроекти та інші напрацювання для розвитку економіки України та для боротьби з корупцією, відновлення ефективних правоохоронних органів, справедливої судової системи захисту прав інвесторів і всіх громадян», - написав З. Рибалка за підсумками зустрічі у Facebook.


Новини - Симптоми легеневої гіпертензії - лише вершина айсбергу\nСимптоми легеневої гіпертензії - лише вершина айсбергу\nСимптоми легеневої гіпертензії - лише вершина айсбергу.\nДля того, щоб краще впоратися зі всіма аспектами діагнозу легенева гіпертензія, рекомендовано не лише обговорювати симптоми даного захворювання з вашим лікарем, але також ділитись вашим унікальним досвідом життя з ЛГ, таким, як: емоційні та соціальні впливи, обмеження у щоденній/рутинній діяльності, а також вашими думками про лікування (McGoon et al., 2019).\nОкрім цього, спроможність справлятись зі стресовими кризами чи ситуаціями є також важливою. Ця спроможність називається емоційною пружністю. Дослідження показали, що люди, які здатні легше справлятись з меншими труднощами, є також здатними подолати більші стреси швидше та більш пружно (Southwick, et al., 2005).\nЕмоційна пружність – це риса, яку можна розвинути. Вісім важливих складових впливають на здатність покращувати емоційну пружність. До них відносяться: психологічна підтримка, духовна підтримка, паліативна допомога, соціальна підтримка, асоціації пацієнтів/групи/інформація, коучинг у питаннях здоров’я/ставлення цілей, діагностика/терапія/медицина/догляд за хворим, реабілітація.\nІнформація та фото використані з офіційного сайту Асоціації Легеневої Гіпертензії Канади:


1.4 Організаційні структури концернів і компаній в міжнародній практиці\nСтруктура управління відображає форму, тобто будова, устрій суб'єкта управління, спосіб його внутрішньої організації, зв'язки елементів суб'єкта між собою (упорядкованість, підпорядкованість окремих елементів управлінського апарату), що дозволяють виконувати необхідні функції управління. Структура управління забезпечує стабільність, стійкість керуючої системи, завдяки чому вона зберігає свої властивості при зміні зовнішніх або внутрішніх умов. Структура управління підприємством відображає об'єктивно складаються відносини управління в рамках даної виробничої системи. Керуючі системи мають ієрархічну структуру з розподілом по вертикалі функцій, обов'язків, прав і відповідальності.\nОрганізаційна структура підприємства - це органічна єдність організаційної структури управління і структури виробництва; поза цим єдності вона немислима. Структура будь-якого підприємства відображає упорядковане розташування його елементів і форму їхнього взаємозв'язку. Організаційна структура необхідна для управління різними областями діяльності підприємства, а аналіз переваг і недоліків різних підходів до побудови системи управління дозволяє зробити правильний вибір на користь конкретної організаційної структури з урахуванням стану ринку і стратегії підприємства. Залежно від двох основних типів умов підприємницької діяльності підприємства (стабільних і змінних) ефективними можуть бути традиційні або ринкові організаційні структури.\nТрадиційні структури підрозділяються на лінійні, функціональні та змішані. Ринкові структури виникають з розвитком ринкових відносин при підвищенні нестабільності умов функціонування фірм, компаній, галузей і їх прагненні пристосуватися до нових умов.\nВид організаційної структури залежить від цілого ряду факторів. Наприклад, велику роль відіграє розмір фірми і розмір бізнесу. Буває, що у великих організаціях діяльність в основному зосереджена в одній або декількох областях. Частина організацій працює безпосередньо на задоволення потреб широких верств населення, частина, навпаки, має справу в основному з іншими великими фірмами, одні діють в географічно обмежених регіонах, інші - майже в усіх країнах світу. Організаційна структура повинна максимально відповідати цілям і задачам підприємництва. Найкраща структура дозволяє організації найефективніше взаємодіяти із зовнішнім середовищем, досягати поставлених цілей з найбільшою віддачею. Крім того, структура організації повинна забезпечувати реалізацію її стратегії.\nОскільки з плином часу стратегії змінюються, то не виключені і відповідні зміни в організаційних структурах.\nДля визначення якості організаційних структур будь-якого типу найбільш важливі такі їх характеристики:\nоптимальне поєднання централізованого керівництва і самоврядування на місцях;\nчітке визначення функцій, обов'язків і прав кожної із складових частин структури;\nмаксимальне скорочення часу проходження інформації від вищого керівництва до безпосередніх виконавців;\nстворення механізму швидкого реагування організації на зміни у виробництві та попит на продукцію, що випускається;\nнадання повноважень на вирішення питань у кожному конкретному випадку тому підрозділу, який має у своєму розпорядженні найбільшою інформацією з даного питання;\nшироке застосування колективних форм організації управління;\nпристосування окремих підрозділів апарату управління до всієї системи і системи в цілому до зовнішнього середовища.\nУсе різноманіття організаційних структур сучасних фірм можна звести до різних модифікацій лінійних, функціональних і змішаних.\nПроста організаційна структура характерна для невеликих фірм, що займаються дрібним бізнесом. Така організація може ефективно працювати, поки не досягне певного критичного розміру, після перевищення якого ефективність управління помітно знижується. Цей критичний розмір залежить, головним чином, від природи бізнесу. Наприклад, брокер може вести бізнес із значним оборотом, тоді як інший бізнес з тим же оборотом потребують зміни організаційної структури.\nФункціональна структура грунтується на вирішенні функціональних завдань, таких як виробництво, фінанси та облік, маркетинг і кадри. Такий тип структури довів свою ефективність у багатонаціональних компаніях. Спочатку функціональна структура була притаманна маленьким компаніям з невеликим переліком вироблюваної продукції. Зараз же і багатонаціональні компанії використовують поділ своєї діяльності за функціональним управлінським областям. Як і будь-яка інша, функціональна структура має свої переваги і недоліки. Вона дозволяє контролювати\nдіяльність на більш високих рівнях, дає чітке визначення ролей і завдань, проте не підходить при широкій диверсифікації виробництва. Прикладом функціональної структури може бути організаційна структура авіакомпанії SAS (рис. 1.1). Недоліки даної структури мінімізуються шляхом поліпшення координації діяльності функціональних відділів, а також створення підструктури, орієнтованої на ринок.\nДивізіональна структура виникає на основі функціональної, але при цьому вирішує проблеми диверсифікації виробництва. В її рамках кожний підрозділ може сконцентруватися на проблемах і можливостях конкретного ділового середовища. При побудові дивізіональної структури виникає питання, на основі якого принципу буде проводитись поділ управлінських об'єктів структури. Якщо компанія не може вибрати, чи покласти в основу продуктовий або регіональний принцип, то може виникнути змішаний тип організаційної структури.