Андрій Іллєнко: «Свобода» стала невигідна всім. Не пустити її в парламент – це був консенсус - Главком\nАндрій Іллєнко: «Свобода» стала невигідна всім. Не пустити її в парламент – це був консенсус\n21 Листопада, 2014, 14:15 glavcom.ua\nПартія Тягнибока обіцяє провідним діячам «Самопомочі» позов про наклеп\nВідкриття позаминулих виборів – партія «Свобода» – за ці два роки погіршила свій результат більш ніж у двічі і не потрапила в парламент восьмого скликання. «Свободівці» впевнені, що стали жертвами фальсифікацій, але ЦВК вже свого рішення не змінить. Незважаючи на програш, «Свобода» залишається парламентською силою, завдяки семи мажоритарникам, що пройшли в парламент по мажоритарних округах. Мабуть, найбільш медійний і відомий серед них – Андрій Іллєнко, який, на відміну від деяких своїх відомих однопартійців, без проблем вдруге переміг на 215-му київському окрузі і тепер буде намагатися, щоб про «Свободу» в парламенті зовсім не забули.\n«Варіант, що у нас будуть лише мажоритарники, теж розглядався партією»\nЯкі враження у вас від участі в підготовчій групі, що готує відкриття нового парламенту? Хто бере участь в її роботі?\nВласне я не є членом підготовчої групи, але як народний депутат маю право бути присутнім і маю дорадчий голос. Я був на підгрупі, яка займається питаннями комітетів в майбутній Верховній Раді. Поки що розглядалися тільки пропозиції різних політичних сил щодо кількості комітетів.\nВи знову до бюджетного підете?\nЩе не знаю. Можливо. Я там два роки все-таки пропрацював, маю уявлення.\nТе, що нова коаліція народжується з такими потугами, було очікувано для вас?\nНа жаль, так. Я є реалістом і коли хтось говорить, що уряд буде без квот, хочу на це подивитися.\nПроблеми з коаліційною угодою пов’язані якраз з кадровими речами, хоча формально ці процеси не пов’язані?\nОчевидно, що як досвідчені політики вони знайдуть 158 пояснень, чому так довго відбувалась коаліціада. Але, здається, вже ніхто не приховує, що розбіжності є виключно в кадровій сфері. Якби «Свобода» брала участь у перемовинах, можливо, дійсно можна було б говорити про якусь ідеологічну боротьбу, бо ми пропонували б якісь ідеологічні пункти, які б не співпадали з точкою зору інших партій. А які відмінності в ідеології, наприклад, між Блоком Порошенка та «Народним фронтом»? Допускаю, що є якісь нюанси, але це дрібниці. Сьогодні в країні війна, і варто було б ці речі робити швидше. І хотілося б, щоб перше засідання в наступний четвер було предметним, а не просто церемоніальним.\nЯких рішень ви від нього очікуєте?\nХоча б офіційне формування коаліції, пропонування кандидатів в уряд.\nДавайте до «Свободи» і її справ перейдемо. Чи ви і ваші однопартійці морально були готові до варіанту, коли «Свободі» треба буде працювати в майбутньому парламенті в такому форматі? Зрозуміло, перед виборами ви казали, що у вас немає сумнівів в проході «Свободи», і все ж?\nВ мене не було сумнівів, що «Свобода» набере більше 5 % і так і сталося, бо всі екзіт-поли показали, що ми набираємо більше 6 %, навіть більше, ніж «Батьківщина». А в результаті все сталося навпаки. Але я вважав цілком можливим варіант, що нас просто не пустять як фракцію в парламент. І варіант, що у нас будуть лише мажоритарники, теж розглядався партією.\nЧи очікувалось, що мажоритарників буде так мало, і в Києві «Свобода» візьме більше округів, ніж на Львівщині?\nПросто основна масована кампанія по дискредитації «Свободи» відбулася саме з прицілом на Західну Україну. Була мета знищити нашу базу. Якщо подивитися на результати «Свободи» в центральній і східній Україні, там не відбулося такого стрімкого падіння рейтингу, а більш сильний удар прийшовся на Галичину.\nІ хто організував цю кампанію з дискредитації?\nОб’єктивно «Свобода» стала невигідна абсолютній більшості політичної еліти України, всім олігархам, Росії і значною мірою Заходу теж. Не пустити «Свободу» в парламент – це був консенсус. Це відбувалося і на рівні політичних еліт, і на рівні олігархічних груп, які замовляли інформаційні кампанії проти нас. Спочатку ця брехня відторгалася, але потім потік збільшувався і в якийсь момент кількість перейшла в якість. Зрозуміло, що «Свобода» не свята і до неї можна пред’явити багато претензій, але вся країна чула про нас повну маячню – що Махницький купив «Хайятт», Олег Тягнибок торгує препаратом проти раку, який вбиває людей, в «Свободі» зібрались бандити та кримінальні авторитети… Але фактів зазвичай жодних.\nВаші соратники не одноразово натякали, що гучне розслідування популярної львівської газети «Експрес», яка дуже активно взялася за «Свободу», це замовлення. Але чиє? Так ніхто і не сказав…\nДумаю, спочатку була ініціатива власника «Експресу», якому «Свобода» заважала займатися незаконним тютюновим бізнесом. А коли він це започаткував, цю тему підхопили багато хто і почали стимулювати, причому вже і на загальнонаціональному рівні. І ті брехливі мантри, що йшли з «Експресу», пішли повсюди. Але ми реально єдина в історії українського парламенту фракція в Верховній Раді, яка не мала жодної «тушки», завжди приходила на всі засідання і голосувала за всі законопроекти, які декларувалися, і не голосувала за жоден мутний законопроект. Політично «домахатися» до нас ніяк не вийде. На жаль, наше найбільше упущення в тому, що ми не змогли виробити контрпропаганду. В якийсь момент пинати «Свободу» стало загальним місцем і нормою.\nМоже від вас забагато очікували?\nВ 2012-му році «Свобода» трактувалася багатьма як «спецназ опозиції», як люди, які припинять вакханалію Партії регіонів спочатку в парламенті, потім по всій Україні. Саме так і сталося. Я не кажу, що заслуга виключно «Свободи», що Янукович сьогодні не в Межигір'ї, але великою мірою наша. Тому не можна казати, що ми не справилися з задачею.\nМожливо, виборці вирішили, що ви просто виконали свою функцію.\nПевною мірою, так. До нас могли поставитися як до мавра, що зробив свою справу. І багато людей, коли дізналися, що «Свобода» не пройшла, кажуть, що голосували б за нас, якби знали, що так станеться. Подивимось, як тепер буде виглядати парламент без нашої фракції і чи не захочуть українці знову отримати «Свободу» як інструмент для виконання певних завдань. Якщо ми візьмемо історію, на жаль, ті, хто реально роблять революцію, зазвичай не становляться владою після її закінчення.\nБагато хто з ваших прихильників погано поставились до того, що Тягнибок ходив на перемовини з Януковичем і тиснув йому руку. Це ж відбувалось в той час, як в авангарді революції йшли хлопці з «коктейлями Молотова».\nА ви знаєте, що першим «в’язнем Грушевського» був «свободівець» з Донецька Андрій Лоза? Можливо, не завжди «Свобода» була з прапором в моменти штурму, але це природно – там люди закривали обличчя, бо не хотіли, щоб їх ідентифікували. І кількість «свободівців», загиблих на Майдані, – це теж показник того, чи робила «Свобода» в той момент радикальні дії і чи була в авангарді. А щодо переговорів Тягнибока та інших у Януковича, то у нього іншого варіанту в принципі не було. Зараз пройшов час і можна говорити більш-менш відверто: ми були змушені йти в загальному фарватері «опозиційної трійки», і якби ми робили по-іншому – скоріш за все, перемоги Майдану не було б.\nЄ думка, що Майдан переміг не завдяки, а всупереч зусиллям опозиційної трійки.\nЦе говорять люди, які насправді уявлення не мають, як все відбувалось в реальності. Майдану ж потрібна була міжнародна підтримка і легітимність, щоб тих, хто прийшов би на місце Януковича, банально визнали б в світі. Тоді потрібно було зважати на позицію тих же західних дипломатів. Навіть зараз я не можу розказати всю «підноготну» Майдану, бо це такий складний багатогранний механізм… Це просто вища математика – всі ті процеси, переговори. І я бачив тільки маленьку частину. Можу сказати, що як тільки «Свобода» ледь-ледь починала іти не в загальній лінії, починались істерики і шалений тиск. Громадською думкою легко маніпулювати. Усі кричали, чому Тягнибок особисто не кидає каміння в «Беркут» на Грушевського, але я думаю, якби він почав це робити, на наступний день більшість тих, хто це кричав, сказали б, що Тягнибок – провокатор ФСБ, який провокує кровопролиття. І нас постійно ставили в ситуацію: «Свобода» щось робить сама – значить провокатори, щось робить в загальній лінії – значить вона іде у фарватері лібералів і нічим від них не відрізняється. І попри все це ми пройшли Майдан дуже достойно.\nВи тоді могли уявити, що будуть запущені процеси, які призвели до нинішньої ситуації?\nКоли були ці перипетії щодо підписання-непідписання угоди з ЄС, я казав, що Росія перейшла в наступ, бо це останній шанс втримати Україну. І якщо її не вдасться втримати дипломатичним та економічним тиском, вона перейде в військовий наступ. Це зараз у всіх відкрились очі на Росію та її імперські амбіції, а «Свобода» завжди про це говорила, хоча деякі сьогодні великі політичні діячі розказували нам, що це наш друг і стратегічний партнер. Це, до речі, теж одна з причин, чому «Свобода» зараз не має фракції – наша риторика дворічної давнини стала риторикою всіх партій, крім «Опозиційного блоку». І це добре для країни, але для цих партій ця риторика – просто гасла, завтра вони будуть говорити інші речі, які будуть модними тоді. Для них це політтехнологія, а для нас – те, чим ми живемо.\n«Ті, хто сьогодні встиг поховати «Свободу», будуть дуже сильно розчаровані»\nПовернемося до неуспіху «Свободи» на Галичині. Ви пов’язуєте його з тим, що саме там йшла найгучніша кампанія проти вас. А як щодо іншого фактору – це області, де «Свобода» реально є партією влади?\nДавайте зробимо екскурс в минуле. В 2006-му році «Свобода» вперше йшла на вибори самостійно – тоді ми не пройшли в Верховну Раду, але отримали перші маленькі фракції в західноукраїнських місцевих радах. В 2009-му на дострокових виборах Тернопільської облради «Свобода» набирає більшість і ми отримуємо перший регіон, де «Свобода» має суттєвий вплив і багатьма сприймається як влада. На місцевих виборах 2010-го «Свобода» на Галичині отримує повну перемогу і через два роки в 2012-му вона повторює перемогу на Галичині вже на парламентських виборах. І це була оцінка дій «Свободи» там, де вона контролювала обласні і міські ради, це були єдині області, які не прогнулися під Януковича. А коли ми пройшли в парламент і почали рости далі, по нас рубанула важка артилерія, яка просто утюжила нас останні два роки. Не хочу жалітися, але очевидно, що в цій політичній боротьбі наш авангард у вигляді парламентської фракції відірвався настільки далеко від тилів, що в якийсь момент ми стали беззахисними перед ударом. Але, думаю, насправді нічого катастрофічного не сталося – партія існує далі, парламентське представництво і трибуну ми все одно маємо. І позиція наша стане ще більш чіткою, коли ми вже не пов’язані по руках та ногах партнерськими відносинами.\n«Свобода» зараз більше уваги приділить роботі на місцях? Бо місцеві вибори скоро.\nЗараз майже все партійне керівництво, яке останнім часом було зайняте виключно парламентською фракцією, повернеться до щоденної партійної роботи. Готується певне відродження партійної структури «Свободи», що повинно відобразитись на місцевих виборах. І ті, хто сьогодні встиг поховати «Свободу», будуть дуже сильно розчаровані.\nЯку партійну «текучку» ви прогнозуєте?