Робърт Шекли — Долу ръцете — Моята библиотека\nHands Off, 1954 (Пълни авторски права)\nКорабният детектор за регистриране на маса припламна в розово, после в червено. Аги дремеше пред пулта за управление и очакваше Виктор да приготви вечерята. Вдигна поглед веднага.\n— Наближаваме планета — изкрещя той, за да надвика свистенето от изтичащия въздух.\nКапитан Барнет кимна. Дооформи горещата кръпка и я залепи върху износената обшивка на „Индевър“. Свистенето се превърна в нисък стон, но не изчезна напълно. Не беше изчезвало нито за миг. Когато Барнет се появи край пулта, планетата едва се виждаше зад периферията на малкото червено слънце. Светеше в зелено на фона на черната космическа нощ и накара двамата мъже да си помислят едно и също нещо.\nБарнет облече мисълта в думи.\n— Чудя се дали там има нещо, което си струва да се вземе — каза той намръщено.\nАги повдигна белите си вежди с надежда. Наблюдаваха приборите, които започнаха да отчитат данни.\nНямаше да попаднат на тази планета, ако бяха насочили „Индевър“ по Южните галактически коридори. Там обаче полицията на Конфедерацията бе станала особено активна и Барнет предпочиташе да стои настрана.\n„Индевър“ беше регистриран като търговски кораб — макар че единствената стока, която носеше, бяха няколко бутилки много силна киселина, с която се отваряха сейфове, и три средно мощни атомни бомби. Властите не гледаха с добро око на такава стока и непрекъснато се опитваха да приберат екипажа за някакви стари обвинения — убийство на някоя луна, грабеж на Омега, взлом на Самиа 2. Древни, почти забравени престъпления, в които полицаите непрекъснато се ровеха.\nПоложението се влошаваше още повече поради факта, че новите полицейски кораби бяха по-добре въоръжени от „Индевър“. Нямаше как — за да стигнат до Нова Атина, където наскоро бяха открити богати уранови залежи, трябваше да минат по обходен маршрут.\n— Не е кой знае какво — отбеляза Аги, докато се взираше в приборите.\n— Можем и да не спираме — поклати глава Барнет.\nДанните не бяха интересни. Планетата беше по-малка от Земята, не бе включена в никакви карти. Нямаше търговска стойност, ако не се брои кислородната атмосфера.\nКогато минаваха покрай нея, детекторът за тежки метали оживя.\n— Ей! Там има нещо — възкликна Аги, без да сваля поглед от приборите. — Чисто вещество! Много чисто! И е на повърхността.\nПогледна към Барнет, който кимна. Корабът промени курса си и се насочи към повърхността на планетата.\nОтзад се приближи Виктор, нахлупил върху бръснатата си глава малка вълнена шапчица. Застана зад Аги, който спускаше кораба към повърхността. На около половин миля видяха тежкия метал, регистриран от приборите.\nНа едно голо място бе кацнал космически кораб.\n— Интересно — каза Барнет и кимна на Аги да приближи „Индевър“ още повече.\nАги осъществи спускането удивително умело. Отдавна бе прехвърлил задължителната пенсионна възраст за главни пилоти, но от това координацията му не бе пострадала никак. Барнет го бе открил в моментна пълно безпаричие и веднага го бе взел в екипажа. Капитанът винаги бе готов да помогне на изпадналия в беда, стига да имаше някаква полза за него самия и поне малки изгледи за печалба. Двамата изповядваха сходни възгледи за частната собственост, но се разминаваха по начините за придобиването й. Аги предпочиташе сигурните неща. Барнет, от друга страна, притежаваше повече кураж, отколкото бе полезно за крехкия вид хомо сапиенс.\nКогато приближиха достатъчно, видяха, че странният кораб долу е по-голям от „Индевър“. И съвсем нов. Формата на корпуса му беше непозната за тях, както и обозначенията.\n— Виждали ли сте някога такова нещо? — попита Барнет.\nАги затършува в огромната си памет.\n— Малко прилича на цефийски, само че е прекалено плосък. Доста далече сме. Може изобщо да не е на Конфедерацията.\nВиктор гледаше големия кораб с отворена от удивление уста. Въздъхна шумно и промърмори:\n— Този кораб може да ни свърши добра работа, нали, капитане?\nБарнет изведнъж се усмихна — както пукнатина се появява върху гранит.\n— Виктор — каза той, — колкото и да си елементарен, улучи право в целта. Този кораб наистина може да ни свърши добра работа. Да слезем долу и да поприказваме с капитана му.\nПреди да притегне колана, Виктор се увери, че замразяващите бластери са заредени както трябва.\nКацнаха и изстреляха сигнални ракети за влизане във връзка, но чуждият кораб не отговори. Атмосферата на тази планета изглеждаше годна за дишане, температурата беше около 5 градуса по Целзий.\nТримата изминаха петдесетте метра между корабите старателно усмихнати.\nОтблизо чужденецът изглеждаше величествено. Блестящата му сребриста обшивка почти не беше наранена от метеори. Люкът беше отворен и тихото жужене, което долиташе отвътре, подсказваше, че генераторите работят.\n— Има ли някой тук? — извика Виктор в отвора на люка. Гласът му отекна във вътрешността. Не последва отговор — чуваше се само жуженето на генераторите и шумоленето на тревата вън.\n— Къде според теб са отишли? — попита Аги.\n— Вероятно да се поразходят — предположи Барнет. — Не мисля, че са очаквали посетители.\nВиктор седна примирено на земята. Барнет и Аги обиколиха кораба възхитени от огромните сопла.\n— Мислиш ли, че ще се справиш с него? — попита Барнет.\n— Не виждам защо не — отвърна Аги. — Най-напред, двигателят е конвенционален. Допълненията не са толкова важни. Съществата, които дишат кислород, използват горе-долу еднакви системи за управление. Ще ми трябва малко време и ще разбера всичко.\n— Някой идва — извика Виктор.\nВърнаха се бързо пред люка. На около триста метра имаше рядка гора и от нея се бе появило нещо. Приближаваше към тях.\nАги и Виктор извадиха бластерите си едновременно.\nПрез бинокъла си Барнет видя тънка фигура с правоъгълна форма, около петдесет сантиметра на дължина и трийсет на ширина. Съществото беше дебело само пет сантиметра и нямаше глава.\nБарнет се намръщи. Досега не беше виждал носещ се над тревата правоъгълник.\nФокусира бинокъла по-добре и видя, че съществото е грубо казано хуманоидно. Тоест, имаше четири крайника. Два от тях, почти скрити в тревата, му служеха за придвижване, а другите два висяха неподвижно във въздуха. Някъде по средата личаха две малки очи и уста. Съществото нямаше облекло или скафандър.\n— Изглежда странно — промърмори Аги и настрои цевта на бластера си. — Може би няма други с него.\n— Надявам се — отвърна Барнет и също извади бластера си.\n— Разстояние двеста метра — прецени пилотът, насочи оръжието си и вдигна очи. — Искаш ли преди това да поговориш с него, капитане?\n— Няма какво да говорим — отговори Барнет лениво. — Само го остави да се приближи повече, за да сме сигурни, че ще го улучим.\nАги кимна и се прицели.\nКалън кацна на тази малка ненаселена планета с надеждата да взриви няколко тона ерол — минералът, който толкова много се ценеше от жителите на Мабог. Никакъв късмет. Неизползваният взрив все още беше в контейнера на тялото му, заедно с една ядка от керла. Щеше да се върне с баласт, вместо с ценен товар.\nЕ, помисли си, когато излезе от гората, следващият път може би ще…\nСтресна се, защото видя тънък, странен на вид космически кораб, кацнал на поляната до неговия. Не бе очаквал да срещне живи същества сред това мъртвило.\nА екипажът го очакваше пред собствения му люк! Веднага забеляза, че по форма общо взето приличат на него самия. В Съюза на Мабог имаше раса, която бе почти изцяло като тези същества, но корабите й бяха доста по-различни. Интуицията му подсказа, че чужденците са може би от цивилизацията, за която се говореше, че се намирала в периферията на Галактиката.\nЗабърза от нетърпение да се срещне с тях.\nСтранното беше, че те не мърдаха. Защо и те не тръгнаха да го посрещнат? Знаеше, че го гледат, защото и трите същества сочеха към него.\nЗакрачи още по-бързо и си даде сметка, че не познава обичаите им. Надяваше се единствено да нямат някакви дълги и тягостни церемонии. Бе прекарал само час на тази неприветлива планета, а вече се чувстваше уморен. Беше гладен, искаше и да се изкъпе.\nПочувства силен леден удар, който го тласна назад. Огледа се объркано. Нима това беше някакво непознато свойство на планетата?\nОтново закрачи. Пак почувства ледения удар и предната част на кожата му се покри със скреж.\nТова беше сериозно. Мабогците бяха едни от най-издръжливите форми на живот в Галактиката, но и те имаха своите граници. Огледа се, за да потърси източника на неприятността.\nСъществата стреляха по него!\nЗа миг мисловните му центрове отказаха да се доверят на сетивата му. Калън знаеше какво е убийство. Бе наблюдавал тази извратеност у някои низши животински видове, скован от ужас. Разбира се, беше чел и книги за психологията на това явление, и в тях се описваха всички убийства, извършени някога на Мабог.\nНо подобно нещо да се случи на самия него… Не можеше да повярва.