\nПеревагою дивізіональної структури є можливість відстежувати діяльність кожного структурного підрозділу як окремого напрямку. Однак у неї є і недоліки, тому що процес контролю значно ускладнюється.\nСтруктура холдингової компанії. Холдингова компанія, по суті, є інвестиційною. Вона може складатися з акціонерних товариств різних видів діяльності, за якими корпоративний центр здійснює деталізований контроль, хоча, будучи частиною батьківської компанії, кожне акціонерне товариство працює самостійно і навіть може зберігати своє власне ім'я. Приклад структури холдингової компанії наведено нижче (рис. 1.3).\nПеревагою холдингової компанії можна вважати те, що вона надає значну свободу дій або незалежність своїм структурним складовим. Компанії, що становлять холдинг, працюють і розвивають свій потенціал ефективніше, якщо вони мають більшу самостійність, особливо в умовах швидко змінного навколишнього середовища. Структурні підрозділи - дочірні компанії можуть бути в повному або частковому володінні батьківської компанії. Вони також виграють за рахунок членства в групі. Негативними сторонами даної структури є підвищений ризик стратегічного невідповідності і дублювання зусиль структурних одиниць.\nМатрична структура являє собою комбінацію різних типів організаційних структур (рис. 1.4). Зазвичай вона має форму продуктової та регіональної або функціональної і дивізіональної структур, що працюють разом.\nЧисто функціональні або дивізіональні структури не можуть застосовуватися, тому що в основі побудови структури управління лежить декілька чинників. Наприклад, якщо компанія розширює свою діяльність до багатонаціонального рівня і розробляє нові виробничі лінії, то для координації розвитку виробництва і розподілу продукції на світовому рівні їй можуть знадобитися підрозділи, побудовані із продуктового принципом.\nРис. 1.4. Загальний вигляд матричної структури\nМатрична структура характерна не тільки для великих, складних організацій; вона використовується також для власних потреб підприємств і особливо в компаніях, що надають професійні послуги.\nПеревагами цієї структури є висока якість прийняття рішень у випадку конфліктів інтересів між підрозділами, заміна бюрократії прямими контактами, збільшення мотивації до діяльності, підвищення кваліфікації менеджерів шляхом їх залучення до процесу прийняття рішень з багатьох питань. Недоліки проявляються у збільшенні часу прийняття рішення, неясності і розмитості завдань і відповідальності, високому рівні конфліктності і неясності при виборі пріоритетів.\nМатрична організація зазвичай створюється для вирішення масштабних і складних завдань з інтеграції різних видів діяльності в компанії за допомогою більшого числа комунікаційних каналів та центрів прийняття рішень. Важливою частиною матричної структури є використання різного роду напівавтономних груп чи колективів. Прикладом такої організації може служити фірма IBM.\nПроміжні структури, і структурні варіації. На практиці дуже невелика кількість організацій має чистий структурний тип з названих вище. Організаційна структура компанії повинна максимально відповідати зовнішніх і внутрішніх чинників, тому існує цілий спектр управлінських структур між цими чистими структурними типами. Організаційні структури час від часу змінюються, щоб відповідати новим або зміненим обставинам навколишнього середовища. Наприклад, компанія може перейти від функціональної до дивізіональної структурі шляхом серії дрібних структурних змін.\nМережева і віртуальна організація відноситься до нових типів організаційних структур. Прискорений розвиток інформаційних комп'ютерних технологій, зниження цін на засоби телекомунікацій і підвищення їх ефективності призвело до можливості їх використання дрібними і середніми компаніями, що послужило поліпшенню управлінського процесу. Прогрес інформатики зруйнував замкнутість організацій і зробив малоефективними ті з них, які використовували традиційні бюрократичні структури. Інформаційно-комп'ютерна революція і пов'язане з нею зміна зовнішнього оточення призвели до появи нових типів успішно діючих в даному середовищі організацій, до яких відносяться едхо-кратіческая, багатовимірна та орієнтована на ринок.\nДля едхократіческой організації характерна структура концентричній форми, в якій є точка відліку. Така структура найбільш придатна в консультативно-нововведенческой, комп'ютерно-електронної, дослідницької та дослідно-конструкторської областях.\nНа основі матричної моделі можна побудувати багатовимірну організацію, додавши третій вимір. Тоді в організаційну структуру включаються такі важливі змінні, як територія, ринок і споживач. Основою багатовимірної організації є автономна робоча група, відношення членів якої з керівництвом і іншими підрозділами нічим не відрізняються від відносин зі сторонніми клієнтами. Прикладом багатовимірної організації можуть бути експериментальні бригади компанії "Volvo".\nОрганізація, орієнтована на ринок, є гнучкою, адаптивної та інновативність. В ній посилюється групування робіт по ринкам, більше зусиль додається для пристосування продукту до споживача, продукт може часто змінюватися, прискорюються потоки інформації. Таким чином, структура компанії набуває все більш мережевий характер.\nВіртуальна структура являє собою існуючу в комп'ютерних мережах зв'язок між окремими людьми, які можуть виконувати роботу індивідуально, однак залишаються зв'язаними один з одним і основними корпоративними ресурсами (базою даних, порадами фахівців), з колегами, постачальниками і клієнтами через телекомунікаційну та комп'ютерну інфраструктуру.\nОсновна форма організаційної структури в багатонаціональній компанії являє собою зв'язок головної організаційної структури "будинку" з закордонним філією, що управляється за допомогою прямого контакту генерального керуючого відділенням з виконавчим директором батьківської компанії. Перерахуємо форми структур багатонаціональних компаній: філія, дочірня компанія, відділення за кордоном, транснаціональна компанія.\nНаприклад, компанія "Nestle", яка була утворена у Швейцарії, відчувши необхідність виходу на міжнародний ринок, інтернаціоналізувати свою діяльність шляхом створення закордонних відділень по всьому світу. Організаційна структура цієї компанії (рис. 1.5) базується на географічному принципі, який передбачає відповідальність менеджерів на місцях за ведення справ, у той час як головне керівництво утримує в своїх руках планування і контроль. Всі географічні регіони, включаючи базовий (швейцарський) ринок, рівноправні в організаціонномплане. Така організація є ефективною для "Nestle" та інших компаній з подібними продуктовими лініями і ринками кінцевих споживачів.