\nВ партії завжди хтось приходить, хтось іде. Після виборів ми вже провели розширену політраду і дали всім нашим представникам в виконавчій владі по всій Україні команду в один день написати заяву про вихід з влади. І це було зроблено. Мало хто може похвалитися такою дисципліною в такий, м’яко кажучи, непростий для партії момент, коли, як ви кажете, може початися «текучка». Це ще один показник того, що нікуди ніхто не дінеться. Ті, хто хотів реально відійти від партії, відійшли або одразу після президентських виборів, або вже тоді було ясно, що вони відійдуть.\nПан Махніцький вже відійшов? Він навіть не брав участі в останній парламентській кампанії.\nМахніцький зупинив своє членство в партії після призначення на посаду Генпрокурора. Його членство в партії не відновлене.\nПан Михальчишин, що пішов з активної політики, в розмові з «Главкомом» сказав, що деякі кадрові призначення – такі як генпрокурор Махніцький, губернатор Сех – були помилкою «Свободи». Але Михальчишин зараз багато що може говорити, бо він вже поза «Свободою», а ви як гадаєте?\nКоли після Майдану країну треба було рятувати від повної анархії і заповнювати людьми управлінські структури, цей процес не міг пройти ідеально гладко. Але ніяких речей, які я вважав би катастрофічними, не було. Більшість претензій, які до нас висуваються, – це або просто брехня, або маніпуляції. Але за цей час сотні людей зі «Свободи» отримали реальний управлінський досвід у виконавчій влади. Сьогодні це наш золотий кадровий фонд.\nВас здивував програш на окрузі Ірини Фаріон?\nЗвичайно, я очікував інших цифр. Але Фаріон також «мочили» з особливою пристрастю і їй важко було виграти округ. Можливо, хтось до кінця не сприймає якихось її позицій, але Фаріон – самодостатня людина. Принаймні, вона була щира, а помилки у всіх є. Можна скільки завгодно смакувати поразку Фаріон, але вона все одна набрала там більше, ніж партія. На жаль, багатьох людей більше порадувала її поразка, ніж засмутило те, що пройшли «Опозиційний блок» з одіозними регіоналами. Це якась патологія, чесно кажучи.\n«Свобода» зараз з влади повертається на вулицю, в рідну стихію?\n«Свобода» залишається там, де є. Просто якщо після 2012-го в нас пішов сильний акцент на парламентській діяльності, а вулиця трошки провисла, то зараз буде навпаки.\nЗараз не 2012-й – на вулиці дуже тісно. Не боїтеся розчинитись?\nЗ патріотами України ми є союзники і друзі. «Свобода» нікуди з вулиці насправді не йшла – якщо ви подивитися на сьогоднішню боротьбу з незаконними забудовами в Києві, то в перших рядах саме ми. Як і завжди, зрештою.\nА з «Правим сектором» ви друзі?\n«Правий сектор» – спільнота, з якою ми за визначенням маємо бути друзями. Очевидно, є якісь розбіжності, але вони, як і ми, націоналісти. І повинні принаймні координувати свої дії.\nЧому не скоординували і не об’єдналися на виборах?\nЗвісно, результат тоді був би кращий. Ми були готові до цього об’єднання, але на заваді стали суто тактичні буденні речі. Зараз війна, і, може, банально лідерам не було коли зустрітися і прийняти рішення.\nВідомо, що той же Ярош воює на Донбасі. Але цього не чути про відомих «свободівців», окрім кількох фотосесій зі зброєю.\n«Свобода» дала на фронт сотні людей. До речі, це було однією з причин нашого організаційного ослаблення на виборах – наприклад, з Київської міської організації на фронті воює 50 людей. «Свободівські» депутати беруть участь у допомозі фронту і постійно бувають там.\nА ви самі були там?\nВ різних місцях. Наприклад, в Слов’янську після того, як його звільнили, в складі тимчасової комісії Верховної Ради спілкувався з народом. Тоді мене дуже вразило, що місцеве населення було жорстко поділене на дві частини – проукраїнські, які сиділи в підпіллі, коли там були терористи, і ті, яким треба було давати політінформацію. Причому коли з ними спокійно говориш, вони по-іншому починають дивитись. Вони ж мене візуально знали і починали один одному: «А вот это этот со «Свободы»… Зрозуміло, що є відсоток людей, які не зміняться, але критичну кількість на свою сторону можна перетягнути.\n«Ви можете уявити собі 48 мільйонів доларів кешем?»\nЧи висловлювали ви перед виборами керівництву партії якісь претензії щодо ходу кампанії?\nЯкщо я бачив якісь проблеми, то говорив про це в партійному середовищі, але не виходив з альтернативними політичними стратегіями. Я займався, перш за все, своєю мажоритарною кампанією.\nЧи поставало після виборів питання щодо зміни лідера партії?\nЦе питання не актуальне. У грудні буде звітно-виборчий з’їзд, на якому переобиратиметься керівництво партії – голова і його заступники. Але вважаю, що лідер «Свободи» – Олег Тягнибок.\nТобто він не понесе відповідальність за провал спочатку на президентських, а потім на парламентських виборах?\nЗвичайно, це відповідальність і його, і всього керівництва партії, і моя, в тому числі, і кожного партійця. Можливо, нам треба ставити питання якихось змін в партії загалом і певного очищення від людей, які не виправдали сподівань, десь підставили «Свободу». Але моя позиція в тому, що питання зміни лідера партії абсолютно штучне і всерйоз його не треба сприймати.\n«Дзвіночок», отриманий на президентських виборах (Тягнибок взяв 1,16%), був серйозно сприйнятий?\nРезультат президентських виборів – це взагалі окрема тема. Між президентськими та парламентськими виборами у нас відбувся з’їзд, на якому ми виключили з партії майже тисячу людей. Причому це не тільки рядові і «мертві душі», а й люди, які були головами облорганізацій, членами політради, депутатами місцевих рад. Це відбулося за підсумками президентської кампанії.\nПіар-кампанія проти «Свободи» ведеться вже й після виборів – я маю на увазі висловлювання пана «Морди», що він передавав Тягнибоку через пана Кривецького мільйони доларів. Чи були у партійців питання до Тягнибока у зв’язку з цим?\nМета того, що відбувається після виборів, – вже не знизити рейтинг «Свободи», а викликати «бродіння» всередині «Свободи». Але ви можете уявити собі 48 мільйонів доларів кешем? Якщо людина їх дає, то що взамін хоче отримати? Можу тільки реагувати на цю маячню анекдотом, коли Рабинович питає, де можна отримати свою долю від продажу євреями Росії. Хай пан Морда покаже свою декларацію, розповість, звідки в нього ці гроші і покаже, чи він платив податки з них. Навіть не хочу це коментувати.\nВи ж не будете заперечувати, що пан Кривецький мав великий вплив на Тягнибока і партію. Чому?\nКривецький – заступник голови партії, а це публічна посада.\nАле ж він не такий публічний, як Тягнибок і ви.\nА де ви бачили партію, де всі депутати публічні?\nАле ж «Свобода» – це не та партія, де можуть з’являтись люди на кшталт Миколи Мартиненка.\nКривецький не ховається за чиюсь спину. До того ж, «Свобода», на відміну від інших партій, не приховує, хто нас фінансує – ось http://glavcom.ua/articles/22330.html Кривецький, ось Мирний, ось Гелевей… Вони наші партійці, в партії не перший рік. І були багатими людьми ще коли йшли в Верховну Раду. Якщо вважаєте, що вони погані, знайдіть на них компромат, знайдіть, де вони не сплатили податки. Якби на Кривецького щось було, то хіба у режиму Януковича не було спокуси закрити людину, яка пов’язана з фінансуванням «Свободи»? Кривецького просто вибрали як мішень для маніпуляцій – у людини, яка змогла досягти успіху в бізнесі, в будь-якому разі є більше можливостей знайти якусь темну пляму, ніж у мене, який ніколи не мав до грошей жодного стосунку. Але це ж не означає, що він завідомо поганий.\nЧи правда, що Михальчишин покинув «Свободу» саме через конфлікт з Кривецьким?\nМихальчишин призупинив своє членство в «Свободі» через те, що вирішив піти працювати в СБУ і такими є вимоги закону.\nЯкщо вже закінчити з «чорнухою» про «Свободу»… Перший номер «Самопомочі» Ганна Гопко якось розповіла журналістам сенсацію, що деякі «свободівці» мають британські паспорти…\nГанна Гопко, мабуть, через ейфорію, що вона стала депутатом, вважає, що не треба відповідати за свої слова. Але якраз тому, що вона тепер нардеп, а не громадський активіст, повинна за кожне слово нести відповідальність. Це заява на рівні щось середнього між дитячим садочком і божевільнею – їй хтось сказав, що нібито він бачив депутата від «Свободи» з британським паспортом.\nТобто у вас нема британського паспорта?\nЯ схожий на типового представника депутатського корпусу з британським паспортом? (сміється) В Страсбурзі, де Гопко хтось це сказав, було два наших представника – Панькевич і Шевченко. Останній – професор Київського університету, напевно, то у нього британський паспорт… (сміється). Сміх сміхом, але за слова треба відповідати. Ми вже направили відповідні запити до МЗС та британського посольства, щоб спростувати цю маячню і піти з цими документами до суду з позовом про наклеп.\nА як ви взагалі охарактеризуєте успіх «Самомомочі», у якої теж галицьке коріння і яка добре потопталася якраз по вашому електоральному полю?\nВ них була дуже дорога і якісна піар-кампанія – правильні акценти і позиціонування, реалізація запиту суспільства на так звані нові обличчя, за які голосує величезний сегмент. Але це дуже ризиковано, бо той, хто один раз пройшов як нові обличчя, другий раз так не пройде.\nОт як «Свобода», наприклад.\nПевною мірою так. Є частина виборців, які ніколи не голосують за одну й ту саму партію, а завжди тільки за нових. Але не встигли вони стати депутатами, як в них пішли внутрішні серйозні тріщини. Може, надалі у «Самопомочі» все буде добре – подивимось, чи зможуть вони втримати ту планку, яку дала «Свобода», і обійтися без жодного внутрішнього конфлікту. Але на весняних виборах «Самопоміч» несподівано потрапила в Київраду - хіба ми за ці півроку почули якісь фантастичні їхні ініціативи чи побачили суперактивність? Хоча «свободівська» фракція там «рвет и мечет».\nДеякі комбати, що пройшли в Раду кажуть про плани не допустити до присяги депутатів, які голосували за закони 16 січня? Чи будете їм в цьому допомагати?\nТреба вирішувати питання системно і ліквідовувати депутатську недоторканість та притягувати до кримінальної відповідальності всіх, хто не вартує того, щоб бути народними обранцями. Також важливо, щоб жодному одіозному регіоналу не дали керівництво жодним комітетом. Я не проти того, щоб їх не допустити до присяги, і якщо буде рішення всіх проукраїнських партій це робити, ми не будемо стояти десь збоку.\nВам вистачить депутатської зарплати в 5 тисяч?\nЯ розумію всю цю теорію, що треба високу зарплату, щоб хабарі не брали, але мене ця тема відверто дратує. Я пройшов мажоритарний округ і провів лише за час передвиборної кампанії близько двохсот зустрічей і вже після кампанії десь п'ятнадцять. І є два питання, на які я не можу дати відповідь – як бабусі прожити на пенсію в тисячу гривень і як лікарю чи вчителю прожити на зарплату у 1500 гривень. Вислухавши тих людей, сто раз подумаєш, перед тим, як ляпнути, що тобі мало п’яти тисяч гривень, а давайте дві тисячі доларів. Я за те, щоб зарплати і пенсії піднімалися у всіх – тоді можна подумати і про депутатів. Причому я сам не маю ніякого бізнесу, не беру грошей за голосування і реально живу на ту зарплату. І вважаю аморальним вести розмову про маленьку депутатську зарплату в таких умовах.\nВже зрозуміло, що будуть робити сім ваших депутатів в парламенті?\nЗа минулу каденцію наша фракція напрацювала багато сотень законопроектів. Зараз «промайданівські» сили мають конституційну більшість, тож давайте змінювати нашу державу так, як обіцяли на Майдані. Говорили про відміну недоторканості – давайте. Говорили, що будемо змінювати виборчу систему – давайте. Говорили, що треба відмінити пенсійну реформу – давайте. Якщо це буде висувати коаліція, наші сім голосів будуть «за». А якщо що ні, то ми нагадаємо.