\nПоследва нов удар. Застана неподвижно и се опита да убеди сам себе си, че това наистина се случва. Не можеше да разбере как така същества, които имат достатъчно развито чувство за сътрудничество, за да управляват космически кораб, са способни да извършат убийство.\nОсвен това, те изобщо, не го познаваха.\nВ последния момент Калън се обърна и хукна към гората. Сега и трите същества стреляха, а тревата около него побеляваше от скрежа. Телата на Мабогците не издържаха на студ и той усещаше как вътрешните му органи измръзват.\nВсе още не беше в състояние да повярва.\nКалън стигна до гората и миг преди да се скрие зад първото дърво, го улучиха два заряда. Почувства как органите му заработиха трескаво, за да възстановят телесната му температура и с дълбоко съжаление се остави тъмнината да го обгърне.\n— Глупаво същество — отбеляза Аги и прибра бластера в кобура си.\n— Глупаво и издръжливо — кимна Барнет. — Но ако дишаше кислород, нямаше да понесе толкова изстрели. — Той се ухили гордо, тупна сребристата ламарина на кораба и добави: — Ще го наречем „Индевър 2“.\n— Три пъти „ура“ за капитана! — извика Виктор възторжено.\n— Спести си дъха — каза Барнет. — Ще ти потрябва за друго. — Вдигна поглед към небето. — Остават ни около четири часа светлина. Виктор, пренеси храната, кислорода и инструментите от „Индевър 1“ и деактивирай двигателите. Някой ден ще се върнем, за да спасим старата барака, но сега искам да излетим преди изгрев.\nВиктор тръгна. Барнет и Аги влязоха през люка.\nЗадната част на „Индевър 2“ беше заета от генератори, двигатели, резервоари за гориво и кислород. След това имаше огромен товарен отсек, който заемаше почти половината от кораба. Беше пълен с всевъзможни ядки — от един до двайсетина сантиметра в диаметър и с най-различни цветове. Празни бяха само две отделения при носа.\nПървото вероятно беше стая за екипажа, защото беше единственото обитаемо място. Но вътре нямаше нищо — никакви кресла за понасяне на ускорението, никакви столове или маси. Нищо, освен лъснатият метален под. По тавана и стените се виждаха няколко отвора, но предназначението им не беше ясно.\nСъседното помещение явно беше пилотска кабина. Стори им се твърде малка — би побрала само един човек, а пултът за управление беше претрупан с прибори.\n— Е, твой е — каза Барнет. — Да видим какво ще успееш да направиш.\nАги кимна, огледа се за стол и клекна пред пулта. Започна да го изучава.\nСлед няколко часа Виктор пренесе всичките им запаси на борда на „Индевър 2“. Аги все още не бе докоснал каквото и да било. Опитваше се да разбере кое копче за какво служи според цвета и разположението му. Не беше лесно, дори и ако се предположеше, че пултът е направен от същества с близка до тяхната нервна система и начин на мислене. Дали например помощният ускорител задействаше отляво надясно? Ако не, щеше да се наложи да променя навиците си. Дали червеното беше сигнал за опасност, според конструкторите на кораба? Ако е така, голямото червено копче можеше да е за аварийно източване на горивото. Но червеното можеше да означава и загрято гориво и тогава с копчето може би се управляваше притока на енергия.\nСпоред него то служеше за форсиране на двигателите в случай на неприятелско нападение.\nАги продължаваше да изучава пулта мълчаливо. Знаеше, че модерните кораби на практика не могат да бъдат повредени от пулта. Беше убеден и че е доловил някаква закономерност.\nБарнет надникна през вратата и попита:\nАги огледа още веднъж приборите и отговори:\n— Мисля, че да. — Докосна едно копче и добави: — Това трябва да е за люковете.\nЗавъртя го. Виктор и Барнет чакаха плувнали в пот в леденото помещение.\nЧуха мекото плъзгане на смазан метал. Двойният люк се затвори.\nАги се усмихна и плю на пръстите си за късмет.\n— Това е системата за въздух.\nНатисна копчето и от тавана започна да прониква жълтеникав дим.\n— Системата е замърсена — промърмори Аги и завъртя регулатора. Виктор се разкашля.\n— Спри го — извика Барнет.\nДимът запълни двете помещения почти моментално.\n— Спри го!\n— Нищо не виждам! — Аги затърси копчето пипнешком, не го улучи натисна другото под него. Генераторите започнаха да реват гневно, по пулта заиграха синкави светлинки и плъзнаха по стената.\nАги отстъпи назад и се строполи. Виктор вече бе стигнал до товарното отделение и се мъчеше да разбие вратата с юмруци. Барнет закри устата и носа си с една ръка и се спусна към пулта. Натисна някакво копче и почувства как корабът се завърта около него като пиян.\nВиктор се свлече на пода.\nБарнет продължи да натиска копчетата безразборно.\nСлед миг генераторите спряха. После отнякъде нахлу свеж въздух. Капитанът избърса насълзените си очи и погледна нагоре.\nОт тавана вече не нахлуваше жълт дим. По някаква случайност беше отворил и люка, така че помещението постепенно се изпълни с хладния вечерен въздух на планетата. Скоро можеха да дишат нормално.\nВиктор се изправи на крака, но Аги не помръдваше. Барнет му направи изкуствено дишане, като не преставаше да ругае. Клепачите на пилота най-накрая трепнаха, а гръдният му кош започна да се издига и спуска. След няколко минути Аги се надигна и тръсна глава.\n— Какъв беше този дим? — попита Виктор.\n— Боя се — отговори Барнет, — че е газът, който диша нашият плосък приятел.\nАги поклати глава.\n— Не е възможно, капитане. Разхождаше се навън без никаква маска за дишане…\n— Дишането при различните космически същества се различава значително — каза Барнет. — Видът на този приятел беше доста по-различен от нашия.\n— Това никак не е добре — кимна Аги.\nТримата се спогледаха. В последвалата тишина чуха слаб, заплашителен звук.\n— Какво беше това? — попита Виктор и извади бластера си.\n— Млъквай! — изкрещя ядосано Барнет.\nОслушаха се. Докато се опитваше да разбере какъв е звукът, капитанът почувства как косата на тила му настръхва.\nИдваше отдалеч. Като че ли метал удряше твърд неметален предмет.\nТримата погледнаха през илюминатора. На последните лъчи на слънцето видяха, че люкът на „Индевър 1“ е отворен. Звукът идваше от вътрешността му.\n— Невъзможно! — възкликна Аги. — Бластерите…\n— Не са го убили — довърши Барнет вместо него.\n— Лошо — изсумтя Аги. — Много лошо.\nВиктор все още стискаше оръжието си.\n— Капитане — каза той, — ако изляза и се разходя нататък…\nБарнет поклати глава.\n— Няма да ти позволи да се доближиш. Чакайте да помисля. Там остана ли нещо, което би могъл да използва? Двигателите?\n— Не може да ги включи. Контактите са у мен — отговори Виктор.\n— Добре. В такъв случай няма нищо, което…\n— Киселината — прекъсна го Аги. — Силна е. Но не виждам какво ще направи с нея.\n— Нищо няма да направи — кимна Барнет. — Ние сме в този кораб и ще останем на него. Все пак трябва да го накараме да полети.\nАги погледна към пулта за управление. Преди половин час имаше чувството, че го е разучил. Сега знаеше, че е нещо като хитроумен, смъртоносен капан.\nКапанът не беше заложен нарочно, но космическият кораб трябваше да става не само за пътуване, а и за живеене. Апаратурата щеше да опита да възпроизведе жизнените условия на съществото, да удовлетвори неговите нужди.\nТова можеше да се окаже фатално за тях.\n— Ще ми се да знаех от каква планета е — каза Аги навъсено. Ако имаха представа в каква среда живее, щяха да са наясно какви условия ще създаде корабът.\nЗасега бяха разбрали, че диша отровен жълт газ.\n— Всичко е наред — каза Барнет не много уверено. — Просто разбери как се управлява двигателят и ще оставим другото както си е.\nАги се върна при пулта.\nНа Барнет му се искаше да разбере какво прави чудатото същество. Вгледа се в стария си кораб в полуздрача и се вслуша в странните удари на метал в неметал.\nКалън с изненада откри, че още е жив. На Мабог имаха една поговорка: „Или умираш бързо, или изобщо не умираш“. Досега не беше умрял.\nНадигна се уморено и се облегна на близкото дърво. Единственото червено слънце на планетата беше ниско над хоризонта, а наоколо подухваше ветрец от отровен кислород. Опита да поеме дъх и установи, че дробовете му все още са затворени. Живителният жълт въздух, който дишаше, макар и изтощен от дългата употреба, все още го поддържаше.\nНо не можеше да се ориентира. Корабът му стоеше там, където го бе оставил. Отслабващата червена светлина хвърляше отблясъци по корпуса и за миг Калън имаше чувството, че не е имало непознати същества, че си е въобразил всичко това и че може да се върне…\nВидя как единият от чужденците влезе в кораба му, натоварен с предмети. След малко люкът се затвори.\nБеше истина в крайна сметка. Застави се да се върне към мрачната реалност.\nИзпитваше остра нужда от въздух и храна. Кожата му беше суха и напукана, нуждаеше се от почистване. Само че храната, въздухът и почистването бяха на кораба. У себе си имаше само една ядка от керла и взривното устройство.\nАко успееше да разчупи костилката и да изяде ядката, щеше да възвърне част от силите си. Само че как би могъл да я разчупи?\nПълната му зависимост от машините го удиви. Сега трябваше да търси начин да се справи с нещо толкова обикновено и не знаеше как да постъпи. Корабът вършеше всичко автоматично и не му се бе налагало да мисли за подобни проблеми.