Українська нова хвиля: короткометражні фільми українських режисерів — Платформа — Афіша\nУкраїнська нова хвиля: короткометражні фільми українських режисерів\n24 січня о 19:00 у кінотеатрі "Копернік" відбудеться показ програми "Українська нова хвиля", що складається з семи короткометражних фільмів українських режисерів. Формація Wiz-Art у партнерстві з Національним центром Олександра Довженка пропонує вашій увазі проект прем’єрних показів найновіших українських фільмів "Українська нова хвиля", в рамках якого широкій аудиторії демонструватимуться фільми, щойно створені за сприяння або на замовлення Державного агентства України з питань кіно. Більшість стрічок, що будуть показані 24 cічня, взяли або невдовзі братимуть участь у міжнародних кінофестивалях. Два з них – фільми "Уроки української" та "Дорога" – щойно завершені проекти. Програма показу: "Уроки української", 2012, 30’ Режисер: Руслан Батицький В ролях: Дмитро Ярошенко, Віктор Марвін, Анна Сергєєва, Євген Сосновський Дрімотну німоту деградованого шахтарського містечка порушує поява молодої вчительки. Між нею та хлопцем-шахтарем спалахує почуття. У місцевих молодиків, що збиваються в зграю навколо найсильнішого, це викликає тваринну агресію та лють. В боротьбі з інакшістю зло набуває пишних барокових форм… "Дорога", 2012, 21' Режисер: Максим Ксєнда В ролях: Євгеній Герасименко, Євгеній Єфремов, Світлана Штанько, Віктор Глушков Розлученим батькам байдуже до сина-підлітка. На спір він вирушає в інше місто. На небезпечному шляху до батька, для якого син є тягарем, хлопець вперше зустрічає когось, хто готовий зазирнути в його очі. Це дає йому розуміння життя і визначає його майбутній шлях – маленька людина починає відкривати великий світ. "День Незалежності", 2012, 15’ Режисер: Антоніна Ноябрьова В ролях: Євген Бушмакін, Олег Шевцов, Дмитро Кіфяк, Євген Кожаєв, Віталій Матвієнко, Вадим Лісняков День незалежності очима молодих і неприкаяних жителів українських спальних районів. Трагікомічна історія нездатності усвідомити власну свободу на тлі занепалих цінностей попередніх поколінь. Спеціальний Диплом журі національного конкурсу Одеського міжнародного кінофестивалю, гран-прі національного конкурсу МКФ "Молодість-42". "Борода", 2012, 25’ Режисер: Дмитро Сухолиткий-Собчук В ролях: Зіновій Симчич, Марія Романова, Джільберто Форті, Микола Гоменюк, Євген Зелінський Фільм входить до альманаху "Україно, гудбай". Продюсери: Архаус Трафік, Ігор Савиченко. Старий чоловік доживає віку наодинці в пустому селі. Його називають Бородою. Він місцевий дивак. Донька живе за кордоном: вона вийшла заміж за іноземця. Раз на рік вона приїздить… Аби здійснити ритуал великої любові. Приз за найкращий сценарій фестивалю "Відкрита ніч". "Пиріг", 2012, 16’ Режисер: Юрій Ковальов В ролях: Ліна Будник, Валерій Астахов, Валерій Гнеушев, Олег Загородній, Микита Сітдіков, Артем Мяус, Андрій Черняк, Олег Стешаков, Сергій Крупеня У провініційному українському містечку всі знають один одного на ім’я і живуть, наче одна велика родина. Баба Зіна пече пироги, частує ними місцевих підлітків… і їм же продає наркотики. Бабу Зіну "кришує" місцева злочинна еліта, вона ж – міліція. Коли керівник злочинної еліти приходить по відсотки, баба Зіна дбайливо пропонує йому обід. Бо це ж її рідний син... Учасник 3 Одеського МКФ (Українська національна конкурсна програма) та VII Міжнародного фестивалю незалежного кіна "Кінолев" (українська програма). "Діалог на самоті", 2011, 6' Режисер: Юлія Райнветер В ролях: Катерина Мажуль, Сергій Болотаєв Часом, щоб дізнатися більше – варто просто помовчати. "Між двадцятою і опівночі", 2012, 6' Режисер: Денис Сполітак В ролях: Кирило Шибут, Олена Потьомкіна, Ілля Пелюк, Олена Борозенець, Олександр Піскунов, Олена Борозенець Клінічна історія дорослішання. Ставати собою в пошуках себе. Між 20 й опівночі – між віком і часом. Диплом національного конкурсу МКФ "Молодість-42". Тривалість сеансу: 109 хв. Перед показом о 19:00 в кінопалаці "Копернік" відбудеться презентація за участі представників Національного Центру Олександра Довженка, формації "Wiz-Art", Львівської міської ради та режисерів фільмів, представлених у програмі. Квитки можна придбати безпосередньо у касі кінопалацу "Копернік". Довідки за телефоном: +380 (63) 561 57 22 info@wiz-art.com.ua