Batman: Arkham Origins: огляд гри\nОгляд Batman: Arkham Origins буде цікавий багатьом шанувальникам даної франшизи хоча б із-за того, що серія ще з часів першої частини стала взірцем найвищої якості. Люди чекали продовження нетерпінням, але змогли виправдатися всі очікування, можна дізнатися з цієї статті. У матеріалі зроблено огляд кожного окремого аспекту з описом плюсів і мінусів.\nПобоювання на стадії розробки\nВ огляді Batman: Arkham Origins в першу чергу слід зазначити, що проект є приквелом основної серії. Якщо перші дві частини робили люди з студії Rocksteady, то над другою працювали вже інші особистості. Так побажав видавець, який віддав франшизу в руки своєї дочірньої компанії Warner Bros. Games Montreal. Перші дві гри були створені на десять балів з можливих десяти, про що говорить. Фанати пильно стежили за ходом розробки продовження саме із-за зміни розробників. Скептики стверджували, що гра в будь-якому випадку буде провальною, а по іншу сторону барикад люди продовжували сподіватися на свіжий погляд. Правда виявилася десь посередині.\nОгляд Batman: Arkham Origins, так і будь-пригодницької гри, обов'язково повинен акцентувати увагу на сюжетній лінії. Тут користувачам пропонують пріквел, в якому події відбуваються через кілька років після появи людини в костюмі кажана. Багатий мільйонер Брюс Вейн зумів потужно заявити про себе в якості нового спасителя Готема, хоч особистість Бетмена і продовжує залишатися загадкою. Він встиг втрутитися в справи кримінальних авторитетів міста, а це не залишилося непоміченим. Антагоніст на прізвисько Чорна Маска призначає нагороду за голову невідомого супергероя. Отримати п'ятсот мільйонів доларів бажають всі відомі лиходії, а тому на Бетмена починається справжнє полювання. Тут же ховається один з головних мінусів гри. Користувач відразу бачить своїх ворогів в обличчя, що моментально зводить дух детективного пригоди до нуля. Попередні ігри робили на цьому сильний акцент, а тут положення своїми витівками рятує тільки божевільний Джокер. Він показаний на початку своєї кримінальної діяльності, що викликає певний інтерес.\nВ огляді Batman: Arkham Origins обов'язково має бути присутнім опис ігрового процесу. Виглядає вона наступним чином. Перед користувачами відкривається злочинний світ Готема, який належить в черговий раз рятувати. Переміщатися по світу гравець може допомогою планування і гака, який чіпляється майже за всі опуклості на будівлях, рекламних щитах або до болю знайомих горгульях. Битися з ворогами користувачі можуть як за допомогою власних кулаків з оригінальними прийомами, так і застосовуючи гаджети. Розробники подбали про наявність спеціального спорядження за типом бомб-липучок, електрошокер і навіть гак можна пустити в хід. В місіях йому буде допомагати засіб для визначення радіочастот, детективне зір і сканер доказів. Здавалося б, стільки можливостей і все виглядають прекрасно, але тільки для новачків. Досвідчені гравці відразу побачать в усьому цьому підставу, яку підготували нові розробники під тиском видавця.\nВторинність у всьому\nВже з вищеописаною геймплейної складової в огляді гри Batman: Arkham Origins можна зробити один висновок – розробники не впоралися з поставленим завданням. Будь фанат серії зрозуміє, що продовження майже не додає ніяких нових елементів. Багато людей захочуть видалити його після перших двох годин, адже майже кожен елемент навіть у вступі повторює попередню геніальну частина. Герой знову тікає від своїх ворогів, щоб дістатися до місця, де отримає спорядження і вступить у бій. Якщо брати битви з босами, то гравцям залишиться тільки розвести руками. В Arkham City все механіки виглядали свіжо, одноманітність було відсутнє. Тут була б така ж ситуація, якщо забути про сиквел серії. Будь-яка бійка з могутнім противником повторює вже відомі механіки, що є приводом для смутку. Подібне можна знайти в гаджетах, розслідуваннях і навіть пересуванні по ігровому світу. Така вторинність настільки кидається в очі, що жоден фанат не впустив її у висловлюваннях про продовження. Звідси і занижені оцінки від критиків і гравців.\nДеякі цікаві ідеї\nВторинність у грі Batman: Arkham Origins проявляється на кожному кроці, але навіть тут знайшлося місце кільком цікавим ідеям. Це не стосується нового способу Джокера, адже цього персонажа експлуатують занадто сильно, що багатьом вже встигло набриднути. В першу чергу слід відзначити ігровий світ, де відчуває рання епоха пригод Бетмена. Тепер супергерой має своє лігво, в якому його завжди чекає дворецький Альфред. За порівняно з Batman: Arkham City, той ще ніяк не звик до образу помічника супергероя, а тому часто говорить про відпочинок Брюса, його вільний час і на інші тематики. Ці діалоги вносять деяку різноманітність в спільний побут. Графіка трохи була поліпшена без змін в загальній стилістиці. Розробники додали в детективний режим можливість витрачати час назад і вперед, створюючи реконструкції подій, що відбуваються. Міні-гра спочатку радує, хоч і залишається на одному рівні до кінця гри. Нових ідей небагато, але їх варто відзначити на загальному тлі.\nЯкщо робити короткий огляд Batman: Arkham Origins Blackgate, то слід відзначити, що перед користувачами відкривається нова гра. Це проект у жанрі платформер, де однойменним супергероєві доведеться навести порядок у в'язниці. Чорна Маска влаштував бунт, і впоратися з хвилею насильства може тільки Бетмен. Переміщення у двовимірний простір не дуже добре позначається на ігровому процесі. Ті ж розробники постаралися перенести всі гаджети, включаючи детективне зір, у свій новий проект. Вийшло непогано, але розмаїття для вирішення ситуацій виникає занадто мало. Графічний стиль виглядає привабливо, але варіант з перенесенням на великі ігрові платформи викликає подив. В огляді Batman: Arkham Origins Blackgate - Deluxe Edition слід зазначити, що створювався проект для портативних пристроїв. На них він виглядає пристойно, пропонує взаємодія з сенсорними панелями. Для пк і приставок це розвага може затягнути на годину або два. Після цього послідує вилучення на користь більш цікавих розваг.\nРозробники, не звертаючи уваги на середні оцінки від ігрових видавництв і такі ж відгуки гравців, вирішили оснастити свій проект пачкою доповнень. Більшість з них стосувалися тільки збільшення кількості випробувань і додавання нових костюмів для багатокористувацького режиму. При цьому предмети зовнішнього вигляду давали збільшення ігрових параметрів. Користувачі швидко про це забули, як і про мультіплеере у проекті. Особливу увагу можна приділити тільки додатком Batman: Arkham Origins Initiation. Огляд цього контенту слід зробити хоча б тому, що тут написано одне цікаве випробування. Гравець бере на себе роль Брюса Уейна і б'ється з кращими ніндзя монастиря Кириги. Це частина обряду посвячення в орден, яку мільярдер повинен пройти для отримання сил. Брюс Уейн на початку свого шляху не володіє такою величезною кількістю прийомів, а тому пройти це випробування буде більш цікаво. В іншому доповнення не являють собою щось феноменальне, заради чого можна змінити думку про весь проект.\nСлід зазначити, що мінімальні системні вимоги на ПК Batman: Arkham Origins зараз вже нікого не вражають. Навіть для 2013 року вони не були надто завищені через якісного движка від розробників перших двох частин. Для запуску з найнижчими налаштуваннями потрібно 2 гігабайти пам'яті, операційна система Windows 7 і процесор Intel Core 2 Duo з тактовою частотою мінімум 24 ГГц. На відеокарту слід звернути особливу увагу. Мінімальна модель GeForce 8800 GTS, підійдуть також аналогічні деталі від компанії AMD. Щоб відчувати комфорт при запуску гри буде потрібно в два рази більше оперативної пам'яті і більш нова модель процесора Intel Core i5-750. Тактова частота рекомендується 267 ГГц, а також відеокарта GeForce GTX 560. Як і у випадку з мінімальними параметрами, тут можна застосовувати аналоги по потужності від фірми AMD. У встановленому вигляді проект займає двадцять гігабайт пам'яті на жорсткому диску. Обов'язковою є наявність не нижче десятої версії програмного забезпечення DirectX.\nПо всім вищеописаним мінусів можна зробити висновок, що проект Arkham Origins не варто уваги, але це помилка. Фанатам серії буде приємно в черговий раз зануритися в пригоди Бетмена і вивчити на цей раз нову місцевість Готема. Знайомі механіки, бойова система, гаджети і стилістика можуть навіть викликати відчуття комфорту. Гра заслуговує оцінки близько семи балів з десяти, якщо обмежуватися суворими рамками. Проблема в тому, що це заслуга не розробників, а саме тих механік, що були запропоновані попередніми частинами. Вони настільки ідеальні і цікаві, що навіть вторинний проект з тими ж елементами в трохи іншій оболонці можна назвати непоганим. Якщо до гри ще можна долучитися, то розробникам з видавцями Arkham Origins слід накидати гнівних листів. Спочатку студія Rocksteady планувала створити трилогію, але її плани вирішили порушити жорстким плагіатом творчості. Саме вторинність майже з повною відсутністю стала причиною різкого зниження оцінок у порівнянні з попередніми частинами. В кінці можна тільки додати, що не варто навіть братися за додаткові завдання. Вони не запропонують нічого цікавого, за винятком декількох випадків.\nЯк повернути стару версію «Скайпу» після оновлення: найпростіші варіанти ді ...\nBatman Arkham City: огляд гри, проходження, системні вимоги\nЕмодзі - це спосіб висловити почуття або заплутати співрозмовника?\nГра Batman: Arkham Asylum не зберігається. Причини і методи вирішення пробл ...\nBatmen: Arkham Knight: проходження додаткової лінійки квестів


Світ без тебе / Естрадні пісні // Сторінки пам’яті Володимира Івасюка\n«Світ без тебе» написано одночасно із «Пісня буде поміж нас». Ці два твори тісно пов’язані ідейно та психологічно. Вони залюбки виконувалися окремими артистами й цілими ансамблями і не втратили своєї актуальності донині. Це пояснюється тим, що в їхньому тексті й мелодії є сильний заряд народної пісенності, яка надає їм мелодійності, задушевності, емоційності.\nВолодя сам же вперше і виконав пісню, він дуже любив співати «Світ без тебе» на своїх концертах. Василь Бабух згадує:\n«Спасибі долі — вона в молоді роки звела мене з синьоокою українською надією, славним музикою й іскрометним композитором Володимиром Івасюком. Нас познайомив Володин тато — письменник і мій університетський учитель Михайло Івасюк.\nЯкось Володя зателефонував до мене й запросив створити в співавторстві з ним пісню. Слова треба було написати на вже готову мелодію, тобто «рибу», як прийнято говорити на композиторському жаргоні. Це дуже невдячна справа, оскільки поет (з ледь жевріючим слухом) мусить втиснути свій вірш у лещата чужого задуму.\nАле пісня народилася. З великим душевним скрипом. Володя змушував мене неодноразово переробляти рядки, підшуковувати, як він висловлювався, круглі слова, щоб не спотикалися в горлі.\nЦе був урок. Урок праці. Урок того, як треба трудитися, аби вийшло щось путнє. І я тобі дуже вдячний, небоже!\nПісню виконували Софія Ротару та Василь Зінкевич. Та не сходила вона й з Володиних уст — він любив її за легкий смуток, що домінував у канві мелодії, за можливість форсувати голосом. Вокальні дані в нього були неабиякі. До того ж він був і чудовим піаністом і добре акомпанував собі.\nВостаннє Володя заспівав нашу пісню в Москві на Останкінському телебаченні, куди його запросили виступити перед буковинськими будівельниками, які брали участь у спорудженні олімпійських об’єктів. Напередодні він зателефонував мені зі Львова й сказав:\n— Старий! (Так він любив звертатися до своїх співавторів). Післязавтра я співатиму нашу пісню. Послухай. Я вже повністю відшліфував її.\nПеречитуючи текст, часто зупиняю свій зір на словах приспіву: «Без тебе світ — зів’ялий квіт». І думаю: цей рядок ніби написаний про нього — так рано згаслого, немов зірниця відлетілого у вічність».\nвірш: Василь Бабух


Куркумою, кавою або червоною капустою: як на Великдень пофарбувати яйця натуральними барвниками – Новини Полтавщини\nГоловна сторінка > Суспільство > Куркумою, кавою або червоною капустою: як на Великдень пофарбувати яйця натуральними барвниками\nЦього тижня, 2 травня, українці будуть відзначати одне з найбільших християнських свят – Великдень. Однією з традицій святкування Великодня є випікання пасок та фарбування яєць.\nЗ рецептами, як випікати паски без цукру, можна ознайомитись за посиланням. А от щодо фарбування яєць є альтернатива: якщо не хочете застосовувати хімічні барвники, можна приготувати розчини з натуральних інгредієнтів, пише “Сьогодні”.\nКуркума – додайте 3 столові ложки куркуми в киплячу воду. Або ж додайте 3 столові ложки куркуми та 1 столову ложку паприки на 2 літри води. У цей відвар покладіть яйця. Щоб зробити колір ще більш насиченим – додайте у відвар 1-2 столові ложки оцту.\nБуряк – додайте 4 чашки нарізаного буряка. Якщо яйця спочатку виглядають більше коричневими, ніж рожевими, не хвилюйтеся: після висихання вони набудуть красивого пастельного відтінку.\nЧервона капуста – додайте 3 чашки нарізаної капусти. Щоб яйця вийшли світло-блакитними, потримайте 30 хвилин. Якщо ви хочете отримати глибший відтінок, залиште крашанки на ніч в холодильнику.\nЧорниця – змішайте по 4 склянки води і замороженої чорниці в мисці. Дайте суміші дійти до кімнатної температури і процідіть. Залиште яйця в барвнику на ніч в холодильнику.\nЦибуля – додайте 4 чашки лушпиння ріпчастої цибулі. Для яскраво-апельсинового кольору залиште яйця в холодильнику на ніч.\nКава – зварені яйця потрібно опустити у приготовану міцну каву. Обов’язково: кава має бути натуральною, а не розчинною. До того ж, яйця будуть мати приємний кавовий запах.\nПорада: краще спочатку зварити яйця, а потім їх, ще гарячими покласти в теплий відвар натуральних барвників. Так можна досягти рівномірного зафарбовування.\nДля отримання зеленого кольору яєць потрібно залити 1 кілограм шпинату (свіжого або замороженого) 2 літрами води та поставити на повільний вогонь до тих пір, поки вода не стане зеленого кольору. Додати 1 столову ложку лимонного соку та 2 столові ложки оцту. Опустити у відвар вже зварені яйця. Чим довше їх тримати – тим яскравшіим буде колір. Шпинат можна замінити на кропиву. Її можна придбати в сухому вигляді у аптеці. Пачки такої кропиви вистачить на 3-4 літри води, повідомляє 24 канал.\nФіолетового кольору яєць можна досягти завдяки квітам фіалки (також можна використовувати засушені квіти). Залити гарячою водою та залишити на декілька годин настоятися до того часу, поки вода не стане фіолетового кольору. Після того покласти у воду яйця та залишити їх на ніч. Якщо до такого настою додати 1-2 столові ложки лимонного соку – то можна отримаєте приємний лавандовий колір.\nДля темно-синього кольору потрібно розвести домашнє червоне вино з водою у співвідношення 1:1, додати 3 столові ложки оцту та 1 столову ложку солі. У цій суміші замочити яйця.\nВід ніжно-рожевого до бузкового: для такого кольору підійде одна із цих ягід – чорна смородина, полуниця, малина, журавлина, калина, чорниця. Шкаралупу вареного яйця потрібно натерти свіжою або розмороженою ягодою. І залишити до повного висихання. А щоб отримати рожевий колір потрібно відварити у вичавленому сокові журавлини.\nПомаранчевий колір: з моркви потрібно зробити фреш. Зварені яйця опустити в рідину щонайменше на годину. Інтенсивність забарвлення залежатиме від часу часу, який яйце пролежить у фреші.