\nКалън установи, че съществата изоставят своя кораб. Защо? Все едно. Ако останеше тук, щеше да е мъртъв още преди да изгрее слънцето. Единственият му шанс да оцелее се намираше в чуждия кораб.\nЗапълзя бавно през тревата, като спираше само когато му се завиеше свят от умора. Опитваше се да следи какво става на собствения му кораб. Ако онези същества решеха да го нападнат сега, с него беше свършено. Но не се случи нищо. След продължилото цяла вечност пълзене — както му се стори — най-накрая успя да се промъкне в кораба им.\nВ полуздрача видя, че машината е много стара. По стените, които по принцип бяха твърде слаби, личаха множество кръпки. Всичко говореше, че машината е използвана дълги години.\nРазбра защо отидоха на неговия кораб.\nОтново му се зави свят. По този начин тялото му го подсещаше, че трябва да се погрижи за него.\nНай-сериозният проблем му се струваше храната. Извади ядката от керла. Беше кръгла, около двайсет сантиметра в диаметър. Черупката беше дебела два. Тези ядки бяха основната съставка на космическата храна. Съдържаха удивително много енергия, а оставени в черупките си, издържаха практически вечно.\nОпря керлата на стената, взе някакво метално парче и я удари с него. Разнесе се тъп звук, като от барабан. Черупката остана невредима.\nКалън се зачуди дали онези същества са чули удара. Трябваше да рискува. Стъпи здраво на пода и продължи да удря. След петнайсет минути беше почти напълно изтощен, а металната пръчка се бе изкривила.\nЧерупката все още бе цяла.\nНе можеше да я разчупи без специалното устройство, което монтираха на всеки космически кораб. На никой досега не му беше минавало през ум да търси друг начин.\nТова беше ужасяващо свидетелство за собствената му безпомощност.\nВдигна металното парче още веднъж, но крайниците му не се подчиняваха. Пусна го.\nИзстиналата му кожа пречеше на движенията му. Постепенно се втвърдяваше и скоро щеше да стане като камък. След това нямаше да може да се движи и, напълно парализиран, щеше да умре от задушаване.\nПрогони обзелото го отчаяние и се опита да мисли. Трябваше да се погрижи за кожата си незабавно. Това бе дори по-важно от храната. Ако беше на собствения си кораб, щеше да я измие, да я затопли и да я излекува. Съмняваше се, че тук щеше да намери подходящи препарати за това.\nДругият изход беше да разкъса външния й пласт. Долният щеше да пари няколко дни, но поне нямаше да му пречи да се движи.\nПотърси с очи уреда за смяна, но веднага си спомни къде е. Чужденците нямаха дори и този жизненоважен апарат. Можеше да разчита единствено на себе си.\nВзе металната пръчка, огъна я като кука и я мушна под една гънка. Дръпна с всички сили.\nКожата му не се разкъса.\nПосле се мушна между близкия генератор и стената, като закачи куката по друг начин, само че ръцете му не бяха достатъчно дълги и кожата отново си остана цяла.\nОпита безуспешно десетина различни начини. Без механична помощ не можеше да обездвижи тялото си достатъчно.\nПусна металната пръчка уморено. Не можеше да направи нищо, абсолютно нищо. Тогава си спомни неизползвания взрив.\nНякаква примитивна част от мозъка му — за съществуването й досега не бе подозирал — му подсказа, че изходът от ситуацията е много прост. Можеше да остави бомбата под кораба, без онези да го видят. Лекият заряд щеше да го подхвърли двайсетина метра нагоре, без да го повреди.\nА съществата несъмнено щяха да умрат.\nУжаси се. Как можа да му мине през ума подобно нещо!? Етиката на неговата планета, дълбоко вкоренена в цялото му същество, забраняваше да се отнема живота на друго интелигентно същество независимо от обстоятелствата. Каквито и да са те.\n„А оправдано ли е това? — обади се примитивната част от мозъка му. — Тези същества са болни. За Вселената ще е по-добре да се отърве от тях, а наред с това ще помогнеш и на себе си. Помисли си добре.“\nИзвади взрива, огледа го и бързо го прибра.\n„Не!“ — каза си, но не толкова убедено.\nРеши да не мисли повече. Опирайки се на уморените си, почти напълно втвърдени крака, започна да претърсва чуждия кораб, за да открие начин да спаси живота си.\nАги седеше пред пулта в пилотската кабина и уморено отбелязваше проверените копчета с неизтриваем молив. Боляха го дробовете, не беше спал цяла нощ. Навън вече сивееше зората, а около кораба подухваше мразовит вятър. Вътре беше светло, но студено, защото той не искаше да пипа приборите за температурата.\nВлезе Виктор, превил гръб под тежък сандък.\n— Къде е Барнет? — попита Аги.\n— Идва — отвърна Виктор.\nКапитанът бе наредил цялото им оборудване да се пренесе отпред, така че да могат да го използват веднага. Но стаята за екипажа беше малка и сега почти не бе останало свободно място.\nВиктор се огледа, за да види къде да остави сандъка и погледът му се спря на малка врата в стената. Натисна копчето върху нея и тя гладко се плъзна към тавана. Отзад имаше пространство, колкото неголям килер. Реши, че е идеално за склад.\nБез да обръща внимание на черупките, с които беше осеян подът, той влезе вътре и издърпа след себе си сандъка.\nТаванът започна да се спуска веднага.\nВиктор изкрещя и викът му отекна по целия кораб. Подскочи нагоре — удари си главата и падна зашеметен по очи.\nАги излезе бързо от пилотската кабина, дотича и Барнет. Капитанът се опита да измъкне Виктор за краката, но излъсканият под не му даваше никаква опора.\nС невероятно самообладание Аги протегна ръце и изправи сандъка върху тясната му страна. Той спря за миг движението на тавана. Двамата сграбчиха Виктор за краката и този път успяха да го измъкнат. Тежкият сандък се пропука и след миг се счупи на трески.\nТаванът на малката стаичка, който се движеше по смазана шина, го смачка до дебелина няколко сантиметра и безшумно се издигна на мястото си.\nВиктор седна и разтри главата си.\n— Капитане — каза той умолително, — не може ли да се върнем на нашия си кораб?\nАги също се съмняваше в успеха на операцията. Погледна малката стаичка, чийто под беше осеян с черупки и каза уморено:\n— Този кораб наистина е опасен. Виктор изглежда е прав.\n— Искате да се откажем? — попита Барнет.\nАги направи кисела физиономия и кимна.\n— Лошото е — каза той, без да гледа капитана, — че не знаем с какво ще ни изненада следващия път. Прекалено рисковано е.\n— А даваш ли си сметка от какво се отказваш? Само корпусът струва цяло състояние. Хвърли ли поглед на двигателите? Веднъж като излети, няма какво да го спре. Може да пробие дупка в някоя планета и да излезе от другата й страна, без дори да му се обели боята. Искаш да се откажеш?\n— Ако ни убие, няма да имаме голяма полза от всичко това — възрази Аги.\nВиктор кимна замислено. Барнет изгледа единия, после другия.\n— А сега, слушайте ме внимателно. Няма да се откажем от този кораб. Той не е опасен. Просто е пълен с непозната апаратура. Цялата работа е да не пипаме каквото не трябва, докато не се доберем до някой док. Ясно ли е?\nАги понечи да отбележи нещо във връзка с шкафовете, които се превръщат в хидравлични преси. Бъдещето не му се струваше розово. Все пак изражението на капитана го накара да се откаже.\n— Успя ли да отбележиш всички копчета на пулта? — попита Барнет.\n— Остават ми още няколко.\n— Добре, свърши с това и няма да пипаме нищо излишно. Ако оставим останалата част от кораба на мира и той ще ни остави на мира. Няма да има проблеми, ако държим ръцете си настрана и не пипаме нищо.\nБарнет се облегна на стената, избърса запотеното си лице и разкопча дрехата си.\nВ същия момент от стената изскочиха два метални обръча и обвиха гърдите и стомаха му.\nКапитанът се вторачи в тях за миг и след това напрегна сили, за да се измъкне. Лентите бяха здрави. Чу се специфично щракане и от стената се появи тънка жичка. Тя докосна дрехата на Барнет и се прибра.\nАги и Виктор гледаха безпомощно.\n— Изключете това! — извика капитанът ядосано.\nАги се втурна към пулта за управление. Виктор продължаваше да гледа. От стената се появи метален манипулатор, в чийто край стърчеше десетсантиметрово острие.\nВиктор се раздвижи. Изтича до стената и се опита да изтръгне манипулатора с острието, но той се извъртя и го запрати в другия край на помещението.\nС прецизност на хирург острието разцепи връхната дреха на Барнет, без да засегне ризата му отдолу. После се прибра в стената.\nАги започна да натиска копчетата безразборно. Генераторите завиха, люковете започнаха да се отварят и затварят, стабилизаторите се затресоха, светлините замигаха. Механизмът, който стискаше Барнет, не помръдна.\nТънката жичка се появи отново. Докосна ризата на капитана и за миг замря. Механизмът в стената зажужа тревожно. Жичката докосна ризата още веднъж, сякаш не беше наясно какво да прави с нея.\n— Не мога да го изключа! — извика Аги от другата стая. — Изглежда е пълен автомат.\nЖичката се прибра и на нейно място отново се появи острието. Виктор бе успял да намери тежък гаечен ключ. Спусна се напред, вдигна го и го стовари върху острието, като едва не удари главата на Барнет.