Ніхто не їздив і не родичався до Марії Олексіївни. Коли бабусі зовсім стало важко, почала вона по сусідах доглядальників за квартиру шукати. Галина відгукнулася. Через чотири місяці Марії Олексіївни не стало. І тут з’явилася просто сила-силенна спадкоємців! – iBilingua\nYou are here: Home / життєві історії / Ніхто не їздив і не родичався до Марії Олексіївни. Коли бабусі зовсім стало важко, почала вона по сусідах доглядальників за квартиру шукати. Галина відгукнулася. Через чотири місяці Марії Олексіївни не стало. І тут з’явилася просто сила-силенна спадкоємців!\nНіхто не їздив і не родичався до Марії Олексіївни. Коли бабусі зовсім стало важко, почала вона по сусідах доглядальників за квартиру шукати. Галина відгукнулася. Через чотири місяці Марії Олексіївни не стало. І тут з’явилася просто сила-силенна спадкоємців!\nЖила Галина з родиною і з сім’єю брата в двушці, а на їхньому ж майданчику жила самотня бабуся, теж в двушці. Ніхто не їздив і не родичався до Марії Олексіївни.\nКоли бабусі зовсім стало важко, почала вона по сусідах доглядальників за квартиру шукати. Спочатку одни сусід доглядав, Петро, алейому швидко набридло, довго, мовляв, живе бабуся.\nТоді взялася доглядати бабусю Галина, їй не важко було старенькій продуктів привезти, в лікарню звозити, вона у неї прибирала раз на тиждень і їсти варила.\nЧерез чотири місяці Марії Олексіївни не стало. І тут з’явилася просто сила-силенна спадкоємців! Подали на галину до суду. Але нічого родичі бабусі, як не старалися, не отримали.\nЦе було бабусине житло, вона зробила на Галину дарчу. До того ж, Галина за допомогою сусідів легко довела, що цих спадкоємців і близько не було, поки бабуся Марія потребувала у допомозі.\nГалина з родиною тепер переїхала в квартиру Марії Олексіївни, залишивши батьківську двушку братові. І всі влаштовані і щасливі, а рідня старенької життєвий урок отримала.\nПередрук без посилання на Ibilingua.com. заборонено.\nФото ілюстративне, з вільних джерел, pexels\nГаля жила з чоловіком і старою матір’ю, Лідії Кирилівні майже 90 років. Мати залишалася сама на цілий день. Рано вранці Галя готувала всім сніданок, годувала матір, залишала обід. Мати не те щоб не могла себе обслуговувати, просто не хотіла. Зате рідко проходив день без докорів: то сирники не солоні, а солодкі; то борщ, а не суп; то каша вівсяна, а не манна, не хочу рибу тушковану, а хочу свининку, хочу сальця копченого замість парових котлеток. І ось немає більше Галі\nВалера, як тільки міг, нас підганяв. – Дівчатка, любі мої! Давайте швидше, таксі чекає. – Вже татусечку. Ми з мамою бантик до подарунку прикріплюємо. – У свекрухи був день народження – ювілей. Сильно розігнатись з подарунком не могли – іпотека. – Що це таке, Софійко? Хіба твоя бабуся заслуговує на це непорозуміння? – Софійка хвилинку помовчала, а потім як розплакалась\nЧоловік тільки-тільки поїхав у відрядження. Я видихнула з полегшенням – не потрібно багато готувати. В хаті чистота, нарешті, думаю, приділю синочку більше часу. Тільки ми сіли на диван, як в двері задзвонили. На порозі постала Валентина Іванівна, моя свекруха. – Це, щоб ти з Матвійком не сумувала!, – Ага, посумуєш тут. – А чого це в тебе холодильник пустий? Одяг в шафі так недбайливо поскладаний!\nУ нас з чоловіком спільний бюджет, але я не збираюся оплачувати весілля пасинка Жені! А він вимагає у нас грошей на весілля, 100 тисяч гривень. Ми з чоловіком живемо в столиці. Колишня Валери з їхнім сином – в райцентрі. І ось тепер його син прийшов до нас і оголосив, що збирається одружитися і планує після весілля переїжджати з дружиною у столицю. Понаберуть кредитів, весь колгосп нагодують ікрою з шампанським, а потім батьки три роки колготки штопають, щоб борг віддати. Але у нареченої гроші є, значить і наречений повинен в бруд не вдарити\nПів райцентру тоді на суд зійшлося, коли хату між рідним сестрами ділили. Катря, як і мати, зла була на тітку Ганну, що та права заявила на батьківське житло, яке сама ж відбудовувала, ремонтувала. І ось старезна самотня Катря вилізла з хати в зарослий бур’янами город. Де всі?