КОНЦЕВИЧ ЄВГЕН ВАСИЛЬОВИЧ - Спогади - Дисидентський рух в Україні\nПерсоналії: КОНЦЕВИЧ ЄВГЕН ВАСИЛЬОВИЧ\nСпогади: КОНЦЕВИЧ Євген\nКОНЦЕВИЧ ЄВГЕН ВАСИЛЬОВИЧ\n26.02.2008 | Овсієнко В.В. | Василь Овсієнко. Світло людей: Мемуари та публіцистика. У 2 кн. Кн. 2 / Упорядкував автор; Худож.-оф\nабо У Євгена Концевича така манера: приймати гостей лежачи\n( Василь Овсієнко. Світло людей: Мемуари та публіцистика. У 2 кн. Кн. 2 / Упорядкував автор; Худож.-оформлювач Б.Є.Захаров. – 2-ге видання, доп. – Харків: Харківська правозахисна група; К.: Смолоскип, 2005. – С. 83 – 89.)\n«На відзнаку 50-річчя відтоді, як автор скрутив собі в'язи і став письменником...» – такий епіґраф може здивувати необізнаного читача. На жаль, це не літературна фіґура – «скрутив собі в'язи», а гірка правда життя Євгена Концевича. А йдеться про нову його книжку Вона йшла усміхнена... Новели, оповідання, етюди. – Житомир: ПП М.Г. Косенко, 2002, – 216 с., в якій зібрано твори 60-х років. Втім, деякі з них ґрунтовно перероблені: варто лише переглянути попередні книжки «Дві криниці» (1964) та «Йдучи вулицею» (1985).\nТак, 50 років тому, 22 липня 1952 року, 17-річний атлетичного складу юнак майже двометрового зросту пірнув з кручі в Тетерів – і з води його вже витягнули. Перше, що він спитав, прийшовши до тями: «Завтра спартакіада – чи зможу я бігти?» – «Бігатимеш», – відповів лікар. Але відтоді на ноги він не зводився.\nПроте став видатною особистістю сучасної України, осердям нашого духу й оптимізму.\nЩороку 5 червня, в день народження, в його майже сільському обійсті на ІІ Шевченківському провулку в Житомирі, яке все щільніше обступають висотні новобудови, збираються друзі з усієї України, а то й з цілого українського світу. А друзі в нього неабиякі...\nЄвген Васильович Концевич народився 1935 року в селі Млинище, за 12 км від Житомира. Мати Марія працювала на фермі, де часто крутився і Євген (досі вважає, що якби не біда, то став би ветеринаром). Батько Василь кравцював. Рятуючись від голоду, 1947 року сім'я перебралася до Житомира, оселилася в землянці, відтак побудувала хату, де Євген – після добудов-перебудов – живе донині. Батько, завісивши вікна, таємно підробляв на швейній машинці, за що його переслідували як «приватного підприємця». З найстрашніших спогадів – як у батька тремтіли руки під час обшуку 1949 року. Хлопець на собі відчув презирство «городських» російськомовних ровесників до своєї «сільської» мови. Це й був ґрунт для формування того, що Василь Стус визначав як «прямостояння».\nЄвген не збирався бути письменником. Але доля звела його в одному класі 23-ї житомирської школи з Васильком Хомичевським – сином неперевершеного перекладача античної літератури Бориса Тена (Хомичевського). Ще тоді «старий» зауважив Євгенів літературний хист, чуття мови, і коли біда сталася, порадив писати. Як Божа благостиня, як порятунок душі перед ним відкрився неозорий світ словесности. Невідступні болі якоюсь мірою заступала втіха від праці над словом. До Євгена почали приходити початкуючі письменники брати Анатолій і Валерій Шевчуки. Пробував писати гумористичні речі, та Валерій Шевчук осмикнув і навернув до серйозної прози. Його оповідання публікувалися в ґазеті «Літературна Україна», у журналах «Вітчизна», «Дніпро», «Україна».\nЛегко сказати: «Тяжкі страждання – тілесні й душевні – не зламали Євгена». Але уявімо собі, якої сили волі треба було мати, щоб їх витримувати – і не впасти в розпач. Він заочно закінчив 10-й клас, з 1963 року навчався на заочному відділенні Житомирського педінституту. Після виходу в 1964 збірки оповідань «Дві криниці» прийнятий до Спілки письменників України.\nМісцеві партчиновники, щоб прославитися чимось ориґінальним, задумали створити з Концевича такого собі «Павку Корчагіна». До нього зачастили піонери й пенсіонери, у його дворі пробували затіяти урочисте пов'язування галстуків. «Сама» секретар обкому КПУ з ідеології Ольга Чорнобривцева аґітувала Концевича вступати в партію. Спершу він сказав, що не готовий, а потім відверто відмовився, бо жива його душа прагнула людей іншого ґатунку. Які не зводили йому прижиттєвий пам'ятник, а просто перейнялися його долею.\nІ тоді трапилася подія, яка – можна вже сміливо стверджувати – стала частиною історії українського шістдесятництва...\nНадія Світлична. З висилання радіо «Свобода» 5 червня 1990 року:\n«Нас познайомила в 1964 році Ірина Жиленко – як і багатьох киян. І ми тоді як могли часто відвідували затишну, майже сільську Євгенову хату під номером 12 на Другім Шевченківськім провулку в Житомирі. Євген, як і його віддана, вже немолода мама, завжди радо вітав гостей. Нас, киян, як правило, лишали на ніч. Того дня з Києва приїхало чимало Євгенових друзів (5 червня 1965 року привітати його з 30-літтям приїхали з Києва Іван, Надія та Леоніда Світличні, Євген Сверстюк, Алла Горська, Галина Возна, Вікторія Цимбал, Ірина Жиленко, В'ячеслав Чорновіл, Микола Плахотнюк, Михайло Гуць, Борис Мамайсур. – В.О.). А що було літо, і відбувалося це, здається, в суботу, Євген ночував під шатром у дворі, то й ми скупчилися навколо його ліжка. З тим зловісним альбомчиком прийшов місцевий поет і, здається, партійний діяч Оксентій Мельничук. Колись він був Концевичевим сусідом і теж довго і тяжко хворів. Тож Євгенова мати зазвичай ділила полуниці з грядки між своїм і сусідським сином. Пізніше Оксентій видужав, вибився в «номенклатуру», дістав квартиру і стежку до Євгена забув. А тут раптом, ніби випадково, зайшов до нього і – треба ж такий збіг обставин! – потрапив саме в день народження Євгена Концевича. Так само випадково в нього опинився альбомчик із краєвидами, який залишив Євгенові оглянути, мовляв, якщо сподобається – я тобі зроблю копію.\nЯкщо прискіпливо аналізувати його поведінку – може щось видатися дивним у всьому цьому, але хто тоді аналізував... Зійшлася ж бо гурма людей, що не всі й знайомі між собою. Тож довкола Євгена були жарти, співи, розмови. Ювілейні, всякі. А про альбомчика й забули. Пригадую, що якийсь час на ньому навіть сидів Борис Мамайсур, якому забракло місця, поклавши між двома стільцями... Виявляється, мініатюрний підслуховуючий пристрій, вмонтований в обкладинку альбомчика, передавав запис розмов у кагебістську машину, що стояла метрів за 500 від Концевичевої хати. Коли ж Євген, виявивши підслухачку, від'єднав систему живлення і передавання припинилося, кагебістський мурашник заворушився і, слідом за виконавцем, Оксентієм Мельничуком, якого, попри плазування і каяття, вигнали з хати Концевичів, там раннього ранку в понеділок з'явилося найвище начальство з обласного КГБ разом зі своїми шефами з київської республіканської резиденції. Здається, операцію очолював сам Калаш, ідеологічний заступник голови КГБ.\nДля Євгена це виглядало як цікава детективна історія. Зрештою, так воно й було. А що Концевич «харчується» тільки тими подіями, які до нього приходять, він з певним азартом поставився до пригоди з підслухачкою. Але пригода не обмежилася розмовою з «таємною поліцією»: після 5 червня 1965 року хату Євгена Концевича почали як зачумлену обминати його «поклонники», оті піонери, пенсіонери».\nЄвген Концевич, 5 червня 1994 року:\n«Виявлену підслухачку вкинули у відро з попелом. Там ще й совок стирчав. Коли кагебісти прийшли і почали шукати, то я зрозумів, що вони не орієнтуються, де вона. Я став їм казати, що віддав до Києва. А вони: «От нас отсюда мышь не проскочила. Мы знаем, что она у вас».\nЯ ніколи себе не зараховував до борців. Я, очевидно, не для того народився. Але й не полохливий, якщо судити з маминого: «О, вже закусив вудила...». Я затявся проти них саме з цього моменту. А тоді я таки злякався. Бо побачив за вікном щось ірраціональне. Зупинився біля хати «вілліс» – і вони вискакують: один, другий, третій, четвертий... Дев'ять чоловік, слухайте! У тій машині, за моїми уявленнями, не могло стільки вміститися... Виявляється, їх там дві стояло, я другої не бачив. І всі вони ввалилися в оту кімнату і щось гомонять. Мені моторошно стало, та ще й нирки нили. Це ж після того всього... Я ще й трошки згрішив був... Подивився: стоять такі мордовороти... І мені стало смішно. І, знаєте, з того часу мене рятує цей сміх. Я десь ізбоку глянув на себе – і на них. Старший став щось плутати. Я: «Перестаньте, давайте будемо прямо говорити». Тоді він махнув – і всі вилетіли, як мухи».\nСам начальник обласного КГБ полковник І.І.Юдін з групою своїх підлеглих вимагав віддати підслушку і мовчати про це, умовляв Концевича працювати на їхню «установу». Концевич рішуче відмовився – і ганебна історія про кагебістський «подарунок на іменини» стала відома всій дисидентській Україні. Про неї розповідали закордонні радіостанції. Тоді Юдін запропонував Концевичу виступити в пресі проти зарубіжних публікацій – марно. Через 7 років майор КГБ Медведський цинічно повчав на допиті: “Ви, Євгене Васильовичу, свій життєвий хребет зламали не тоді, коли стрибнули з кручі в річку, а тоді, коли не послухалися доброї поради Івана Івановича і не допомогли нам”.\nНадія Світлична, 1990:\n«Я повертаюся до групового знімка, зробленого у дворі Євгена Концевича 5 червня 1965 року. Чому той знімок мені такий дорогий? Він як рубіж між двома дуже різними епохами в житті шістдесятників. Таких безжурно усміхнених облич, як на тому знімку, я вже не бачила ні в Алли Горської, ні у В'ячеслава Чорновола (а він теж є там на знімку), ні у Світличного, ні в самого Євгена. Хоч ми ще зустрічалися, навіть їздили колядувати, і він подарував для кози з нашої ватаги свого кожуха з розкішною вовною. Але душевні травми, яких доля щедро вділяла шістдесятникам, пригасили їхню безжурність, вирізьблюючи в них суворі риси борців.