\nДори не го одраска. Съвсем спокойно то разряза ризата на капитана от горе до долу и го остави гол до кръста.\nНе го нарани. Барнет отвори очи ужасено, защото жичката се появи за трети път. Виктор захапа юмрук и се обърна с гръб. Аги затвори очи.\nЖичката докосна живата кожа на капитана, изжужа одобрително и се прибра в стената. Металните ленти се отвориха. Барнет се свлече на колене.\nИзвестно време и тримата мълчаха. Нямаше какво да се каже. Капитанът гледаше мрачно в пространството пред себе си. Виктор започна да пука със ставите на пръстите си, докато Аги не го сбута да престане.\nСтарият пилот се мъчеше да разбере защо механизмът разряза дрехите на Барнет и спря когато установи, че е стигнал до кожата му. Нима онова същество се събличаше по този начин? Струваше му се безсмислено. Но пък и килерът преса не му изглеждаше по-разумно изобретение.\nДонякъде се радваше, че се бе случило. Барнет би трябвало да си е взел поука. Сега щяха да изоставят това коварно чудовище и да решат как да се върнат на собствения си кораб.\n— Донеси ми нова риза — нареди капитанът и Виктор веднага отиде да я вземе. Барнет я облече, като внимаваше да не се доближава до стените.\n— След колко време ще размърдаш това нещо? — попита той Аги.\n— Много добре ме чу.\n— Не ти ли беше достатъчно? — изпъшка Аги.\n— Не. След колко време можем да излетим?\n— След около час — изсумтя пилотът. Какво друго би могъл да каже? Всичко вече започваше да му се струва прекалено. Той се обърна и бавно влезе в пилотската кабина.\nВърху ризата Барнет облече пуловер и яке. В помещението беше студено и той трепереше.\nКалън лежеше неподвижно на пода в чуждия кораб. Съвсем глупаво бе изразходвал почти всичките си сили в опитите да свали външния пласт на кожата си, но тя ставаше все по-твърда, а той — все по-слаб. Сега му се струваше безсмислено да се опитва да се движи. По-добре да лежи, да чувства как вътрешните огньове постепенно гаснат…\nСкоро засънува назъбените възвишения на Мабог и големия космодрум Кантаноп, където кацаха междузвездните кораби на търговците, натоварени с най-странни стоки. Здрачаваше се и над плоските покриви се виждаха двете залязващи слънца. Но защо залязваха едновременно и на юг? Синьото и жълтото? Как биха могли да залязат на юг? Физически това беше невъзможно… може би баща му щеше да обясни, защото ставаше все по-тъмно.\nОтърси се от фантазията, отвори очи и видя сивкавата светлина на утринта. Един космически пътешественик от Мабог не би трябвало да умре по този начин. Щеше да опита пак.\nСлед половин час уморително търсене, най-накрая в задната част на кораба откри затворен метален контейнер. Съществата явно го бяха забравили. Откърти капака и погледна вътре. Видя няколко бутилки, внимателно уплътнени, за да не се счупят при удар. Калън взе едната и я разгледа.\nНа етикета имаше голям бял символ. Не би трябвало да му е познат, но въпреки това му се струваше, че някъде го е виждал. Напрегна се, за да си спомни къде.\nПосле постепенно споменът изплува. Това беше изображение на череп от хуманоид. В Съюза на Мабог имаше една подобна раса и той бе виждал как изглеждат черепите на тези същества в музея.\nНо какво търсеше това изображение върху бутилката?\nЗа Калън черепът бе символ на достойнство и уважение. Може би тъкмо това бяха имали предвид производителите… Отвори бутилката и помириса съдържанието й.\nИнтересна миризма. Напомняше му за…\nРазтвор за почистване на кожа!\nБез повече да мисли, изля цялата бутилка върху себе си. Зачака, без да смее да се надява. Ако успееше да приведе кожата си в ред…\nДа, наистина. Течността от бутилката с черепа наистина беше слаб почистващ разтвор. Имаше и приятен аромат.\nИзля още една бутилка върху загрубялата си кожа и почувства как живителната течност се просмуква в порите. Тялото му, зажадняло за хранителни вещества, сякаш молеше за още. Изля още една бутилка.\nКалън остана легнал дълго време, за да позволи на живителната течност да попие. Кожата му постепенно се отпусна и омекна. Почувства прилив на нови сили, на ново желание за живот.\nЩеше да оживее!\nСлед банята Калън разгледа пулта за управление с надеждата да се прибере на Мабог с този стар сандък. Имаше няколко очевидни трудности. Най-напред, пултът за управление не беше в отделно помещение. Зачуди се защо ли. Тези странни същества не биха могли да превърнат целия си кораб в антиускорителна камера. Просто нямаше как! Нямаше достатъчно място, за да се задържи противоускорителната течност.\nТова го объркваше, но пък и самите същества бяха странни. Би могъл да се справи с трудностите. Отиде да огледа двигателите и видя, че се задействат със специални контактни пластини, които липсваха. Нямаше да се справи.\nОставаше само едно — да си върне собствения кораб.\nЗаразхожда се напред-назад неспокойно. Етиката забраняваше да се убиват интелигентни същества и принципът не подлежеше на коментар. При абсолютно никакви обстоятелства — дори когато собствения ти живот е застрашен — нямаш право да убиваш. Това мъдро правило бе служило на мабогците добре в миналото. Благодарение на строгото му спазване, те не бяха воювали в продължение на три хиляди години и цивилизацията им бе достигнала висша степен на развитие. Подобен успех щеше да е невъзможен, ако бяха допускали изключения. Изключенията подкопават и най-здравите принципи.\nТой нямаше да го допусне.\nА нима беше готов пасивно да чака смъртта си?\nПогледна надолу и с изненада забеляза, че почистващия разтвор е проял дупка в пода. Колко некачествен беше чуждият кораб! Дори и този слаб разтвор успя да го повреди! Вероятно и собствениците му бяха също толкова слаби.\nЕдна бомба би свършила работата.\nОтиде до илюминатора. Не забеляза да има охрана. Предположи, че се готвят за излитане. Нямаше да е трудно да се промъкне през тревата до кораба…\nИ никой на Мабог не би разбрал какво се е случило.\nКалън установи, че без да го осъзнае е изминал почти половината разстояние между двата кораба. Стори му се чудно, че тялото му може да прави неща, без умът му да ги осъзнава.\nИзвади бомбата и пропълзя още напред.\nЗащото, в края на краищата, какво значение би могло да има това убийство?\n— Още ли не си готов? — попита Барнет към обяд.\n— Мисля, че съм готов — отговори Аги и се вторачи в изподраскания пулт. — Във всеки случай по-готов от това няма да стана.\n— С Виктор ще бъдем в другото помещение. Използвай минималното ускорение.\nКапитанът се върна в стаята за екипажа. Аги се закопча с импровизирания колан и потри нервно ръце. Доколкото можеше да прецени, бе разгадал най-важните прибори. Всичко би трябвало да е наред. Поне се надяваше да е така.\nВсе още не бе в състояние да забрави шкафа преса и манипулатора с острието. Кой би могъл да каже още какво ще се случи с този безумен кораб?\n— Готови сме — извика Барнет от другото помещение.\n— Разбрано — отвърна Аги. — След около десет секунди.\nЗатвори люка. Вратата на пилотската кабина се затвори автоматично и го изолира от останалите. Обзе го лек пристъп на клаустрофобия, но въпреки това активира двигателите. Засега всичко вървеше добре.\nНа пода се появи съвсем тънък пласт течност, напомняща машинно масло. Реши, че се е изляло отнякъде и не му обърна внимание. Приборите работеха отлично. Зададе курса на клавиатурата и активира устройството за управление на полета.\nПосле почувства нещо мокро в краката си. Погледна надолу и видя, че маслото се е надигнало с няколко сантиметра. Доста голямо количество, за да е изтекло случайно. Не беше в състояние да си обясни как така хубав кораб като този може да има такъв сериозен дефект. Разкопча колана и пипнешком опита да открие откъде навлиза течността.\nОткри. На пода имаше четири малки дупчици и през тях в кабината струеше масло.\nАги натисна бутона на вратата, но тя остана затворена. Без да губи самообладание, той се опита да разбере какво не е на ред.\nБи трябвало да се отвори.\nНе се отваряше.\nМаслото бе стигнало почти до коленете му.\nУсмихна се глупаво. Разбира се! Вратата се затваряше херметически от пулта за управление. Натисна копчето и се върна.\nПак не искаше да се отвори.\nНапрегна всички сили, но не успя да я помръдне. Върна се при пулта. Когато влязоха в кораба, нямаше масло, следователно би трябвало да има канал за оттичане.\nОткри го, когато гъстата течност бе стигнала до кръста му. Отвори клапана, маслото изтече и вратата се отвори почти веднага след това.\n— Какво има? — попита Барнет.\nАги му каза.\n— Значи ето как става — промърмори капитанът. — Радвам се, че научих.\n— Кое как става? — попита Аги, който имаше чувството, че Барнет гледа на нещата несериозно.\n— Как издържа на ускорението при излитане. Стори ми се странно. Тук няма нито специални кресла, нито легло. Просто няма към какво да се привържеш. Значи съществото се потапя в масло, което изпълва кабината автоматично, щом корабът се приготви за излитане.\n— А защо вратата не се отвори?\n— Очевидно е. Иначе целият кораб ще се изпоцапа.