Президент розповів про підсумки та плани «Великого будівництва» | Політична партія «Слуга Народу»\nПрезидент розповів про підсумки та плани «Великого будівництва»\nМинулого року в Україні побудували 6,5 тисячі кілометрів доріг. З них 4 – державного значення і 2,5 тисячі – місцевого.\n«Коли ми вперше заявили про ці плани, їх вважали божевіллям. Сьогодні це офіційна статистика і вже історія. Тому ми не збираємось зупинятись, і наша ціль на 2021-ий рік не зменшується – це чотири з половиною тисячі кілометрів державних доріг та дві тисячі кілометрів місцевих доріг», – заявив глава держави.\nУ межах програми заплановано також будівництво Київської обхідної дороги та найдовшої траси в нашій країні – М-30.\n«Ми плануємо розпочати реалізацію Київської обхідної дороги вже цьогоріч, її загальна протяжність становитиме 150 кілометрів. Інший амбітний проєкт, присвячений тридцятиріччю Незалежності, – траса М-30. Це буде найдовша дорога України, протяжністю 1400 кілометрів, яка з’єднає Схід та Захід нашої Батьківщини», – сказав Президент.\nКрім того, Володимир Зеленський розповів про проєкт приміського залізничного сполучення City Express. Це має бути якісний та сучасний приміський транспорт, що допоможе вирішити проблеми з трафіком у великих містах. Перший етап проєкту включає Київ, Харків та Дніпро, зазначив він.\nА завдяки проєкту «Велика реставрація» протягом трьох наступних років буде оновлено 150 українських замків, музеїв та театрів, анонсував Президент.\n«Ми прагнемо, аби Україна була комфортною та затишною не тільки для наших громадян, а й для гостей з усього світу. Ми розуміємо великий та недооцінений туристичний потенціал нашої країни. Нам є що показати і є чим здивувати світ. Тому цьогоріч ми почали програму «Велика реставрація», – розповів Володимир Зеленський.\n[…] Нагадаємо, завдяки проєкту «Велика реставрація» протягом трьох наступних років буде оновлено 150 українських замків, музеїв та театрів. Про це під час свого виступу заявив Президент Володимир Зеленський. […]


Інфекційні хвороби | Avicenna\nІнфекційні хвороби /\nІнфекційними захворюваннями називають розлади здоров'я, які спричиняються дією живих збудників, отруйними продуктами їх життєдіяльності або патогенними білками. Ці хвороби мають характерні ознаки, які дозволяють відрізнити їх від інших, а саме:\nСпецифічний збудник, який викликає саме це захворювання.\nЗаразність, тобто швидке розповсюдження завдяки розмноженню і передачі збудника від хворих до здорових людей або від тварин до людей.\nЦиклічність розвитку і перебігу.\nФормування нечутливості до збудника після одужання.\nІнфекційні хвороби спричиняють:\nотруйні продукти, які виділяють збудники захворювань;\nпріони (отруйні білки, які спричиняють порушення структури білків організму).\nІнфекційні хвороби людей поділяють на дві великі групи по джерелам зараження:\nЗахворювання першої групи є спільними з тваринами. Як правило, людина заражається від хворих тварин. Більшість цих хвороб передається також від людини до людини.\nХворобами другої групи хворіють виключно люди, оскільки тварини нечутливі до цих збудників.\nІнфекційні захворювання мають циклічний перебіг:\nІнкубаційний період. Починається з проникнення збудника в організм і завершується появою перших ознак хвороби. Цей період є різним для різних захворювань. Тривалість його коливається від кількох годин до 10–15 років.\nПеріод передвісників. Це невеликий проміжок часу, коли у хворого з'являються перші неспецифічні ознаки захворювання (слабість, запаморочення, сонливість, нудота, кашель, підвищення температури та інші). Ці ознаки характерні для багатьох хвороб, тому визначити точний діагноз в цей час не вдається.\nПеріод активного прояву. Всі характерні для цієї хвороби ознаки з'являються саме в цей час, що дозволяє визначити діагноз і призначити специфічне лікування.\nПеріод одужання. Ознаки захворювання поступово зникають, і хворий одужує.\nІмунна система дитини суттєво відрізняється від імунної системи дорослої людини. Через цю різницю інфекційні хвороби дітей мають значні відмінності. На такі захворювання, як кір, краснуха, епідемічний паротит (свинка), вітряна віспа, скарлатина, кашлюк (коклюш), хворіють тільки діти. Ці особливості дитячого організму також враховують при лікуванні та профілактиці.\nНайбільш розповсюджені інфекційні захворювання лікують антибіотиками, сульфаніламідами та іншими хіміотерапевтичними засобами. Профілактику інфекцій проводять за допомогою щеплень специфічними вакцинами.


Перегляд Відділення економіки за темою "Соціальна та економічна безпека"\nСутнісно-типологічні характеристики соціальної безпеки регіону \nІляш, О.І. (Економiчний часопис-XXI, 2010-09-15)\nУ статті визначено місце регіону в системі моніторингу соціально-економічного розвитку держави у контексті забезпечення соціальної безпеки; систематизовано основні небезпеки соціальної складової регіонального розвитку; ...\nУправління економічною безпекою в умовах недружніх поглинань на території України \nЗайцева, І.Ю. (Економiчний часопис-XXI, 2010-10-11)\nУ статті розширено тезаурус організації управління економічною безпекою підприємства та визначено заходи, спрямовані на підвищення економічної безпеки на мікрорівні в умовах розвитку недружніх поглинань на території України.