\nДо речі, ви, певно ж, спитаєте, а чого це саме тоді і так незґрабно підклали в ліжко тяжко хворого Концевича підслухачку? Це питання задав кагебістам і сам Концевич. Вони запевняли – і я чомусь вірю їм у цьому, – що вони були зацікавлені не так його розмовами, як його гостями з Києва. Бо саме тоді, влітку 1965 року, готувалися перші великі арешти серед шістдесятників».\nСтепан Пінчук, доктор філології, 5 червня 1995 року:\n«Але, щоб ви знали, в яких тяжких умовах жила ця людина...\nКоли я приїхав у 1965 році в Житомир завідувати кафедрою літератури, всю Україну вже обійшла скандальна історія з підслуховуванням. Перше, що я зробив, – це пішов і познайомився з Євгеном. Йому весь час погрожували, що виключать зі Спілки письменників, що позбавлять тієї нещасної пенсії – 60 крб. У Житомирському відділенні СПУ питання про виключення ставилося прямо. І якщо цього не сталося, то треба віддати належне житомирським письменникам. Ми зволікали: обдумуємо, не готові, не можемо виключити за його відсутности... Але зрештою голова відділення Володимир Канівець (відомий автор роману «Ульянови»), поставив питання руба: виключити. Євген мені сказав, щоб я не йшов на ті збори або щоб голосував за виключення. Я заявив: проти відсутнього та ще й лежачого виступати не буду. Нас тоді було 9 членів Спілки в Житомирі. Проти виключення проголосували також Борис Тен, Данило Окийченко, Михайло Клименко, Микола Колесников. За виключення були Володимир Канівець, Михайло Миценко, а двох інших не називатиму, бо боюся помилитися. Отже, одним голосом ми втримали Концевича в Спілці. (Слід додати, що таких спроб було дві. Концевича і все Житомирське відділення СПУ осуджували на обласній партконференції – про це писала ґазета «Радянська Житомирщина» 3 лютого 1974 року, – але, зрештою, на В.Канівця, який рвався тоді до Шевченківської премії, притупнули: «Не робіть з Концевича героя-великомученика». І його залишили в Спілці, хоча обструкція тривала аж до середини 80-х. Концевича перестали публікувати. Тоді він узявся підробляти перекладами з польської та російської – тут дуже придалася перекладацька школа Бориса Тена. – В.О.).\nЩе коли про нього говорили як про місцевого Павку Корчагіна чи Миколу Островського, знайшлася одна молода гарна дівчина, Ольга, яка вийшла за нього заміж. Та під впливом КГБ почуття її охололи. Мама ставала все більш немічною, Євген опинився в безпорадному становищі. І тоді сталося диво Господнє. Це Майя Борисівна... Якщо є на світі жінка, перед якою треба ставати на коліна і молитися Богу, то це вона. Бог, мабуть, дивиться за цим домом...\nА той, хто зробив зло, прожив лише кілька місяців і помер через хворобу, яку має все життя і Євген».\nЗ Майєю Євген побрався 1975 року: «Господь послав мені вибрану овечку з вибраного стада... Я маю велику заслугу перед Україною: одну єврейку навернув до українства...»\nКоли в хаті Концевичів – Євгена і Майї – збираються гості, то завжди повторюється той самий ритуал: розглядати рушника. Його порадила завести Надійка Світлична. У когось у домі є книга відвідувачів, в Алли Горської автоґрафи писалися на стіні майстерні, а в Євгена – на шматку полотна підписувалися симпатичні йому люди, а дружина потім вишивала автоґрафи кольоровими нитками. Кого там тільки нема! Борис Тен, усі троє Світличних, Іван Дзюба, Михайлина Коцюбинська, Людмила Семикіна, Галина Севрук, Панас Заливаха, Євген Сверстюк, В'ячеслав Чорновіл, Богдан Горинь, Ростислав Доценко, Ніна Вірченко, Микола Плахотнюк, Сергій Бабич, Ніна Марченко, Микола Кагарлицький, Любомир Пиріг – уся опозиційна Україна...\nПід час чергового «покосу» української інтеліґенції, 18 квітня 1972 року, в хаті Концевича під час обшуку вилучили 17 документів самвидаву, багато рукописів, листів, друкарську машинку та інше. «Якби той лежачий труп устав, він усе одно не ходив би. Він у нас сидів би...», — відверто прорік капітан Костюк. Рушник тоді врятувався дивом. Адже шукали паперів. Один узяв рушника, що лежав між книг, та не встиг розгорнути, як мама з серцем: «Це його пелюшки...» – забрала і кинула до брудної білизни. Після того Євген дуже потерпав за рушник і мало кому його показував.\nВ'ячеслав Чорновіл, 5 червня 1994 року:\n«Мені сьогодні здається, що ми вічні і невмирущі. Адже це було страшенно давно. Ми ж іще знали Сталіна! Знали невеличку відлигу, знали шістдесятництво. Нам судилося те, чого не дочекалося покоління “розстріляного відродження” 20-х років. Одиниці з них дожили до відлиги 60-х років, зовсім поодинокі – до нашого дня. Нас розметало кого в політику, кого в літературу, кого в одну партію, кого в другу. Але нам потрібні такі люди, які збирають нас докупи. Нас, шістдесятників, зібрав Іван Світличний, не забуваймо про це. Одним із таких є Євген Концевич – людина великої притягальної сили. Хіба зібралися б ми отак у Києві, як оце в Житомирі?»\nВалерій Шевчук, 5 червня 1995 року:\n«Він має щось притягальне, що вабило до нього людей. Він має щось таке, що вимушує не помічати того, що він прикутий до ліжка. Він тримається так, ніби нема в нього ніякої біди і хвороби, а просто в нього така манера – приймати гостей лежачи. А коли людина з ним поспілкується, то виносить із собою промінець світла в душі. Оці світлоносні душі й єдналися між собою, неорганізовано, без статутів, у братство. Пізніше в оце братство юнаків і дівчат, «юнаків із вогненної печі», ударить залізна рука – і не всі доживуть до цього дня. Одні будуть убиті, інші пропадуть у концтаборах, ще інші помруть своєю смертю. І іуда Євгена Концевича теж не доживе до цього дня. Після того ганебного вчинку він не раз хотів повіситися, бо зло, посіяне в світі, нищить душу.\nКоли я приходжу до Євгена, то маю свято спілкування. Бо він світлоносна людина. Виходячи від нього, виносиш іскру полум'я його серця. А коли в душі горить отой святий вогник, то, отже, ми в цьому світі є і будемо».\nЄвген Сверстюк, 5 червня 1994 року:\n«У нашому нестабільному, щораз більш несправжньому світі є маленький справжній острівець, який тримається загадковою силою. Це Євген Концевич. Так здавалося й у 1965 році, так і залишається...»\nІван Дзюба: «Євген Концевич свого роду символ і легенда для цього покоління – покоління шістдесятників. Це дивовижна людина, яка завжди всіх надихала. Не його треба було підтримувати, як здавалося б, – він усіх підтримував і підживлював енергією...»\n«Є одна дуже цікава закономірність. Коли нація переживає катастрофу – саме в цей час народжуються діти, які пізніше відродять цю націю. Шістдесятники народились у 30-х – на початку 40-х років. Саме тоді, коли було вистріляно українську інтеліґенцію, фізично знищено українську літературу, коли було виморене голодом українське селянство, коли нація була піддана комуністичному геноцидові і повністю знекровлена, – саме тоді українські жінки почали народжувати хлопчиків і дівчаток, які в 60-х роках візьмуть на свої плечі нелегку місію відродження свого народу. Серед цих ідеалістів був і Євген Концевич...\nВін не написав багато творів. Та вже перша його книжка під назвою «Дві криниці», що вийшла 1964 року, – можу сказати з усією відповідальністю, – прекрасна. Вона пластична, вона має аромат і свій неповторний стиль. Так ніхто не писав, так писав тільки він. А коли митець має своє обличчя, то він – збувся».\nЄвген Концевич, 5 червня 1995 року:\n“Найкращу рецензію на ту книжку склали моя малограмотна мама: «І де ти набрав таких слів?» – «Та ж від вас», – кажу. І мама тихо заусміхалися”.\nОкрім згаданих книжок, 1997 року в Житомирі вийшла антологія «Вечеря на 12 персон», де зібрано найліпші зразки «житомирської прозової школи». Євген Концевич чи не найстарший віком у цій когорті, де обидва Шевчуки, Василь Врублевський, Геннадій Шкляр, В'ячеслав Медвідь, Євген Пашковський та інші. 2000-го року в бібліотеці журналу «Авжеж!» вийшла його книжка статей те есеїв «Тутешня кава». Погортай, читачу, Концевичеві книжки. Повчися, як личить людині триматися в цьому світі – попри всілякі нещастя.\nІ нині в обійсті Євгена Концевича, за словами «бригадира» житомирських письменників Олексія Опанасюка, щонеділі збираються «посиденьки». Громадськість відстояла цю хату від знесення: тут має бути музей шістдесятників. На що Валерій Шевчук зауважив: «Дай Боже, щоб музей шістдесятників тут довго не відкривався». А я додав: «Хай ще довго сюди ходять живі експонати». Бо й сам я, коли 1988 року вийшов «із тьми, зі смрада, із неволі» (Т.Шевченко), то почав шукати живих людей саме з цієї хати. Бо знав, що в Житомирі є цей острів стабільности, осередок українського духа й оптимізму, назва якому – Євген Концевич.\n«Оптимізм – це від Бога, – каже Євген. – Але я виходжу з раціонального. Після такої сатанинської селекції, що тривала сотні літ – останні 70 років особливо жорстокої, – ми є. Україна – жива. Отже, ми будемо. Хто думав у 60-х роках, що доживемо до синьо-жовтого прапора над міськрадою? Житомир підняв його першим по цей бік Збруча. Це – воля Божа. Оце джерело мого оптимізму. Мені дуже сподобалося, як Ірина Жиленко сказала: «Наш ніяк невмирущий Концевич». Теоретично я давно не повинен жити. Академік Любомир Пиріг питає мене: «Як ти досі живий?». – «За принципом коханки, – кажу. – Як одна хвороба мені надокучить, то заводжу собі нову. А стару забуваю».\nІ цього року 5 червня обійстя Концевичів було повне гостей – погляньте лишень на знімок, на якому впізнаєте Олексія Опанасюка, Миколу Кагарлицького, Михтодя Волинця, Сергія Бабича, Анатолія і Валерія Шевчуків, Дмитра Мазура, Михайлину Коцюбинську, Людмилу Семикіну, Ольгу Горинь... Але давно вже не плавають рибки в басейні, не пасеться в садку коза, не чути здавалося вічного собачки Равлика, а найгірше – не літають над хатою голуби, про яких Євген розповідає з професійним азартом голуб'ятника...\nДзеркало тижня. – 2002.– № 27 (402). – 20 липня та інші публікації.\nПримітка 2004 року: Ні таки: Євген дзвонить, що голуби знову літають!\nНа сайті ХПГ з 26.02.2008.