\n— Не можем да излетим — заяви Аги.\n— Защото не мога да дишам, ако съм потопен в масло. То се появява, когато подадеш захранването и няма начин да го спреш.\n— Мисли с главата си. Закрепи канала в отворено положение и колкото масло влиза, толкова и ще излиза.\n— Не ми беше хрумнало — призна Аги неохотно.\n— Да действаме тогава.\n— Най-напред искам да се преоблека.\n— Не. Първо накарай проклетият кораб да излети.\n— Действай! — нареди Барнет. — Не се знае какво мисли да направи собственикът му.\nАги сви рамене, върна се в пилотската кабина и се закопча с колана.\n— Готови ли сме?\n— Да. Стартирай.\nАги закрепи капака на канала в отворено положение и маслото не достигна по-високо от подметките му. Активира всички агрегати, без повече неприятности.\n— Старт! — извика той, зададе минимално ускорение и плю на пръстите си за късмет.\nПосле задейства двигателя.\nС дълбоко съжаление Калън видя как корабът му отлита. Все още стискаше бомбата.\nБе стигнал до него, дори бе останал отдолу няколко секунди. После се бе върнал на чуждия. Оказа се неспособен да сложи взрива. Нямаше начин само за няколко часа да надвие наслояваното със столетия.\nНаслояваното… имаше и още нещо.\nМалко индивиди, от която и да е раса, убиват за удоволствие. От друга страна, съществуват и съвсем адекватни причини да убиеш, причини, които биха удовлетворили всеки философ…\nЛошото е, че веднъж като ги приемеш, изникват още и още. А убийствата, ако веднъж се примириш с тях, няма да престанат. Следват войни и разруха.\nКалън чувстваше, че това убийство по някакъв начин е свързано със съдбата на расата му. Отказът от него беше въпрос на оцеляването й. Но тези мисли не го караха да се чувства по-добре.\nОстана загледан в кораба си, докато той се превърна в точка на небето. Чужденците излетяха със смешно малко ускорение. Не можеше да си обясни защо постъпват така. Или искаха да му се подиграят?\nНесъмнено садизмът им беше предостатъчен, за да го направят.\nВърна се в другия кораб. Желанието му да живее не беше намаляло. Нямаше намерение да се предава. Щеше да се държи за живота до последния възможен момент, надяваше се на шанса — едно на милион — на тази планета да кацне и друг кораб.\nОгледа се и си помисли, че от почистващия разтвор би могъл да приспособи нещо годно за дишане. Щеше да издържи ден-два. После, ако успееше да разчупи ядката…\nСтори му се че навън чува шум и изтича до входа. Небето беше пусто. Корабът му го нямаше, беше съвършено сам.\nВърна се вътре и се зае със сериозната задача да остане жив.\nКогато Аги дойде на себе си, разбра, че преди да изпадне в безсъзнание е успял да намали ускорението наполовина. Тъкмо това бе спасило живота им.\nНо дори и минималното ускорение — стрелката едва трепкаше около нулата — беше непоносимо тежко! Аги отвори вратата и изпълзя навън.\nПри излитането коланите на Барнет и Виктор се бяха скъсали. Виктор бе започнал да се свестява, а Барнет се опитваше да се измъкне от купчина изпочупени сандъци.\n— Смяташ ли, че летим в кръг? — попита той. — Казах ти, минимално ускорение!\n— Започнах с по-малко от минималното — отговори Аги. — Отиди да погледнеш записа, ако не вярваш.\nБарнет влезе в пилотската кабина и веднага Се върна.\n— Това е лошо — каза той. — Нашият приятел лети с доста по-голямо ускорение от нашето.\n— Не ми беше минало през ум — продължи капитанът. — Вероятно планетата му е тежка и за да излетиш от нея е необходимо ускорение, доста по-голямо от земното.\n— Какво ме удари? — попита Виктор и разтри главата си. Нещо зад стените тиктакаше. Корабът бе напълно буден и всички агрегати работеха.\n— Става топло, нали? — добави той.\n— Да. И налягането се увеличава — кимна Аги.\nВърна се в пилотската кабина. Барнет и Виктор останаха на прага.\n— Не мога да спра това — заяви Аги. — Температурата и налягането се регулират автоматично. След като корабът полети, сами заемат „нормални“ стойности.\n— По-добре опитай пак — каза Барнет. — Иначе ще се изпържим.\n— Няма начин.\n— Невъзможно е да няма регулатор за температурата.\n— Има — отговори Аги. — Ето го тук. Най-ниското деление е, а продължава да се затопля.\n— Докъде, според теб, ще стигне? — попита Барнет.\n— Не знам. Но не бих искал да науча чрез експеримент. Корабът е направен от сплави, които се топят при изключително високи температури. Конструкцията му позволява да издържа десет пъти по-голямо натоварване от нашите кораби. Като се замислиш за всичко това…\n— Не може да няма начин да се спре отоплението — продължи да настоява Барнет. Свали якето и пуловера и остана по риза. Температурата се покачваше бързо и по пода вече ставаше невъзможно да се ходи.\n— Изключи го! — извика Виктор.\n— Един момент — отвърна Аги. — Аз не съм конструирал този кораб, откъде да знам как…\n— Изключи! — изпищя Виктор и разтърси Аги като парцалена кукла. — Изключи!\n— Пусни ме! — пилотът посегна към бластера си, после сякаш го осени някакво вдъхновение и изключи двигателите.\nТиктакането в стените престана. Помещенията започнаха да изстиват.\n— Какво направи? — попита Виктор.\n— Температурата и налягането се понижават, когато се изключат двигателите — обясни Аги. — В безопасност сме, ако не ги използваме.\n— Колко време ще ни е нужно, за да стигнем до най-близкия космодрум? — попита Барнет.\nАги се замисли.\n— Около три години. Доста далече сме.\n— Възможно ли е по някакъв начин да махнем това отопление? Да изтръгнем цялата инсталация, ако трябва.\n— Вградена е в карантията на кораба — отговори Аги. — За това трябва двигателите да се изключат напълно. Необходима е и квалифицирана помощ. Дори и тогава няма да е лесно.\nБарнет остана мълчалив.\n— Добре — каза той след малко.\n— Какво „добре“?\n— Нямаме избор. Трябва да се върнем на онази планета и да вземем нашия кораб.\nАги въздъхна с облекчение и зададе нов курс.\n— Мислиш ли, че онзи ще ни го върне? — попита Виктор.\n— Разбира се, че ще го върне — отговори Барнет. — Ако все още е жив. Мисля, че няма търпение да се качи на собствения си кораб. За да го направи, ще трябва да излезе от нашия.\n— Разбира се. Само че когато се качи на неговия…\n— Ще повредим пулта за управление — каза Барнет. — Това ще го забави.\n— За известно време — отбеляза Аги. — Но ще излети рано или късно и ще ни подгони. Не можем да му избягаме с онази барака.\n— Няма да се наложи — каза капитанът. — Нужно е само да излетим преди него. Корпусът му е здрав, но не мисля, че ще издържи три атомни бомби.\n— Умно — отвърна Аги и се усмихна.\n— Единственият логичен ход — поклати глава Барнет. — Дори и смачкани, сплавите от корпуса пак си имат цена. А сега ни върни без да ни опечеш живи, ако можеш.\nАги включи двигателите и насочи кораба към планетата по свита спираловидна траектория. Стените отново затиктакаха, температурата се покачи почти веднага. Когато достигна нужната посока, Аги изключи и продължиха да се спускат благодарение на гравитацията.\nПрез повечето време се движеха така, но когато наближиха повърхността, се наложи да включат двигателите отново, за да маневрират.\nНай-накрая кацнаха и едва успяха да се измъкнат навън. Обувките им бяха прогорени, а телата им се покриха с мехури. Не остана никакво време, за да повредят пулта.\nСкриха се в гората и зачакаха.\n— Може да е умрял — прошепна Аги с надежда. Видяха как малката фигура се измъкна от „Индевър 1“. Съществото се движеше много бавно, но все пак се движеше.\n— Представи си — обади се Виктор, — че е успял да си направи някакво оръжие.\n— Представям си, че мълчиш — скастри го Барнет.\nСъществото отиде право към кораба си. Влезе вътре и затвори люка.\n— Така — извика Барнет и стана. — Сега да излитаме колкото може по-бързо. Аги, поемаш пилотирането. Аз ще сложа контактите на двигателя. Виктор, ти ще затвориш люка. Действайте!\nХукнаха през поляната и след няколко секунди стигнаха до отворения люк на „Индевър 1“.\nДори и да искаше да бърза, Калън нямаше никакви сили да пилотира кораба си. Все пак знаеше, че ако влезе вътре, ще е спасен. Никой не би могъл да влезе през затворения люк.\nОтиде при резервоара в задната част и отвори вентила. Вътрешността на кораба му се изпълни с живителния жълт въздух. Няколко минути само дишаше.\nПосле занесе трите най-големи ядки керла до машината за чупене и ги отвори.\nНахрани се и се почувства много по-добре. Махна външната си кожа, после и следващия пласт, защото и той бе мъртъв. Едва третият се оказа жив.\nКогато влезе в пилотската кабина, се чувстваше като новороден.\nСега вече ясно си даваше сметка, че трите същества са били временно полудели. Иначе не би могъл да си обясни връщането им.\nСмяташе да открие техните власти и да им посочи местоположението на планетата. Щяха да ги намерят и да ги излекуват веднъж завинаги.\nЧувстваше се щастлив. Не бе нарушил етичните принципи на своята планета, а това бе много съществено. Лесно би могъл да остави бомбата заредена в кораба им или пък да повреди двигателите им. А изкушението беше налице.\nНо се бе въздържал. Не бе направил нищо.