За минулий рік США не побачили зрушень з правами людини в Україні – сайт Майдан\nВ Україні як і раніше актуальні проблеми, пов’язані з порушенням прав людини.\n“Парламентські виборах 28 жовтня являли собою крок назад від демократичного прогресу, який був досягнутий в ході попередніх національних виборів”, – зазначається в доповіді.\nЙдеться також про те, що найбільш серйозні проблеми у сфері прав людини протягом року не зникли – політично мотивоване ув’язнення екс-прем’єра Юлії Тимошенко і екс-міністра внутрішніх справ Юрія Луценка.\n“Інші проблеми, пов’язані з правами людини: зловживання щодо осіб, позбавлених волі, в тому числі побиття і тортури затриманих і ув’язнених; суворі і несприятливі умови утримання у в’язницях і слідчих ізоляторах; неефективна і корумпована судова система; тривале досудове утримання під вартою” , – наголошується в доповіді Держдепу.\nАскольд Лозинський: Cтрасті за мовою


Чи буде дано «зелене світло» безпілотникам?\n21.01.2020 / 12:06\nЧи можна довіряти «безпілотним автомобілям»? Чи не призведе поява автономних транспортних засобів до зростання числа дорожньо-транспортних пригод? Або, може бути, навпаки, знизить аварійність на дорогах? Ці та інші питання обговорять члени робочої групи, створеної під егідою Міжнародного союзу електрозв'язку (МСЕ).\nЩорічно в світі в результаті ДТП гине 1,3 млн чоловік. Третина жертв аварій - діти і підлітки. Міжнародний союз електрозв'язку вирішив внести свій вклад у забезпечення безпеки дорожнього руху, ініціювавши створення робочої групи, завдання якій - розробити міжнародні стандарти щодо використання штучного інтелекту при розробці «безпілотних автомобілів» або при створенні засобів, що допомагають водієві керувати автомобілем.\nОсновна мета групи - переконати людей у тому, що безпілотним транспортним засобам та іншим новинкам у сфері штучного інтелекту можна довіряти.\nЕксперти відзначають, що основні причини аварій на дорогах - недбалість, неуважність, небезпечні маневри або уповільнена реакція водія. Нерідко все перераховане є результатом водіння в стані алкогольного або наркотичного сп'яніння. Використання ж безпілотних автомобілів систем виключає людський фактор і скорочує такі ризики.\nРоботизована система постійно контролює ситуацію і здатна до моментальної реакції. «Штучний інтелект цілком відповідає можливостям компетентного, уважного водія, а іноді навіть перевершує ці можливості», - вважають в МСЕ.\nЗа словами Генерального секретаря МСЕ Хоулін Чжао, «добре налагоджений зв'язок і автоматизація можуть значно підвищити безпеку дорожнього руху». Він назвав створення нової групи важливою ініціативою, яка буде сприяти тому, щоб і допоміжні, і автономні технології керування транспортним засобом у повній мірі відповідали покладеним людиною на них очікуванням.\nНова група зможе використовувати результати вже виконаної роботи: протягом останніх десяти років експерти МСЕ допомагали налагоджувати співпрацю між компаніями, що займаються інформаційно-комунікаційними технологіями та автопромом.\nВперше ідея почати роботу в цьому напряму була озвучена на Третьому глобальному саміті, присвяченому штучному інтелекту, який пройшов у Женеві з 28 по 31 травня 2019 року. Саме там мова зайшла про те, що споживач має право очікувати, що «водії» безпілотних авто будуть слідувати тим же правилам дорожнього руху і правовим нормам, що і водій-людина.\nФахівці запевняють, що «міжнародне посвідчення водія» автономні транспортні засоби отримають тільки після здачі тесту на здатність демонструвати інтелектуальну поведінку, еквівалентну поведінки людини. Причому дозвіл «на водійські права» буде переглядатися на основі поведінки «ІІ-водія» на дорозі.\nПри розробці технічних стандартів МСЕ для автомобілів-безпілотників робоча група буде дотримуватися рекомендацій Глобального форуму Європейської економічної комісії з безпеки дорожнього руху та Конвенцій ООН про дорожній рух 1949 і 1968 років.


Відповідно до заяв президента В. Зеленського під час його інавгураційної промови необхідно активізувати співпрацю з представниками української діаспори по всьому світу. На цьому тлі в програмі політичної партії «Слуга народу» в різних розділах містяться дві ініціативи.\nПо-перше, пропонується розробити державні програми системних контактів з українськими діаспорами. По-друге, очікується запровадження режиму найбільшого сприяння іноземним інвесторам з українським корінням.\nПропозиції щодо подвійного громадянства не оприлюднювались офіційно, втім була хвиля коментарів Д. Разумкова і інших представників партії, які пов’язані з реакцією на публічні звинувачення окремих кандидатів в народні депутати від партії «Слуга народу» в наявності подвійного громадянства . Представники наголошували на необхідності уніфікованого підходу до перевірки кандидатів від всіх партій, а також на неможливості позбавлення громадянства за наявність другого.\nОПЗЖ не демонструє чіткої позиції у питанні подвійного громадянства.\nЩо стосується закордонних українців, то у своїх заявах В.Рабінович згадує про готовність представників політсили спілкуватися з представниками російської влади заради вирішення питань рядових українців, що проживають в Росії.\nПередвиборна програма Європейської солідарності зазначає, що можливості української діаспори мають бути задіяні поряд із іншими інструментами, такими як дипломатія, бізнес контакти тощо для створення інтересу до України у світі.\nПротягом 5 років президентства П.Порошенка співпраця з українською діаспорою була серед його зовнішньополітичних пріоритетів. Роль закордонних українців була відмічена і під час зустрічі лідера ЄС з очільниками Світового конгресу українців та Українського конгресового комітету Америки у травні 2019. Було відмічено обопільний інтерес щодо неухильного продовження європейського та євроатлантичного вектору розвитку України .\nОфіційна позиція партії щодо подвійного громадянства відсутня.