Светлана лобода стрижка 2020: як називаються, як зробити таку ж, фото каре, короткого волосся, на виступах суперзірка, стиль зірки в різні роки кар’єри і зараз — Beautiful Lady\n«Отвал всього» — Світлана Лобода показала оновлену зачіску\nСвітлана Лобода.Фото з Instagram\n1 квітня, Мінськ / Кор. БЕЛТА /. Співачка Світлана Лобода поділилася в Instagram новими знімками, які розбурхали шанувальників зірки.\nАртистка вирішила піти на зміну іміджу і поміняла зачіску. Лобода позбулася чубчика, а також змінила колір волосся.Співачка зважилася на зміни в зовнішності і представила оновлений образ на суд передплатникам. Знаменитість коротко підписала пост, зазначивши, що настав «час змін».\nфоловерів тепло прийняли новий стиль зірки і в коментарях поспішили поділитися своїми емоціями. «Отвал всього», «ой ну я не можу», «Вам просто чертовски йде!» — написали передплатники зірки. Менш ніж за добу пост зібрав сотні тисяч лайків і сотні захоплених відгуків. -0-\nСвітлана Лобода похвалилася перетворенням і сексі-сукнею\n37-річна Світлана Лобода зважилася на б’юті-перетворення. Співачка в сексуальному вбранні похвалилася зміною іміджу.\nВиконавиця хіта «Твої очі» вже довгий час вважає за краще блонд. У групі «ВІА Гра» Світлана виступала з рудим кольором волосся. Після відходу з колективу зірка пробувала і інші образи.\nЩе недавно артистка прогулювалася по грецькому острову Міконос з локонами пшеничного відтінку.Тепер Лобода — платинова блондинка. Про це інстадіва розповіла вельми пікантно.\nСвітлана приміряла шкіряне чорне плаття без бретелей. Воно підкреслило пишне декольте співачки і її точені руки. Красуня розпустила пишне волосся. Вона зробила макіяж з акцентом на очах. На повіки Лобода нанесла коричневі тіні, фарбувати вії, погляд «суперзірки» вийшов ще більш проникливим. Для губ Лобода вибрала помаду ніжного рожевого кольору.\nПоп-діва позувала перед камерою в різних ракурсах.Виконавиця показала себе анфас і в профіль. «Я знову стала блондинкою. Тобі подобається?» — запитала Світлана, подивившись прямо в об’єктив. Вона уточнила, що колір волосся вплинув на її внутрішній стан. «Ніщо так не змінює настрій, як новий hairstyle. Хочеш отримати від життя все по максимуму? Я в образі », — сказала артистка.\nФанати захоплено оцінили зміну іміджу улюблениці. «Світлана Сергіївна, блонд — це безперечно ваше! Шикарна жінка! »,« Яке провокаційне плаття »,« Повний бум-бум »,« Вам неймовірно йде цей колір »,« Ось це так! Серце завмирає »,« Ло, ти шикарна! »,« Чистий секс »,« Ви королева! »,« Серденько, ну ти просто прелесть! » — висловилися фоловерів.\nСвітлана Лобода змінила колір волосся і захопила передплатників\nФото: instagram.com/lobodaofficial. Колаж: «КП в Україні».\nЗачіску зробив відомий колорист з Москви.\nЗаслужена артистка України Світлана Лобода похвалилася новою зачіскою в Instagram. Блондинкою співачку зробив відомий московський колорист Алекс Конт, який також працював з волоссям української співачки Віри Брежнєвої та російської блогерша Наталії Османн (героїнею проекту про подорожі «FollowMeTo».Лобода назвала свої зміни «апгрейдом» (так зазвичай говорять про модернізацію комп’ютера за допомогою потужних деталей). Співачка зізналася: ніщо не змінює настрій так, як нова зачіска.\nПередплатники захопилися зіркою в коментарях: «Світлана Сергіївна, блонд — це безперечно ваше! Шикарна жінка»; «Вам дуже йде, Світлана»; «Яке провокаційне плаття, ох!».\nСвітлані Лободі 37 років. З 2010 по 2014 рік вона жила з танцюристом Андрієм Царем, від якого народила старшу дочку Евангеліну Цар.У 2018 році Лобода народила другу дочку Тильду. Лобода не розповідає від батька дівчинки, але ходять чутки, що це соліст німецької групи Rammstein Тілль Ліндеманн. Нібито дівчинку назвали на честь нього, до того ж, Лобода з Ліндеманном дружить: артист забрав її з лікарні після операції.\nУ випуску «Обережно, Собчак!» про Світлану Лободу Евангелина показала кулон, схожий на прикрасу Ліндеманна, і сказала, що це його подарунок. Лобода ж про відносини з Тіллем мовчить, пояснюючи це контрактом.\nБитва купальників: Полякова та Камінська в закритих, а Лобода і Дуа Липа — в бікіні\nКарантин карантином, а літній відпочинок за розкладом. «КП в Україні» вивчила, які купальні костюми вибрали для відпустки знаменитості.\nСвітлана Лобода на шпильках і в короткій сукні зі шкіри вирушила підкорювати нічні заклади Греції\nСпівачка Світлана Лобода вчора була неймовірно рада новому кольору волосся.І вирішила відзначити цю подію походом в одне з нічних закладів Греції.\nДля даного заходу Світлана вибрала одне зі своїх шкіряних суконь, лаковані чорні туфлі з гострим носом. Щоб не замерзнути, Лобода накинула на плечі об’ємний чорний піджак.\nТакож за допомогою великої кількості гелю, артистка зробила укладку з ефектом мокрого волосся. Одягла величезні сережки у вигляді півмісяця, об’ємні браслети, а головне кільця на безіменний пальчик правої руки.Образ завершував мініатюрний клатч чорного кольору на довгому ланцюжку.\nВідзначимо, що цей вихід Світлана планувала заздалегідь, навіть знявши днем про це мінівідео.\nТрохи нижче ми пропонуємо оцінити даний образ Світлани, а також згадати інші відео, зроблені на відпочинку в Греції і танець в сексуальному, знову ж таки, шкіряній сукні:\nНагадаємо, перебуваючи в Греції, Лобода часто ділиться знімками в бікіні, які ми публікуємо трохи нижче:\nЧитати далі: 1 2 3 4 Наступ.→\nСвітлана Лобода в провокаційній позі викликала фурор\n37-річна Світлана Лобода показала фігуру в зухвалої фотосесії. Співачка прийняла спокусливу позу і захопила нею фанатів.\nВиконавиця хіта «Твої очі» зробила яскравий макіяж з голлівудськими стрілками і червоними губами.Світлана прибрала волосся в тугий високий хвіст, який заплела в косу. Зачіска підкреслила точені вилиці і ідеальний овал обличчя співачки.\nСвітлана Лобода в червоному комбінезоні схвилювала фанатів,\nЛобода вдягнула в облягаючий комбінезон червоного кольору з чорними смужками, що імітує тигровий окрас. Наряд був повністю розшитий паєтками. Він підкреслив сексуальну фігуру артистки.\nБлондинка знялася в провокаційній позі.Зірка поділилася подробицями зйомок кліпу на свою пісню. «Друзі, поспішаю поділитися! Ми завершили зйомки відеокліпу. З командою Саші Гудкова я отримала задоволення і по-справжньому відірвалася! Впевнена, нас чекає щось дуже незвичне, зухвале, вільне і місцями шокуюче!» — розповіла Світлана.\nСвітлана Лобода вибирає зухвалі образи,\nФанати прийшли в захват від зухвалого вигляду красуні. «Сексуальна тигриця!», «Занадто гаряча!»,\n«Від Лободи хіба можна очікувати щось звичайне, спокійне, закрите і нудне?», «Шикарна!», «Сексі», «Бомба», «Образ — гармата!» — засипали інстадіву компліментами шанувальники.\nСвітлана Лобода «забула» надягти білизну під сексуальний топ. Співачка в ультракороткому плаття похвалилася розкішним букетом квітів. Блондинка порадувала фанатів, показавши точену фігуру в кроп-топі.


▪ Михайло Ухман 21 червня, 2019\n11 червня 2016 року під вечір на шахті Бутівка (Путилівська), що біля Авдіївки, зібралися бійці з ДУК «Правий сектор». Вони мали здійснити розвідвихід у бік тимчасово окупованого московськими найманцями селища Спартак. До цієї операції всі готувалися як належить. Частина бійців перебувала на позиції «Маска», що за 150 м від шахти. Решта приїхала туди вже 11 червня.\nТривоги не відчувалося. Всі жили звичним життям. Одні телефонували дружинам, інші курили й пили чай. Хтось перебував у самій шахті. Серед бійців був мешканець Мар’їнського району Донеччини Андрій Бутенко (Легат). До самого виходу лишалося ще кілька годин. Він вирішив сходити зі своїм побратимом Ігорем Жолудем до бійців 128-ї бригади ЗСУ, які перебували неподалік шахти. Там служив приятель Андрія.\nВони ще постояли біля групи хлопців, яка по рації намагалася зв’язатися з бійцем Демоном, що перебував на позиції «Зеніт» і мав прикривати їх. І рушили далі. Проте почався обстріл. Стали прилітати міни, снаряди. Всі, хто був надворі, забігли всередину. Перекриття будівлі не витримало й розсипалося. Все полетіло всередину. Осколки й бетонні перекриття стали падати на хлопців.\n«Коли ми забігли всередину, я почув, як хтось крикнув: «А будівля витримає удари артилерії?». Далі в очах потемніло від болю, осколків і здійнятої снарядами пилюки, — розповідає про події Ігор Жолудь, який був тоді на шахті й став свідком загибелі Андрія. — Коли ми опритомніли, почали шукати інших своїх побратимів і затягувати в яму, яка була там у шахті, щоб заховатися від ворожого вогню. Першим нам попався Легат. Він лежав і не рухався. Затягли з побратимами його в яму й почали надавати першу допомогу. Зупиняти кров, приводити серце Андрія в дію, оскільки воно вже не билося. Але він уже був мертвий. Грудна клітка нагадувала місиво, була вся перебита. Ми підняли його й почали виходити з шахти. У всіх була паніка. На вулиці вже стояла БМП ЗСУ, й один із бійців під позивним Ленін почав вивозити наших хлопців».\nШлях на війну\nПочаток війни, як і саме життя Андрія, було незвичним. У 7-му класі, після відвідин острову Хортиця, він почав вивчати історію, багато читав, що дало йому змогу визначити свій життєвий напрямок.\nАндрій народився в Донецьку. Проте його батьки не змогли знайти там роботи й переїхали в село Новомихайлівка, що неподалік Донецька. Закінчивши школу, він заявив батькам: «Усе, закінчилася ваша влада». І почав самостійно влаштовувати своє життя.\nКоли призвали в армію, він єдиний зі своїх друзів пішов служити. Андрій вважав, що там його зможуть чогось навчити. Проте розчарування не забарилося. В армії панували бюрократія, радянський стиль виховання.\nПісля служби пішов на роботу в міліцію. Думав, що вони стоять на сторожі законності. Проте коли дізнався, як командування Мар’їнського райвідділу вимагає від підлеглих «робити» план по затриманих, зрозумів, що й тут не має нічого хорошого.\nТому переїхав до Донецька, де влаштувався на роботу охоронцем. Це був початок 2014 року. Разом із друзями, які були свідомими й не зрадили свою державу, Андрій виходив на мітинги проти захоплення міста росіянами. Йому часто доводилося вступати в силовий контакт із тими, хто перейшов на бік ворога.\nУ той час в Андрієвому селі більшість людей підтримували сепаратистський референдум. Місцеві керівники — колишні регіонали — агітували за нього. Зрозумівши, що ситуація критична, Андрій виїхав до Дніпра.\nПеребуваючи на одній із баз, де тренувалися бійці ДУК і батальйону «Донбас», він познайомився з мешканцем Донецька Павлом (позивний Аскольд). Відтоді їхні долі дуже часто перетиналися.\n«Після Дніпра вони переїхали до Києва. Андрій дуже хотів потрапити на передову, але йому не вдавалося. І від цієї безвиході він вирішив повернутися до Донецька, щоб розпочати там партизанську війну. Він мені телефонував і пояснював, що таке партизанська боротьба в його розумінні. Захопити якесь приміщення, забарикадуватись і вже звідти відстрілювати сепаратистів і росіян, — пригадує розмови з Андрієм його друг Павло. — Проте, коли приїхав туди, зрозумів, що втілити в життя план не вдасться».\nАндрій навіть вирішив записатися в місцеве «ополчення», щоб роздобути автомат. Проте там не схотіли давати йому зброю й сказали, щоб він ішов на барикади. Андрій послав сепаратистських координаторів подалі й подався геть.\n11 серпня 2014 року він відсвяткував свій день народження, а вже 12-го числа повертався в зону бойових дій, щоб стати в лави батальйону «Айдар», що в той час був на Луганському напрямку. І там уже перебував його побратим Павло.\nАндрій попрямував через Донецьк, думав, що залишиться непоміченим. Проте військові берці й форма австрійського зразка, які були на ньому, привернули увагу ФСБ. І його взяли в полон. Десь у підвалі стали допитувати. Він спершу казав, що їде в Луганську область, щоб вступити до місцевого «ополчення». Але колишні менти, які перейшли на бік ворога, через годину катувань змусили його у всьому зізнатися. Щасливі «органи безпеки» сепаратистів, які розкололи «небезпечного терориста», що навіть жодного разу не стріляв, вирішили вбити його. Але перед тим Андрія викликав до себе на розмову один осетин, який працював у ФСБ.\n«Коли ми з Ендрю зустрілися після полону, — тоді в Андрія був такий позивний, — він розповів мені всі подробиці, — згадує про той період Павло. — Осетин запитав у нього, у скільки гривень той оцінює своє життя, і сказав, що коли не буде грошей, то його розстріляють. Андрій по життю був невиправним весельчаком, часом навіть диваком. Саме ця дивакуватість і врятувала йому життя. Він відповів осетинові, що його життя коштує дві гривні, але вони зараз у камері в’язниці».\nОкупант став кричати, називати Ендрю дебілом і сказав, що пора його розстріляти. Андрій попросив у них два білих аркуші, мовляв, хоче написати матері листа. Зробив два паперових голуби й повісив на вікно своєї камери. Коли окупанти прийшли до нього й запитали, що це таке, Ендрю сказав: «Це птахи, і вони вільні, а я ні». Росіяни подумали, що він з’їхав із глузду, і вирішили його не розстрілювати.\nАндрій відсидів довгий час у полоні, потім його обміняли як бійця батальйону Донбас.