\nПросто бе измислил някои елементарни неща, за да поддържа живота си.\nКалън активира пулта за управление и се увери, че всичко е наред. Запали двигателите и антиускорителната течност започна да нахлува в кабината.\nВиктор стигна люка първи и се втурна в кораба. Изскочи навън почти веднага след това.\n— Какво стана? — попита Барнет.\n— Нещо ме удари по лицето — отговори Виктор.\nНевероятно хитър капан. От акумулаторите бяха прокарани проводници и ако Виктор се бе докоснал до стената на кораба, щеше да получи токов удар.\nМахнаха проводниците и влязоха.\nХаосът беше пълен. Всичко, което можеше да се движи, беше изтръгнато от мястото му и захвърлено на пода. В ъгъла се търкаляше изкривена метална пръчка. Силната киселина бе разляна и на няколко места бе прояла дупки. Старата коруба на „Индевър“ беше пробита.\n— И през ум не ми беше минало, че ще ни погоди такъв номер! — възкликна Аги.\nПродължиха да оглеждат. В задната част видяха още един капан. Вратата към товарния отсек ловко бе свързана с малък електродвигател. Ако някой я докоснеше, тя щеше да се отвори рязко и да го залепи за стената.\nОткриха и други неща, чието предназначение не бяха в състояние да разберат.\n— Ще можем ли да го поправим? — попита Барнет.\nАги сви рамене.\n— Повечето ни инструменти останаха на „Индевър 2“. Мисля, че ще го закърпим за около година, но пак не мога да гарантирам, че обшивката ще издържи.\nИзлязоха. Другият кораб излетя.\n— Какво чудовище! — изсумтя Барнет, докато гледаше проядения от киселината метал.\n— Никога не можеш да си сигурен какво ще направи едно извънземно същество — обади се Аги.\n— Добрият извънземен и мъртвият извънземен — поклати глава Виктор.\nСега „Индевър 1“ беше също толкова опасен и неразгадаем, колкото „Индевър 2“.\nА „Индевър 2“ вече го нямаше.\nЧитателите на „Долу ръцете“ са прочели и:


Пътуване до...: Моите Родопи (1)\nКогато получих този разказ по мейла ме засърбяха ръцете да отворя рубрика „Лигата на разказвача“, но после реших да не плагиатствам от Капитал с името за рубриката;-) Но този разказ си е точно за тази Лига.\nАвторът е 73-годишен бургазлия, фен на интернет – изръшкал половината свят. Това е първата му поява на този блог – в скоро време очаквайте тук приключенията му из Балканите и Узбекистан.\nДойде ли лятото, с учудване се вглеждам в щастливите физиономии, надничащи от коли със смолянски, кърджалийски, софийски номера. Бързат да се потопят в потната жега за някакъв си тен...\nНие — в обратна посока!\nЗа пръв път видях Родопите през 1952-ра година. На лагер край Батак, Света Петка. Интересно, че и в соца си беше „света“, за разлика от Свети Влас, който бе прекръстен на Влас, просто.\nКосихме и събирахме сено на баташките ливади, залети сега от едноименния язовир. Правихме вечерни проверки преди лягане. На тържествена проверка, точно като се изреждаха имената на загиналите за Свободата, един лагерник...пръдна!\nТо, менюто в стола — боб със зеле, зеле с боб, рядко — боб със сарфалада (според Иван, възбуден кренвирш!) — предполагаше такива излагации и не устискало другарчето ни.\nПравилно предполагате: изпъдихме го начаса от Лагера.\nОще едного изпъдихме, защото нощем (в палатка — 16 души) тайно си хапвал изпратеното от баба му калъпче Нуга халва! Това си беше чиста проба проява на дребнобуржоазен егоизъм.\nХодихме в поход до партизанския лагер Техеран. Връщахме се в тъмното. Да скъсим маршрута, се спускаме в стръмното по задник по боровинкови храсти и дупетата ни станаха червени като маймунски.\nОще тогава си казах: това е моята планина! Леко заоблени била като хълбоците на излегнала се мома Тодора (арматурното табло на Маздата ми — същата линия бедра-талия, както сподели една стопаджийка), изобилие на ягоди, малини, боровинки, гъби. Иван, пък го изпразни от риба този язовир Васил Коларов (Беглика?).\nКато работещ в Нефтохим без проблеми вземах по десетина карти за почивка на море и ги изпращах до Профсъюзите в Смолян, Пазарджик и ония автоматично изпращаха планински карти. Раздавах на приятели, които не се бяха сетили за взаимно изгодния чейндж. „Контрагентите“ въобще не ги видях никога. Чисто виртуална работа.\nНа Чаира — нито още Рила, нито вече Родопи — летувахме в триетажна къща, прибрана от властта от талантливи габровци, намерили начин да секат...петолевки. Цели чували!"Секачите„ — също прибрани. На Юндола — във вилите, национализирани от пловдивски фабриканти-изедници. Също над Пещера.\nПреди година замръкваме на Юндола с жена ми и няма места в приличния хотел на селскостопанската академия. Виждам, всичките ключове окачени в рецепцията, но за нас няма. Вечеряме тъжни в ресторанта край пътя. Наблюдава ни, с гърба си усещам, един грамаден мъж с гънки по врата и много „растителност“ по сплесканите уши. Пита какъв е проблема. Вдига телефона и нещо разпорежда. Остава да си изберем предпочитано изложение, етаж и т. н. Дава си визитката: Александър Томов! Олимпийският! Заговаряме за Продан Гарджев, с когото често седяхме на по бира пред сладкарница „Бреза“ в Бургас. Поздрави и прочее. След няколко месеца им дадоха на шампионите по-добри пенсии, но Продан почина.\nКато тръгвам за Родопите (въобще като тръгвам) рядко пропускам крайпътно заведение. Както кучетата — дърво, камък, пън...\nПървото кафе + нови вестници — на Петолъчката. С франзелите столистници. Тоалетна. Макар че с нищо не може да се сравни един „теферич“ под някой орех край пътя...\nПреди години спрях по такъв повод до Казанлък и охлаждам крайпътните храсти. От колата Васил Петров пее „Играчи, играчи, а просто играчки в ръцете на майка-съдба...“ Бегом в колата да хвана текста.\nСледващата година на същото място, при същите обстоятелства...пак той! Пак същата песен! Вярвайте-не вярвайте така си беше. Картера да ми тресне, ако лъжа!\nСлед Сливен, ако наближава десет, вдясно под вятърната перка — Шатото на един частен винпром. В дегустационната зала може да пробваш вината им (без пари!)\nПоръчвам си „Сливенска шефка“ за около 100—120 промила и водим беседа за виното и вината. Вината ще я определи КАТ, ако прекаля.\nВ България, извън общоевропейские сортове: каберне, ркацители, алиготе и пр. имаме поне три чисто наши сорта: Мелнишка широка, Станимъшки мавруд, и Сливенска шефка. Само у нас ги има! Те се пият съответно със своите мезета, но друг път за това.\nВ Нова Загора — никакво спиране! Тук жена ми се оплеска с разтопен сладолед и градът е намразен. Навсегда! и Forever!\nЗвъни телефонът. Обажда ми се един от двамата братя-каракачани от Речица, сега колеги в Сливен. Много добре си развиха бизнеса с Гърция. Мярнали ми колата. Връщам се. Сядаме да пием кафе (колко ще станат днес?!) и си бъбрим. Влезе млад русоляв поп и седна с единия брат на съседната маса.\nСлед малко нахълта инкасаторът на „Водното“ и размахва фактури за нам колко си месеца.\n-Ще ви спра водата! Такива-никакива!...\nАз не ги обичам тези образи. Започвам по човешки:\n-Кажи, ако обичаш за коя вода плащаме — язовирната, или сондажната? Каква обработка прилагате? Хлориране? Озониране? Пясъчните филтри с кварц ли са или диатомит? Каква е мътността, РН-то? Консистенцията? Тиксотропията?\nМай прекалих, но инджинерът по водите съвсем се вкисна! Грабна кочаните с фактурите и изчезна....\nПопът, който внимателно следеше беседата ни, стана дойде до нашата маса и рече:\n–Синко, аз тука за едни пари бях дошъл. За църквата. Но като си представя, че може да ме погнеш по Евангелието, си тръгвам...\nЖена ми предупреждава:\n–Моят, което куче го залае, побеснява!..\nЗабравих да кажа. Правех малък бизнес с момчета от Симферопол Купуваха от мен дограма, кашони със „Севън дейс“, возеха ги веднъж на 10 дни с АН-24. Този ден (петък) ги посрещах–изпращах и затуй закъснях за моите Родопи.\nНаближавам Стара Загора. По мръкнало. Преди няколко дни убили някого в „моя“ хотел „Верея“ и не ни се нощува там.\nХващам надясно към Казанлък. Пътят отличен. Васил Петров може пак да запее оная песен, затова изключвам радиото и не спирам.\nМеста в новия хотел колкото щеш. Мятаме куфарите и — на вечеря в Енина. Там има малък симпатичен битов комплекс — езерце, тревичка със зайци, сърнички наоколо. Хубава кухня.\nПрез 1967-та пътуваме в командировка до Габрово с Шкодичката на един приятел. Пътят — два дни! Да не обяснявам какви бяха шосетата. Замръкнахме в Казанлък и ще нощуваме в хотел „Роза“. Вечеряме пак там. На четвъртия стол седна без да пита местен хегемон. (Приятелят ми от Москва Володя обяснява, сочейки пияните мъже по улицата. Хегемони: от „хегемония на пролетариата“.)\nДа стане разговор, редя: Я, какъв град е Казанлък! Чист въздух, наоколо тъпкано с история, вода — ей я Копринка! Центърът на Родината. Защо да не преместят столицата тук!?\nХегемонът се ококори и подвикна към съседните маси:\n–Чухте ли го какво каза този! Трябва да повтарям, но не се чува. Смъкват покривката от съседната маса и ме качват да изложа „съображенията“ си.