\nПитання закордонного українства піднімалося представниками політичної сили в контексті загального заклику до посилення співпраці. Народний депутат В. Вовк (№10 виборчого списку) зазначив у своєму блозі, «що забезпечення глибокої та ефективної співпраці материнської України з майже 20 мільйонами закордонних українців - це святий обов'язок усіх органів державної влади України. Парламент створив для цього належну законодавчу базу. Уряд має реалізувати її на практиці».\nСтосовно подвійного громадянства РП виступає за його заборону для депутатів та чиновників, але ця заборона не має стосуватись заробітчан та мешканців прикордонних територій з Румунією та Угорщиною.\nДоволі чіткою є позиція І. Смешка у питанні подвійного громадянства. Він вважає, що це нормальна практика, хоча мають бути певні виключення – заборона на подвійне громадянство для держслужбовців, військовослужбовців, представників правоохоронних органів та спецслужб.\nО. Сотник у свою чергу додає до числа пріоритетів партії розбудову комунікацій з діаспорою, захист їх інтересів, спрощення постановки на консульський облік та документального оформлення, забезпечення їх виборчих прав, вирішення питання з подвійним громадянством (за винятком другого громадянства з країною-агресором), захист трудових та соціальних прав.\nУ передвиборчій програмі партії прямої згадки про співпрацю із закордонними українцями та про подвійне громадянство немає.\nОднак позиції партії щодо цих питань висвітлені у програмному документі – у частині, присвяченій захисту життєвого простору, громадянству та міграції. Так, зокрема, наголошується на потребі «ухвалити новий закон про громадянство, згідно з яким громадянство надаватиметься лише особам, які народилися в Україні або є етнічними українцями, що повернулися з-за кордону для постійного проживання і роботи в Україні» (п. 4.1.). Партія ставить завдання «сприяти масовому поверненню в Україну етнічних українців. Забезпечити пільгові умови повернення на Батьківщину українців та їхніх нащадків, народжених за кордоном» (п. 4.2.). Однак при цьому про надання їм подвійного громадянства мова не іде. До того ж партія займає чітку позицію на викорінення нині незаконної практики подвійного громадянства до позбавлення українського громадянства осіб, які є громадянами іншої держави (п. 4.8) та передбачення суворої кримінальної відповідальності за незаконне надання та отримання громадянства (п. 4.9.).\nУкраїнську діаспору згадано у контексті спеціальних державних програм, покликаних лобіювати українські інтереси у світі (п. 8.17). Окремо наголошено на потребі «активізувати роботу з українцями Придністров’я щодо захисту їхньої ідентичності, самоврядних, мовних, освітніх, релігійних прав» (п. 8.16).\nОдним з напрямків діяльності у зовнішній політиці має бути захист прав українських громадян за кордоном. Про це сказав А. Гриценко під час інтерв’ю для Obozrevatel (13.06.2019). Політична сила відстоює необхідність активізації та поглиблення всіх цивілізованих форм і методів співпраці із закордонними українцями і не лише з тих країн, де українці відіграють значну роль у суспільному житті. Однак, стратегії та плани дій відносно вирішення цієї проблеми не були сформульовані публічно.\nПитання подвійного громадянства не фігурує в центрі уваги політичної сили. ГП виходить з того, що відповідно до статті 4 Конституції України в нашій державі існує єдине громадянство. М. Томенко під час ефіру на телеканалі «ZIK» 19 червня наголосив на необхідності заборони подвійного громадянства для депутатів та чиновників. Для всіх інших необхідний перехідний період, а далі ця проблема має бути врегульована на законодавчому рівні.


Понеділок, 15.07.2019 21:25\nИндекс UX по итогам дня: 1632,18+0,22%\nУсіх з наступаючим святом, Днем незалежності України!\nВчора індекс Української біржі підріс ще на 0,3%, а індекс ПФТС додав приблизно таку ж величину – 0,2%, так само, як і днем раніше. Зміни цін «індексних» паперів за результатами вчорашніх торгів акціями на фондовій біржі ПФТС і самі ціни акцій за результатами торгів минулого дня наведені в Таблиці 1.\nТаблиця 1. Результати торгів на ПФТС, акції які входять до індексних кошиків Української біржі та біржі ПФТС, ціна останньої угоди, біржовий курс, їх зміни, 22.08.2018\nВчора майже вернувся звичний порядок речей. Обсяги торгів акціями були меншими, ніж в попередні три торгові дні, хоча й істотно більшими, ніж місяць назад. Торгували на ПФТС вчора лише чотирма «індексними» акціями. Обсяг торгів по безадресним заявкам з «індексними» акціями Української біржі та біржі ПФТС склав в грошовому вираженні цієї середи 713 тисяч гривень в порівнянні з 2 мільйонами 771 тисячею гривень днем раніше та з рекордними для останніх років 3,05 мільйонами гривень цього понеділка. І, справді, не може бути торгова активність на такій біржі, як ПФТС, зараз бути весь час на дуже високому рівні. Однак, цей все ж таки цей вчорашній обсяг торгів був на рівні близькому до середнього денного обсягу торгів на Українській біржі за останні два роки – дещо меншим. Це при тому що акціями одного емітента зараз по відомим причинам не торгують. Тож – непогано.\nЗ акціями «Центренерго» вчора також пройшла також одна адресна угода і пройшли дві адресні угоди з акціями «Укрнафти». Більше торгів акціями вчора на фондовій біржі ПФТС вчора не було.\nМіністерство фінансів оприлюднило середньострокову стратегію управління держборгом. Це дуже і дуже доречний і своєчасний документ (тим більше враховуючи деякі останні публікації у вільній пресі) з хорошими, як кажуть, «посилами». Однак, все ж поки більшість його тез сприймається більше, як побажання. В державних документах та програмах України, на жаль, таке бачилось в переважній більшості випадків в минулі періоди. А хороша теза документу про зменшення державного боргу до ВВП може мати, на жаль, і свою зворотну досить негативну (і це не саме сильне слово) сторону.\nВчора широкий фондовий індекс США S&P 500 знизився на суто символічні 0,04%. Так само цієї середи широкий загальноєвропейський фондовий індекс STOXX 600 також знизився на суто символічні 0,03%, а композитний доларовий фондовий індекс країн, які розвиваються, MSCI EM підріс ще на 0,6%.