\nДруг Павук, колишній боєць батальйону «Донбас», теж розповідає деякі епізоди про життя Андрія в полоні. Його дуже били. Окупанти вважали, що він із «Правого сектору». Адже знайшли в його рюкзаку синьо-жовті й червоно-чорні стрічки. Хлопець запам’ятав, що найбільше його тримали в готельному комплексі «Ліверпуль». Вночі приводили людей до нього в кімнату, місцевих мешканців. Їм казали, що це «справжній правосєк». Завжди закінчувалося побиттям. Знесилений, наш боєць уже був готовий на все. Тим більше що тоді до нього приходили російські журналісти, які намагалися записати «правдиве» зізнання у своїх гріхах. Проте зробити матеріал їм зазвичай не вдавалося. Адже закатований Андрій не був схожий на людину, яка добровільно розповідає про якісь свої помилки.\nАле в рідному селі за Андрія хвилювалася мама. І події 12 серпня важко відбилися в її серці. Вона раділа, що він побув трохи вдома, відсвяткував свій день народження, і дуже засмутилася, дізнавшись, що він знову кудись їде.\nНапевне, материнська душа щось відчувала. Вона намагалася додзвонитися йому, проте ніхто не брав трубки. Наступного дня Андрій зателефонував, сказав, що вже в Дніпрі, й знову вимкнув. Мати кожні три години набирала його, проте ніхто вже не відповідав. Вона зрозуміла, що трапилось якесь лихо. Перед тим, як іти з дому, Андрій сказав їй: «Якщо тобі хтось телефонуватиме й щось запитуватиме, скажи, що не знаєш мене». Він не хотів накликати на матір і батька біду, тому просив, щоб вони відмовилися від нього в разі чогось. Більш як місяць від нього не було звісток, мати плакала, хвилювалася, не знала, що робити. Потім зателефонувала її сестра, тітка Андрія з Маріуполя, і сказала, що племінник у полоні. Російське телебачення, як завжди, все красиво розписало й показало, що спецслужби «республіки» в результаті величезної спецоперації захопили в полон небезпечного терориста. Вийшовши з полону, Андрій зателефонував матері й сказав, що їде до друзів, аби продовжити боротьбу проти московських окупантів.\nУ лавах добровольців\nУ той час у нього вже була домовленість із Павлом. І він вирушив до Щастя. Після прибуття на базу «Айдару» Ендрю офіційно оформили, видали йому новенький РПК. І він розпочав свою війну. Уже перебуваючи там, отримав новий позивний — Легат. Ендрю його називали тільки ті, хто знав від самого початку. Андрій тоді показав себе як неперевершений боєць. Стріляв з АГС-17, СПГ, зі свого улюбленого РПК. Захопився тактичною медициною й намагався не пропускати жодних курсів, які давали б йому можливість підвищити кваліфікацію.\n«Пригадую кінець 2014 року й усміхаюся. З одного боку, панувала загальна божевільня, а з другого — був Легат. На Новий рік він ходив у шапці Святого Миколая. У казармі — в шапці з головою ведмедя. Це у всіх викликало сміх. Командування батальйону дивилося на Андрія й нічого не могло з ним вдіяти. Тому часом просто дивилося крізь пальці на його витівки. Адже не можна карати того, хто бере участь у бойових виходах, не втікає від служби та боїв. Вивчає зброю, — розповідає Павло. — Його лишень одне нервувало, як і всіх донецьких, котрі не зрадили Україну: чому, ми не наступаємо?»\nПісля важких боїв літа 2014 року батальйон втратив більш як 100 воїнів загиблими й 300 пораненими. Ця перебудова важкувато давалася бійцям, які прийшли на війну визволяти свою землю, а не ставати частиною армії.\nЧастина хлопців, яким Аскольд підходив як командир, серед них і Легат, вимагали від командування модернізації техніки, зброї, щоб можна було вести активні бойові дії. Натомість отримали дві старенькі БМП-1 із підгорілими двигунами, ЗІЛ-131, якому було 27 років. Проте не було обіцяних нових БРДМ, приладів нічного бачення тощо. Легат під час цих боїв почувався як риба у воді. Завжди спокійний, холоднокровний. Чітко працював по московських окупантах. Коли наставало нетривале затишшя, ремонтував техніку, зброю, виконував просто фантастичний обсяг роботи.\nПісля 2015 року Легат був трохи скований. Йому хотілося йти вперед, нищити ворогів, проте такої можливості ніхто не давав. Тому він вирішив ходити в тил ворога. Брав запаси їжі й проникав на територію московських окупантів на 6 км вглиб. Там два-три дні блукав, знищував ворожу піхоту, фотографував пусті російські окопи й повертався до своїх. З Андрієм ходили хлопці, яких він заражав своїм оптимізмом та сміливістю. Часом операції були дуже вдалими. Улюблена зброя Легата — це його РПК. Стріляти він умів фантастично.\n«За час таких виходів Легат вбив більш як 20 московських окупантів. Проте ніколи не пишався цим. Ставився до своєї роботи як досвідчений мисливець, котрий не рахує вбитих кабанів, вовків, лисів. Він умів добре замаскуватися. Щоб не здаватися в полон, носив у своїй аптечці дві тротилові шашки, чим дивував і жахав усіх, хто його не знав. Якось до нас приїхали поляки. Побачили Легата й питають: «У вас є аптечка, там усе зібрано для допомоги?». Будучи майстром провокацій, Андрій сказав: «Так, у мене все є». Підійшов до гостей і відкрив аптечку, яка здалеку впадала в очі, оскільки на ній був намальований червоний хрест. Ті дивилися й не могли зрозуміти, для чого це йому. На що Легат відповів, що вже був у полоні й більше туди не потрапить. У приватних розмовах просив мене, якщо його поранять у ногу, роздроблять кістку, добити його. Не хотів бути інвалідом усе життя, — згадує подробиці з життя Легата Аскольд.\nНаприкінці літа 2015-го батальйон перекинули з містечка Щастя в Черкаське. Почався загальний хаос. Андрієві ця ситуація не подобалась, і він із деякими бійцями вирішив перейти в 128-му бригаду ЗСУ. Обіцяли створити окремий взвод. Хлопці хотіли бомбити російські склади, місця дислокації російських військ. Проте в цій бригаді його обманули всі. Взвод не створили, а хлопці, які пішли з ним із «Айдару», подалися в 24-ту бригаду ЗСУ. І Андрій на якийсь час повернувся додому. А вже звідти пішов у ДУК «Правий сектор». У добровольчий батальйон він потрапив у квітні 2016-го.\n«В останній вечір свого життя, 11 червня 2016 року, ми з ним поговорили. Він пообіцяв, що скоро приїде, будемо разом дивитися футбол. Тоді розпочинався чемпіонат Європи. Андрій готував нам сюрприз, хоча подробиці нам не повідомляв. Сказав, що зараз у нього немає можливості розмовляти, проте пізніше ми можемо йому телефонувати. Я йому: «Ти що, прощаєшся зі мною?». «Та ні, просто кажу», — відповів Андрій. А вийшло так, що прощався. Це була сьома вечора, а через кілька годин його не стало. Що це за сюрприз, я зрозумів, коли його дівчина після похоронів принесла нам онука. Зараз Максимко живе майже весь час у нас, ми його виховуємо, і Катя до нас приходить. Дитинку стараємося навчити говорити українською — з принципу. Його тато загинув від росіян, борючись за українську державу. Не можна, щоб Максимко розмовляв мовою ворогів, які вбили його батька й ще десятки тисяч українських синів і дочок. Це покоління має рости українським. Нас і людей ще старших важко перевчати на українську.\nАдже росіяни тут десятиліттями втовкмачували в голови, що російська мова — це мова Донбасу. Люди звикли до цієї брехні. Проте молодь має розмовляти українською. Єдине, що бентежить, то це недовіра до нас деяких бійців «Айдару», волонтерів. Після смерті Андрія вони в інтернеті почали писати, що він жив самотнім життям, із батьками не спілкувався, а тепер, мовляв, ми збираємо гроші від людей і використовуємо смерть сина у своїх цілях. Не є секретом, що ми живемо неподалік Донецька. І на цих територіях багато прихильників московських окупантів. Були такі випадки, що українським патріотам кидали гранати у вікна. Андрій знав про це, тому оберігав нас від зовнішнього світу. Навіть коли народилася дитина, він сказав своїй дівчині Катерині: «Я вас люблю, ви мені дорогі, але дай дитині своє прізвище і по батькові. Ніхто не має знати, що це мій син. Закінчиться війна — змінимо все». Тому хочу сказати тим дівчатам з «Айдару», які говорять, що ми сина не признавали, що Андрій просто оберігав нас і свою молоду сім’ю, — розповідає батько Андрія.\n«У травні 2016-го Андрій проїжджав повз свою домівку. Зустріч була короткою. Він поговорив із батьком і зі мною та й поїхав собі. Тоді ми бачили його востаннє. 11 червня від нього надійшло повідомлення, щоб я йому передзвонила. Ми поговорили. Він сказав, що в них усе добре. І вимкнув телефон. Це була остання розмова із сином. А вже 12 червня зателефонував командир підрозділу Кулібін і повідомив, що моя дитина загинула. Я після цього згадувала наші розмови з Андрієм. Коли говорила йому, що смерть приходить раз і вже нічого не виправиш. Він казав, щоб я не дивилася телевізора, що все буде добре з ним. Я вже починала вірити, що Бог оберігає Андрія. Адже за два роки війни він не мав жодного поранення. Проте з подіями на шахті Бутівка (Путилівська) надія і все, що жило в мені, померло разом із сином, — ділиться своїми спогадами мати Легата Ірина Тимофіївна. — Хоча треба подякувати Господу за нашого онука Максимка. Андрій нам нічого не казав про нього. Він знав, що ми тоді не пустили б його на фронт. Хлопчику вже було п’ять місяців, як його тато загинув. Андрій мав прийти з війни і розписатися зі своєю дівчиною Катериною. Тепер цього не буде ніколи. Минуло більш як два роки відтоді, як росіяни вбили мого сина. Проте біль досі стискає моє серце. Він боровся за Україну, а частина країни не цінує цього. Навіть у нашому селі деякі люди вважали його ворогом. На похоронах Андрія одна з місцевих мешканок сказала: «Он убивал наших близких, вот за ето ему такое». Вона не мені в очі говорила це, проте люди пізніше все розповіли. Ця жінка живе в Україні, отримує від України все, а люди вважають її чужою. Андрій жив, боровся і загинув, щоб Україна була для всіх єдиною. Коли сина не стало, я не хотіла жити на цьому світі. Були різні погані думки, проте поява Максимка, мого онука, все змінила. Навколо нього тепер крутиться мій світ».\nДонецьк, війна на Донбасі, Андрій Бутенко, добровольці, сторінки війни


5 порад, як підтримати дитину, якщо її рідні на війні\nГлавная › Психология › Воспитание › Як підтримати дитину, якщо її рідні на війні\nДітям під час війни може бути особливо непросто боротися з переживаннями за безпеку дорогих людей. Як підтримати малечу та зменшит\nДітям під час війни може бути особливо непросто боротися з переживаннями за безпеку дорогих людей. Як підтримати малечу та зменшити її стрес?\nКорисними порадами поділилася у Центрі здоров’я та розвитку Коло сім’ї, передає телеграм-канал «Психологічна підтримка».\n1. Поясніть дитині, заради чого рідні на війні\nЛегше долати випробовування, коли ви розумієте їхній сенс. Рекомендується пояснити, що «тато захищає нашу дорогу Україну. Він пішов на війну, бо він нас сильно любить, і він бореться разом з усією нашою відважною армією за те, щоби ми могли перемогти, щоб був мир, а ми мали щасливе майбутнє…».\nЗа можливості телефонуйте і давайте дитині поговорити з рідною людиною, що знаходиться на фронті. При цьому не забувайте поснювати, що спілкуватися не завжди можливо. Рідні можуть не мати доступу до зв’язку через обставини військової служби.\nПоставте фото рідної людини на видному місці. Говоріть про неї, нагадуйте регулярно, зробіть звичкою «передавати привіт» чи молитися (якщо віряни).\nЗапропонуйте дитині намалювати малюнки, записати на диктофон послання, зробити фото особливих моментів, щоби потім можна було надіслати їх або розповісти родичу, який захищає Україну.\n3. Слідкуйте та обговорюйте новини, які читає або чує дитина\nДитина має право знати, що відбувається на війні. Однак цю інформацію потрібно коментувати та пояснювати, бо вона може сприйняти деякі речі надто гостро і почати переживати. Наприклад, прочитавши повідомлення про чиюсь загибель, дитина може подумати, що це рідна людина.\nСлідкуйте, щоб дитина не перевантажувала себе інформацією про війну і не мала доступу до «недитячого» контенту.\n4. Допомагайте дитині справлятися із тривогою та смутком\nЦе абсолютно природні почуття, тому важливо їх нормалізувати та розділити: «Ми теж сумуємо, що батько зараз не з нами. Ми теж усі тривожимось». Водночас важливо давати надію: «Ми віримо в нашу перемогу і чекаємо батька з війни».\nМи не можемо дати дитині стовідсоткових гарантій, що батько не може бути пораненим чи загинути. Натомість можна допомогти дитині пристосуватися до життя із цією невідомістю і не з’їдати себе переживаннями:\n«На війні так буває, що хтось гине чи отримує поранення. Ми теж переживаємо за тата та його побратимів, але віримо, що все буде добре. Але думати про це увесь час немає жодної користі — давайте краще переключимо увагу на якісь корисні справи».\nНамагайтеся залучати дитину до якоїсь діяльності. Це найкращий спосіб подолати тривогу.\n5. Будьте чутливі до потреб дитини і до власних\nПам’ятайте, що ваші потреби теж важливі. Не соромтеся просити підтримки і допомоги. Подумайте, можливо, можна спростити чи відмовитися від певних завдань або розподілити їх між членами родини.\nвойна дети психологическая поддержка психология