\nАплодисменти! Присвояват ми званието Почетен Гражданин на Казанлък и, понеже вече затваряха, вкупом караме (целият КАТ техен!) към Крънското ханче. Пак плюскане-пиене. Не ми е по кефа и се изтягам на мечешките кожи по пода. Наоколо стадо котки... Усещам, нещо ме лази по ръце-крака, а стопанинът пояснява: А, това са бълхи!\nКъм четири сутринта нов подвиг: Отиваме в Енина, където някой си развъждал пъстърви. Да ги опитаме. Будят човека, по долни гащи вади риба, стъкмява скарата...\nОттогава я помня тази Енина!\nАко ви викат в „Капитан Дядо Никола“ в Габрово да дойдете с Шкода от Бургас, тримата с Венета и Николай, и протестират, че във вашия полистирол имало влакно от асбест, повреждал екструдерите им — палнете този асбест със "Зипо"-то. Щом гори — значи е коноп от чувалите! Им!!\nИ настаняват ни на единствената свободна маса. Поръчваме. На съседните три, събрани заедно — породисти мъже, и жени, които не ми изглежда да са им съпруги — прекалено галантно се държат към тях. Чувам песни: „Am Brunnen vor dem Torre...“, „Шумел камыш, деревья гнулись...“, „Черен влак се композира“...\nНа масата им — няколко купички с черен и червен хайвер! Един от компанията им възкликва по руски:\n–Какое кощунство! Икра с белым хлебом! (Немецът: — Das geht nicht!) Эх, сейчас бы буханку темно-серого!...\nАз приближавам и питам дали мога да им услужа с черен Бородински хляб! То че може — може! Но откъде ще го вземеш, чичка?\nОтивам до багажника и донасям черната тухла „Бородински“. Игорь, моят клиент по бизнес ми носи редовно със самолета от Симферопол.\nКелнер, пиши сметката на тия при нашата! Премести масата!\nРежат хляба на тънки филии, мажат маслото и се получава то, что надо!\nХубавите работи — помня от Иван — бързо свършват! Ще се яде хайвер пак с бял хляб...\n–Аман, викам, недейте! Ще донеса още! Вече ми вярват, защото чудото веднъж е станало.\nНося втората „тухла“ с втъкнат в нея нож, който ми пробута сливенски циганин на петолъчката:\n–Чиста неръждавейка, бате: Х18Н9Т...още латиница...\nИзмъква тарторът на групата ножа от самуна и казва:\n–Хлябът е истински! Кисел. Затова е ръждясал ножът! Който пък е от АСт3 — не повече.\nАма, този в метало- хлябо-знанието е далеееч пред мен.\nТо му се и полага на технолог от „Арсенал“, който прави Калашници. Останалите — от Кинтекс и подобни кантори. Дамите — с неизвестна марка и произход, но хубави всичките.\nТакива, с такива заплати и кофи хайвер могат да поръчват!\nНа другия ден жегата започва от сутринта. Бързаме да претупаме Пловдив и Асеновград, че след Асенова Крепост — друг господ! Трийсет и шестте градуса стават 25—20! Сега бързането е вредно, даже. Целта е толкова широка — Родопите! Че е трудно да ни се размине.\nПрасковите, които продават от малката овощна градина все не свършват. Явно ги возят от другаде. Но си плащаш за „току що откъснати“...(Във филма „Волга-Волга“ келнерът изпусна в праха печеното пиле. Поотупа го и го сложи отново в чинията. Клиентът пита: -Пилето прясно ли е?\n-Разбира се! Току що тичаше!...)\nКрай пътя всичко е по-скъпо, казва Иван. Само крайпътните моми — не.\nНа Бачковския Манастир се спира винаги. По-грешните от нас — жените — ходят да палят свещи и замолват греховете. Останалата половина — Иван, аз — на сенчеста маса край водопада. Повествованието е събирателно и напразно ще питате за действащите лица... Като се върнат грешните, пречистени и опростени, сме изяли и салатите и шишовете. Кафе им е достатъчно. На Наречен ще им вземем мекици с айрян.\nНа пазарчето след курорта се продава турски Смилянски боб. Ще ви излъжат обязателно. Смилянски — само в Смилян. От проверени хора! Като го сготвите — никакви тържествени проверки!\nЧепеларе можем да го подминем спокойно. Щото там винаги ме засича една състудентка и ми разказва стари истории.\nПредстои да проверя нещо, на което ме учеше Иван.\nКойто от вас е гледал стари романтични любовни филми е виждал такава сцена:\nТой и Тя. Замък, камина. Кандърми. Не, та не! Навлякла десет фусти, корсети със стотици копчета. Не се вижда решение в обозримо бъдеще.\nНо изведнъж гръмва гръм! Светкавици порят небето! Дъждът плиска по первазите! Прозорците се чупят и дългите пердета се веят из стаята...\nТя обезумява от страх. Хвърля се в обятията Му! Летят с трясък копчета и ципове! Охлабват се ластици! И работата „заспива“.\nЗнаете, че в околността няма замъци, че и да чакаш такава буря — може да остарееш! Иван съветва:\n- На три километра след Чепеларе, в посока Пампорово, има високо над терена една тръба сто — сто и петдесет милиметра. От нея шурти силна струя вода. Личността до теб, след многобройните завои е задрямала и нищо не усеща. Свиваш на това сакрално място вдясно, позиционираш колата точно под струята!\nРазнася се страховит тътен! Нищо не се вижда през стъклата! Потоп! Потрес!\nПо-нататък — като в замъка!\nТеми: България, България: Родопи, Европа, Европа: Балкани, Симеон


11 авг 2019 | 09:52 997\nНякои работни дни са по-тежки от други – работите по нещо сериозно, всеки е вече на предела на силите си, шефът не се е събудил в най-доброто си настроение, кафе машината се е развалила… сякаш всяко нещо в света се е обърнало срещу вас.\nЛогично е при такива обстоятелства да се чувствате нещастни. Вместо обаче да обявите деня за катастрофата, погледнете нещата откъм светлата им страна. А защо да не се посмеете?\nНека погледнем нещата реално. Всеки ден сме подложени на стрес в офиса. Представете си, ако продължите да се тревожите за многото неща, които изникват като спънки.\nИ така ден след ден. Вие трупате огромно количество негативизъм. Това не е добре както за физическото ви здраве, така и за менталното и емоционалното.\nСпоред психолога Карлин Борисенко може да не сме способни да контролираме ситуацията, в която се намираме, но е по силите ни да решим как да я възприемем.\nТова, което изпитвате, може да е пряк резултат от начина, по който насочвате емоциите си относно случващото се, казва пред Forbes Борисенко.\nРазполагате с повече власт, отколкото си мислите, с която да създадете позитивни емоции, независимо от това какво се случва около вас, категорична е тя.\nАко сте способни на това, то тези позитивни емоции ще ви изведат до позитивни избори, които повишават вероятността от успех.\nКак смехът ни лекува Той ни помага и да учим\nЕдин от начините е като се съсредоточите върху това, което стои зад всеки облак. Друг подход изисква да се справите с лошия си ден чрез смях. Смехът ни освобождава от отрицателните емоции, понижава нивото на хормона на стреса и дори тренира мускулите на корема ни.\nМоже да се смеете над грешките си в работата или пък да се посмеете на гърба на някой друг – като гледате смешни видеа в интернет, например. А може да си вземете почивка от съквартиранта, колегата и т.н. и да се посмеете на абсурдната ситуация.\nИдеята е да се научите да откривате онези мънички неща, за които сте благодарни в песимистичните моменти. Винаги дръжте хумора на ръка разстояние. Той ще спаси не един ваш ден.\n12 начина да помогнем на приятел под стрес\n5 начина да заглушите критика в себе си


Шер е родена на 20 май 1946 г. в Ел Сентро, САЩ :: Здраве и култура\nШер е родена на 20 май 1946 г. в Ел Сентро, САЩ\nШерилин Саркисян, известна като Шер, е американска поп певица и актриса от арменски произход по бащина линия и 1/16 чероки-индианка по майчина линия.\nШер е носителка е на наградите:\nИма и звезда на Алеята на Славата в Холивуд.\nКариерата на Шер започва в началото на 60-те години на ХХ век, когато среща Сони Боно – музикант и политик. Шер и Сони започват да се изявяват като дует, отначало под името Сизър и Клио (Цезар и Клеопатра), и бързо записват няколко песни – „The Letter“, „Do You Wanna Dance“ и „Love Is Strange“, които така и не носят желания успех. В края на 1964 Шер (тогава още под името Шерилин), сключва договор със звукозаписната компания „Liberty Records“, а Сони играе ролята на продуцент. Песента „Dream Baby“ е харесана от радиостанциите и скоро става локален хит. Месец след това Сони и Шер сключват договор с „Reprise Records“ и реализират първия си сингъл – „Baby Don't Gо“.\nПрез април 1965 г. първият им запис за новите издатели – „Just You“, стига до 20-о място в класациите. Това е началото на успехите за дуото.\nСони и Шер вече са доказани музиканти, но двамата имат и артистични заложби, затова са поканени да участват във филм. Шер започва напълно самостоятелна кариера. Омъжва се за Грег Олман, от когото има син – Илайджа. Издава няколко солови хита – „These Days“, „Geronimo's Cadillac“, „Long Distance Love Affair“, „Pirate“. Започва да води отново комедийно шоу, но този път нейно самостоятелно.\nПесента „Believe“ застава начело на всички класации по света, печели наградата Грами и много други. По същото време се появява и албумът „Believe“, като в него са включени не по-малките хитове – „Strong Enough“, „All Or Nothing“, „Dov'é L'amore“, „The Power“. Песента „Believe“ продава 11 милиона копия като сингъл, превръщайки се в най-продавания такъв за времето си, а едноименният албум е продаден в над 20 милиона копия, заемайки първи позиции в музикалните класации в десетки държави. За Шер вече не се говори като за залязващ артист, а като за единствената изпълнителка на възраст над 50 години, с хит номер 1 във всички класации, харесвана от млади и стари. През 1999 поп иконата прави и едно от най-мащабните си турнета – „Do You Believe Tour?