\nСьогодні зранку ф’ючерси на американські фондові індекси мало змінюються, слабко знижуючись; на європейські – також більшість знижується. Згідно з IG, яка дає котирування фондових індикаторів, в тому числі і до початку біржових торгів, сьогодні на відкритті торгів європейські фондові індекси, переважно (не всі), слабко знизяться.\nПовторимо вчорашню тезу. Імовірна причина цього невеликого, принаймні поки, зниження – близькість американських фондових індексів до історичних максимумів. Дуже справедливо пару днів назад зазначили аналітики банку JP Morgan. Зараз спостерігається дуже незвична картина: індекси США близькі до історичних максимумів, а індекси Європи від них далекі, індекс MSCI EM перебуває взагалі в своєму середньому діапазоні, близько до 13 місячного мінімуму. Такого розходження, щось не пам’ятається. Причина цього полягає в хороших прибутках американських корпорацій і фіскальному стимулюванні економіки та наявності високотехнологічних компаній в складі двох з трьох основних фондових індексів США.\nЗранку фондовий індекс MSCI EM мало змінюється, додаючи 0,1%.\nТаким чином, зовнішній фон для місцевого українського ринку акцій сьогодні – слабко негативний. Значимих новин для місцевих емітентів - немає. Макроекономічний фон в Україні зараз нейтральний. Найбільш імовірним сценарієм торгів на сьогодні видається слабка зміна цін місцевих акцій.\nНастроение рынка на 23 августа 2018


Культиватор причіпний КПС-4МП | Компанія ТОВ «OMX»\nКультиватор причіпний КПС-4МП\nКод товару: 0010093850595\nКультиватор причіпний КПС-4МП. 147 моделей культиваторів в Україні. Проконсультуємо. Купити можна зараз. Працюємо до 23.00. Ціни з гарантією. Доставка. Сервіс в 17 філіях. Є акції.\nТехнічні характеристики Культиватор причіпний КПС-4МП\nВид агрегатування Причіпний, можливе агрегатування в зчіпку\nЗагальна маса, кг, не більше 950\nЕфективність обробки ґрунту – основа економічної успішності сучасного рослинництва. Гарантія високої якості і низької собівартості продукції, що випускається. Умова успішного конкурування з іншими учасниками ринку. Культиватор КПС-4МП – простий і надійний ґрунтообробний агрегат. Актуальний в рамках сільгоспвиробництв з класичним і сучасним підходом до землеробства. Застосовується в рамках передпосівних і післяжнивних заходів. Ефективний в умовах агробізнесу із середніми обсягами землеобробки. Характеризується невеликими експлуатаційними вимогами. Сумісний з тракторами, потужністю 80 к.с. і вище.\nКультиватор причіпний КПС-4МП. Інструмент поверхневої обробки ґрунту в умовах класичного і сучасного землеробства\nКультиватор КПС-4МП – ефективний при проведенні польових робіт різного призначення. Застосовується для підготовки ґрунту до внесення посівного матеріалу і добрив. Для змішування поширеного по поверхні матеріалу з ґрунтом. Для поліпшення експлуатаційних і сільськогосподарських якостей аграрної поверхні. Для післязбиральної обробки ділянки. Виконує очищення поля від небажаної рослинності – бур'янів і стерні. Зрізає і перемішує її з ґрунтом. Формуючи шар, який додатково захищає родючу землю від негативних зовнішніх факторів.\nКультиватор КПС-4МП – спушує поверхню ділянки на глибину до 15 см. Працює з ґрунтом з різними фізико-хімічними характеристиками. (Вологість, щільність, питомий опір). Використовується для роботи з землями різного функціонального призначення. В рамках передпосівних, ранньовесняних і післяжнивних заходів. При обслуговуванні за ділянками, що перебувають на пару. Для поліпшення характеристик кормових територій. Може застосовуватися в якості самостійного інструменту. Може використовуватися в зчепленні з іншими агрегатами.\n• модель - КПС-4МП;\n• виробництво - Хартехпром-97, Україна;\n• робочі органи - стрілчасті лапи (16 шт.);\n• конструктивна маса - 950 кг.\nКультиватор КПС-4МП – призначений для агрогосподарств з невеликими обсягами польових робіт. Ефективний в умовах як класичного, так і ресурсозберігаючого землеробства. Характеризується простими і функціональними конструктивно-технічними характеристиками. (Оптимальними в умовах українського сільського господарства). Працює зі швидкістю до 4 гектар за годину. Підключається до тракторів 80 к.с. Поєднує високу продуктивність з невеликими енерговитратами. Відрізняється мінімальними вимогами до сервісного обслуговування. Ефективна розробка виробничого підприємства – Хартехпром-97.\nПричіпний, можливе агрегатування в зчіпку\nОпис Культиватор причіпний КПС-4МП


З нагоди Дня матері: Листи матерів полеглих Героїв до своїх синів у рамках проєкту «Листи війни» | ДивенСвіт\nАвтор ідеї та координатор проєкту, мати загиблого Героя Наталія Дубчак, зазначила, що завдяки таким проєктам, як «Листи війни», ми зберігаємо пам’ять про кожного Героя, про його життя, інколи дуже коротке. «Це один із варіантів підтримки сімей загиблих, це ліки для суспільства та колективної свідомості. Суспільство повинно навчитися не ховатися від трагічних подій, не відвертатися, не провокувати родини полеглих відчувати себе жертвами, а переживати з гідністю», – сказала п. Наталія.\n«Вшанування пам’яті має бути не про смерть, не про жертву і скорботу, не про оплакування нашої долі, а про те, що ці люди загинули, щоб дати нам шанс жити гідно, і тепер лише від кожного з нас залежить, щоб ця смерть була не даремною», – наголосила Наталія Дубчак.\n«Не буває життя без свободи. Життя без свободи – то і є смерть. Ти обрав боротьбу за свободу. Для цього тобі довелося піти добровольцем на фронт, пройти полон, отримати тяжке поранення, а згодом загинути, відбиваючи напад ворога».\n«Та коли в країну прийшла біда, ми зрозуміли – Ти дійсно незвичайна людина. Ти показав нам, яким повинен бути справжній чоловік, захисник. …Коли поставив нас перед фактом, що йдеш на війну, ми зрозуміли – рішення Ти не зміниш. І Твої слова: “Мам, ну ти ж знаєш скільки вже полягло, скоро не буде кому воювати. Як доля, то повернусь, а ні – смерті не боюсь.” Вибрав зразу бойовий батальйон. Щоб не словом…»\nОпубліковано у Актуально, Бог до Неї, Статті, Топ\tПозначено як біль, війна, віра, втрата, День матері. воїн, Департамент військового капеланства, мама, УГКЦ\n5121 queries in 3,215 seconds.