Відновлення старих фотографій, ретушування пошкоджених фотографій\nПортрет, Ретушування фотографій, No Comments\nвідновлення старих фотографій, ретуш, ретушування фотографій\nНавіщо нам відновлення старих фотографій запитаєте Ви? Адже в старій фотографії є свій колорит, нашарування історії? Ви праві, але тільки з одного боку. Бо стара фотографія сама по собі не стає новішою, вона стає тільки старішою. Тобто ті дрібнички, які Ви ще помічаєте через рік – два стануть, можливо, зовсім непомітними! І так втрачається історія. Тому ми пропонуємо ретушування пошкоджених фотографій та відновлення старих фотографій.\nСтаре фото, зроблене в позаминулому столітті.\nвідновлене фото, фотографія після ретушування\nВідновлені старі фотографії немов знову оживають. Ми можемо як прибрати тріщині старі потертості та різноманітні дефекти, так і зняти так би мовити стару пил з фотографії.\nСпарава в тому, що фотобумага, а особливо кольорова, з часом вицвітає і фотографія втрачає ту різкість, яку мала. Кольори тьмяніють і виразність фотографії відчутно знижується.\nМи ж, надаємо старій фотографії нового блиску та відновлюємо різкість. Підбираємо при відновленні кольори так, щоб фотографія виглядала природно.\nПід час відновлення фотографій ми використовуємо різноманітні методики ретушування. Як славнозвісну методику додж-енд-бьорн, так і звичайні інструменти фотошопа для ретушування. А саме – відновлювальні кісті та штамп. Ці інструменти допомагають відретушувати тріщині, потертості та бруд.\nПісля відновлення слідів часу від механічних пошкоджень переходимо до відновлення різкості старої фотографії та кольору. Для цієї справи згодяться корегувальні шари. Так можна підняти різкість та контраст за допомогою коригуючого шару криві. Є, також метод для підняття різкості – фільтр “умная резкость”. Або можна створити дубль шару перевести його в режим перекриття та застосувати фільтр “цветовой контраст”. Взагалі, для підняття різкості, існує доволі багато методів, що описують монстри ретушування.\nДля відновлення старих фотографій, ми доволі часто застосовуємо фільтр Camera Raw.\nЯк замовити ретушування та відновлення старих фотографій\nОтже наша студія пропонує відновити, відретушувати та довести до майже сучасного вигляду ваших старих фотографій. Ця послуга може надаватись віддалено. Тобто Ви висилаєте відскановане фото у високої якості сканування. Після ретушування та відновлення ви отримуєте зменшене фото з нашим логотипом. Перевіряєте якість. Після задоволення Ваших вимог ви сплачуєте вартість робіт та отримуєте фото у високій якості та без логотипу.\nВідновлення старих фотографій – Ціна\nЩодо вартості робіт – вона буде коливатись в залежності від складності робіт. Але це буде в межах від 10 грн. до 100 грн. В особливо важких випадках ціна може коригуватись.\nPrevious article Ретуш дитячого портрету\nNext article Портрети чоловіків


У Росії впав літак із парашутистами: багато загиблих. Фото з місця НП\nНа чтение 2 мин. Просмотров 150 Опубликовано 10.10.2021 Обновлено 10.10.2021\nВдень у неділю, 10 жовтня, в Республіці Татарстан (РФ) зазнав аварії літак L-410. На його борту перебувало 23 людини – парашутисти та двоє членів екіпажу. Попередньо, 16 осіб загинули.\nАвіасудно, що належить аероклубу, близько 09:11 за московським часом впало в місті Мензелинськ. Про це з посиланням на екстрені служби повідомило агентство РИА Новости (щоб подивитися фото і відео, доскрольте новину до кінця).\nЗазначається, що легкомоторний літак упав на колоди дерева біля бази РЕМ у місті одразу після зльоту з аеродрому. Його фюзеляж зруйнувався, водночас майже не постраждав хвіст.\nОчевидці розповідають, що авіасудно летіло низько над деревами з задертим носом, а потім стало розвертатися і впало.\nЛітак належав Добровільному товариству сприяння армії, авіації і флоту (ДТСААФ). За даними регіонального ГУ МНС, на борту L-410 перебували 20 парашутистів і члени екіпажу. На місці катастрофи проводили рятувальні роботи, першими було деблоковано трьох осіб.\nTelegram-канал SHOT пише, що попередньою причиною трагедії могла стати відмова двигуна, під час посадки літак врізався у паркан. За уточненими даними, в авіакатастрофі загинули 16 осіб, серед них обидва пілоти. Сімох постраждалих госпіталізували.\nL-410 – двомоторний літак для регіональних ліній. Його в кінці 1960-х розробило чехословацьке підприємство Let. Комерційна експлуатація почалася в 1973 році. Він може прийняти на борт до 19 пасажирів.\nУ вересні цього року такий самий літак здійснив жорстку посадку в Іркутській області. На борту перебували 16 осіб, із них четверо загинули, 12 постраждали.\nВагітна в 11: на Закарпатті дівчинка з багатодітної родини може стати наймолодшою мамою України. Відео\nУ селі Гать на Закарпатті завагітніла 11-річна дівчинка\nЗа обраним силуетом, ви дізнаєтеся, в чому ваша родзинка і час виконання вашого бажання\nКожен жіночий образ який вам сподобався не тільки дасть\nУ крові померлого нардепа Полякова виявили ще й димедрол, – Єнін\nУ крові загиблого народного депутата Антона Полякова


Курси сео просування Суми, записатися на навчання інтернет просуванню і розкрутці в мережі\nСпеціальні курси по просуванню\nПросування сайту є невіддільною частиною для хорошої роботи сайту в пошукових системах. Наприклад, просування сайту може допомогти поліпшити рейтинг вашого сайту в пошукових системах і швидше його проіндексувати. SEO-просування повинно вивести вебресурс в топ результатів пошуку по конкурентоспроможним ключовими словами.\nЗ огляду на ситуацію на сучасному ринку, створення вебресурс і його просування неможливо розділити. Постійно зростальна кількість інтернет-користувачів (потенційна аудиторія), поява нових технологій (системи зв'язку, замовлень і онлайн-платежів), а також неймовірна швидкість онлайн-покупок і обмежений час, який клієнти витрачають на свій вибір, перетворили Інтернет в потужний маркетинговий інструмент і місце для покупок.\nAVSEO запускає курси по:\nУ заняттях будуть обговорюватися всі тонкощі кожного пункту, наведеного вище.\nІ це далеко не весь список!


Хімія для басейнів — найголовніше в догляді за водою - Pravda.if.ua\nХімія для басейнів — найголовніше в догляді за водою\nБагато користувачів з недовірою відносяться до хімічних сполук, що використовуються для очищення басейнів. Звичайно, чиста джерельна водичка краща, але й без спеціальної хімії теж не обійтись. Замкнений резервуар з водою, де плескаються люди та домашні улюбленці — чудовий розсадник для бактерій, вірусів, грибків та неприємних водоростей. Саме вони є реальною загрозою здоров’ю користувачів. А позбутися їх на 100 відсотків дозволяють лише дезінфікувальні речовини на основі кисню або хлору й невеликий перелік інших сполук.\nХімічні речовини розподіляються за призначенням:\nТі, що вміщують хлор, показали найбільшу ефективність. Сучасні формули на основі гіпохлориту натрію дозволяють використовувати досить малі концентрації, присутність яких не позначається на якості води. Вони не випаровуються і не подразнюють шкіру. Головне — обрати оригінальну продукцію якісного виробника.\nАктивний кисень — за властивостями наближений до хлоровмісної хімії для басейнів, але не має негативного впливу на чутливу шкіру. Рекомендований для дитячих водоймищ. Його поширення гальмує значно вища ціна.\nАльгіциди пригнічують розростання зелених водоростей і попереджають “цвітіння” басейну.\nФлокулянти та коагулянти перетворюють дрібнодисперсне сміття у невеличкі згустки, що добре затримуються у фільтрувальних установках. Вони значно підвищують ефективність фільтру і абсолютно безпечні для людини.\nРегулятори рівня pH — вся хімія для басейнів розрахована на сталу концентрацію іонів H+ та OH-. Призначення регуляторів — доводити цей параметр до потрібної величини.\nТестери дозволяють визначити поточну концентрацію відповідної хімії для басейнів, щоб надалі скорегувати додавану порцію.\nАби догляд за басейном не вимагав зайвих зусиль, знадобляться дозатори для хімії.\nІнтернет-магазин “Батискаф” допоможе купити хімію для басейнів перевірених європейських виробників\nГоловна перевага компанії — майже 20 років досвіду в зазначеній галузі. Консультанти магазину допоможуть підібрати збалансований комплект хімії для басейнів http://batiskaf.kh.ua/ximiya-dlya-bassejnov/, порекомендують найкращі для вас бренди, пояснять правила використання.\nПряма співпраця з виробниками дозволяє встановлювати найнижчі в Україні ціни. Замовлення доставляються у всі міста обраною вами транспортною компанією.\nХімія для басейнів — це безпечно. Просто вона має бути якісною.\n05 Вер, 06:19\t Версія для друку Лист редактору


Будівельне підприємство в Одесі намагалися захопити "тітушки" нардепа-айдарівця Мельничука | Новинарня\nHome / Україна / Будівельне підприємство в Одесі намагалися захопити “тітушки” нардепа-айдарівця Мельничука\nПідприємство будматеріалів в Одесі намагалися захопити люди з охоронної агенції народного депутата Сергія Мельничука.\nПро це в коментарі “Громадському радіо” 28 липня повідомив радник голови ГУ Нацполіції в Одеській області Руслан Форостяк.\n“Серед тих тітушок, які вдалися до протиправних дій, не було жодного з Одеси чи з Одеської області. Усі були привезені чи з Києва, чи інших міст. Один навіть з Російської Федерації. За деякими даними, ці особи чи навіть ця структура має відношення до одного з народних депутатів нашої країни”, — розповів Форостяк.\nНа питання про те, про якого саме народного депутат ідеться, Форостяк зазначив, що про Сергія Мельничука.\nУдень позафракційний нардеп прибув до управління поліції в Одесі, додав Форостяк.\nПідприємство на вулиці Боровського в Малиновському районі Одеси зранку захопили декілька десятків молодиків у балаклавах.\n“Близько четвертої години ранку приблизно 30 людей проникли на приватний завод, де виготовляють бетонні суміші. Захопили весь персонал, охорону, закрили приміщення і відібрали телефони”, – розповів радник голови ГУ НП.\nНа місце події приїхали поліцейські спецназівці. Правоохоронці розблокували підприємство.\nЗгодом начальник ГУ Нацполіції Дмитро Головін уточнив, що йдеться про 21 зловмисника.\nЗатриманих рейдерів доставили в Хмельницьке відділення поліції. За фактом події відкрито кримінальне провадження.\nЯк повідомляє видання “Думська“, захоплювали колишній домобудівний комбінат, який зараз належить ТОВ “Бетон Во-сток”. Бенефіціаром і директором компанії є Марина Арташ. “Якщо вірити публікаціям у пресі, вона сама разом із чоловіком захопила підприємство в 2010-2014 роках”, – пише видання.\nЗа даними поліції, бойовиків привезли із Києва та Рівного.\n“Встановлено, що подія пов’язана з майновим спором між особами, які вважають себе власниками розташованих на території підприємства об’єктів. Нападники представляють одну зі сторін спору та є працівниками приватної охоронної фірми, зареєстрованої в іншому місті України. У них було вилучено зброю, газові балончики, предмети, схожі на світлошумові гранати, спецзасоби тощо”, – інформує прес-служба поліції Одещини.\nВідомості за фактом подій внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 4 статті 296 (хуліганство) Кримінального кодексу України.\nРаніше, 20 липня, нардеп від Радикальної партії Ляшка Ігор Мосійчук повідомляв, що молодики, якими керує Сергій Мельничук, намагалися захопити ректорат Одеського медичного університету.\nСергій Мельничук – засновник та перший командир батальйону «Айдар». На виборах до Верховної Ради у 2014 році він був обраний за списком Радикальної партії Олега Ляшка.\nНадалі, в лютому 2015-го, Мельничук був виключений із фракції.\nВерховна Рада у 2015 році дала згоду на зняття з нього недоторканності, але без затримання і арешту.\nГенпрокуратура обвинувачує нардепа-військового у створенні злочинного угруповання із підпорядкованих йому добровольців батальйону “Айдар”, у бандитизмі, розбійних нападах, викраденні людей, заволодінні транспортним засобом та застосуванні насильства до працівників правоохоронних органів.\nГенеральна прокуратура передала обвинувальний акт у справі Мельничука до суду ще в жовтні 2015 року.


Точний прогноз погоди на 21-24 серпня | site.ua\nЗа прогнозом Sinoptik.ua на довгі вихідні 21-24 серпня діапазон денної температури повітря в Україні буде від +17 °С до +30 °С. Спека — в Херсонській області, прохолода — в Івано-Франківській області. Спекотні періоди ще будуть, але ночі стали помітно холоднішими, а це ознака осені. Вже з'являється щемливе відчуття, що літо стрімко уходить. Бо, як вірно підмитив Сергій Жадан, «Літо — це щастя: незаслужене, несподіване і неуникненне».\nЗа час спостереження максимальна температура в Україні 24 серпня була в 1946 році, температура досягала тоді в деяких регіонах нестерпно спекотних +39 градусів. На День Незалежності-2021 вдень очікуються літні +27...+29 °С, але у західних областях вдень до +22 °С. Дощі 24 серпня йтимуть вранці в західному регіоні, вдень — місцями в центрі, ввечері — на півночі та в центрі. Але, як відомо, метеорологи прораховують погодну модель, а атмосфера вносить корективи.\nНа заході України 21-23 серпня буде спокійна хмарна тепла погода, від +21 до +25 °С. Свіжі ночі — з температурою +12 ...+15 °С. У Закарпатті буде більше сонця та тепла, вдень +24...+27 °С, вночі +16 °С. На День Незалежності 24 серпня стане прохолодніше, пройдуть дощі, температура повітря стримана, +19...+22 °С.\nУ Києві в суботу 21 серпня буде переважно ясно, до +27 °С. У неділю та понеділок — малохмарно, денна температура повітря знизиться, +24...+25 °С.