“, изнасяйки 121 концертни шоу спектакъла на три континента (Северна Америка, Европа и Африка). С приходите си от 160 милиона долара турнето става едно от най-печелившите на жена артист. През същата година Шер се снима във филма „Чай с Мусолини“.\nСтранностите на Шер\nВилата на Шер в Малибу е обзаведена в ренесансов стил. Там певицата е отделила стая, предназначена специално за многобройните ѝ перуки – в червено, розово, сребърно, руси и тъмнокоси: „Притежавам стотици, и аз сама не знам колко са точно. Слагам ги, защото така се забавлявам. Това коренно преобразяване ми носи много радост. Истинско шоу е.“ – коментира Шер страстта си към перуките.\nТя допълва още: „Не се страхувам от това, че понякога разсмивам другите с вида си! Много хора търсят и сами влагат прекалено много смисъл в създаването на мода. За мен тя е развлечение, а не правене на докторат.“ На сцената изпълнителката изглежда перфектно, но у дома си е съвсем нормална жена. „Още щом затворя вратата вкъщи, си слагам панталоните за джогинг, тениска и връзвам косата си на конска опашка. Имам облекла за обществени изяви и за свободното време. Разделени са в отделни гардероби“ – разказва още тя.\nОмъжва се за Сони Боно през 1964 г., но се развеждат през 1974. След развода двамата си остават близки и поддържат приятелски отношения.\nВ живота на Шер присъстват много известни мъже като Том Круз, Джийн Симънс, Вал Килмър, Ричи Самбора (китарист на „Бон Джоуви“), Рей Лиота, Елвис Пресли, Марлон Брандо, Майкъл Болтън и редица други холивудски звезди. В интервю за известния тв водещ Дейвид Летерман (видеоклип) тя уточнява с характерното си чувство за хумор, че не е успяла да отиде на среща с Елвис Пресли, защото била много изнервена и притеснена.\nШер среща Том Круз през 1980 г. в Белия дом веднага след неговия хитов филм „Рискован бизнес“ („Risky Business“) и признава, че била запленена от 23-годишната изгряваща звезда. Връзката на Шер с Том Круз продължава от 1981 до 1984 г. Тя признава за нея в интервю пред телевизионната водеща Опра Уинфри. По време на романса си с Круз Шер е на 39. Певицата винаги е казвала, че Том Круз е в топ 5 на нейните любовни авантюри.\n20-05-2022 | виж всички новини |


22NZ05.1 – Breviar\nВсичко бе създадено чрез Него и за Него.\nИсус Христос е образ на невидимия Бог, роден преди всяка твар; понеже чрез Него е създадено всичко, що е на небесата и що е на земята, видимо и невидимо; било престоли, било господства, било началства, било власти – всичко чрез Него и за Него е създадено; Той е по-напред от всичко, и всичко чрез Него се държи.\nИ Той е глава на тялото, сиреч на Църквата; Той е зачатък, първороден измежду мъртвите, за да има във всичко първенство; понеже в Него благоволи Отец, да обитава всичката пълнота и чрез Него да примири със Себе Си всичко, било земно, било небесно, като го умиротвори чрез Него с кръвта на кръста Му.\nПс 99, 2.3.4.5. (О: 2с)\nВлизайте в Неговите порти със славословие, в Неговите двори – с хваление, славете Го, благославайте името Му.\n“Защо учениците Иванови постят често и молитви правят, както и фарисейските, а Твоите ядат и пият?\nТой им рече: “Нима можете накара сватбарите да постят, когато с тях е младоженецът? Но ще дойдат дни, когато ще им отнемат младоженеца, и тогава, през ония дни, ще постят.”\nПри това им каза притча: “Никой не пришива на вехта дреха кръпка от нова дреха; инак, и новата ще раздере и на старата не ще прилича кръпка от новата.\nИ никой не налива ново вино във вехти мехове; инак, новото вино ще спука меховете, и само ще изтече, и меховете ще се изхабят; но ново вино трябва да се налива в нови мехове; тогава ще се запази и едното и другото. И никой откак пие старо вино, не ще поиска веднага ново, понеже казва: “Старото е по-добро.”


ВицовеВоенни Архиви - Страница 20 от 22 - Вицове\n– Значи, като се издигне самолета на 3000м височина – скачаш. После броиш до 10 и натискаш бутончето за отваряне на парашута. Ако не се отвори, броиш до 7 и натискаш резервния бутон. Когато се приземиш, долу ще те чака една джипка, която ще те върне обратно в базата.\nКачил се Пешо, дошло време да скача. Скочил той, броил до 10, натиснал бутона – парашута не се отворил. Броил пак до 7, натиснал резервния бутон – парашута пак не се отворил. Тогава си казал на глас:\n– Е сега, ако и джипката не дойде, ебати организацията!\n– Гледам напред – бре, ебало си мамата! Поглеждам наляво – ебало си мамата! Поглеждам надясно – ебало си мамата! Гледам назад – малей, и там си ебало мамата!\n– Бре, каква памет! – чудят се пионерчетата.\n– Погледнете каква униформа ми дадоха в склада! Панталоните са ми до коленете, ризата е много широка, а ръкавите – до лактите. Приличам на плашило!\n– Всичко е наред, момче! Войникът трябва да внушава страх!\n– Някакви оплаквания?\n– Да, чаят има вкус на хлорна вар!\n– Глупости! Има вкус на карболова киселина!\n– Абе защо военните са толкова тъпи?\n– Е не знаеш ли, че когато Господ раздавал акъла те били на занятие. Той застанал на моста да ги пресрещне, а те тренирали минаване на водно препятствие и минали под моста.\n– Серьожа, это ты?\n„… С огромна жалост Министерството на Отбраната съобщи, че прототипът на разработваният от дълго време нов изтребител се е разбил вчера при изпитателния му полет. Загинал е целият екипаж на самолета с изключение на въглищаря…“\n– Редник, тичай до ония храсти и докладвай дали съм там!\n– Господин старшина, разрешете да доложа – там сте, покрит с хартия!\n– Добре, всичко ми харесва и разбирам защо има дупка отпред, но защо по дяволите сте му направили дупка и отзад?\n– Как защо, ами откъде ще се вкарва фунийката?\nАлбанските учени изобретили нов тип ракета „земя-земя“. На изпитанието присъстват висши военни и политици. Точно на старта обаче ракетата нещо засича и не успява да излети. Веднага към нея се спускат механици и техници и започват да оглеждат какво не е наред. По едно време един се провиква:\n– Открих какъв е проблемът – скъсал се е главният ластик.\nСтр. 20 of 22| «« Предишна...10...1819202122Следваща »


България в челната тройка на страните с най-висок ръст на въглеродните емисии м.г. - 24chasa.bg\nБългария в челната тройка на страните с най-висок ръст на въглеродните емисии м.г.\n04.05.2018 14:29; 24 часа онлайн\nВ петък Евростат представи данни, според които емисиите на въглероден диоксид (CO2) от изгарянето на изкопаеми горива са се увеличили през 2017-а година в рамките на Европейския съюз с 1,8% в сравнение с предходната година.\nСпоред същото проучване, най-силен ръст на отделяните вредни въглеродни емисии през миналата година е имало в Малта, Естония и България, предаде БНР.\nТрябва да се има предвид, че емисиите на въглероден диоксид (CO2) са основен фактор за глобалното затопляне и формират около 80% от всички емисии на парникови газове в рамките на ЕС. Те са повлияни от фактори като климатичните условия, икономическия растеж, размера на населението, транспортните и промишлени дейности.\nСледва също да се отбележи, че вносът и износът на енергийни продукти оказват влияние върху емисиите на CO2 в съответната страна, в която е осъществено изгарянето на изкопаеми горива. Така например, ако се внасят въглища, това води до увеличаване на отделяните вредни емисиите, докато при внос на електроенергия няма пряко въздействие върху емисиите в страната-вносител, тъй като тези вредни емисии ще се отчитат за страната-износител, където се произвежда и продадената електроенергия.\nДанните на Евростат показват, че през 2017-а година най-голямо понижение на отделяните емисии на въглероден диоксид е имало във Финландия (понижение с 5,9% на годишна база), Дания (с 5,8%), Великобритания (с 3,2%), Ирландия (с 2,9%), Белгия (с 2,4%), Латвия (с 0,7%) и Германия (понижение с 0,2%).\nВ същото време най-силно нарастване на вредните въглеродни емисии през миналата година е отчетено в Малта (повишение с 12,8%), следвана от Естония (с 11,3%), България (с 8,3%), Испания (със 7,4%) и Португалия (със 7,3%).\nВъпреки че нашата страна е на едно от челните места в тази негативна класация, вредните емисии на въглероден диоксид, отделяни при енергийното производство на България представляват едва 1,5% от общия размер на CO2 за целия Европейския съюз. По-малък дял в рамките на ЕС е отчетен в едва 13 други страни-членки на съюза.


Метц - Анже Прогноза 03 март 2021\nМетц – Анже Прогноза 06 март 2021\nxGprognozi.com » Футболни Прогнози » Метц – Анже Прогноза 06 март 2021\nМетц ППЗЗР\t Още\nАнже РРЗЗР\t Още\nП (1.01) 1 - 2 (2.21)\nП (1.55) 1 - 2 (1.04)\nЗ (1.38) 1 - 2 (1.32)\nР (1.91) 1 - 1 (1.55)\nР (1.64) 0 - 0 (1.10)\nЗ (1.33) 1 - 3 (1.00)\nЗ (1.35) 3 - 0 (1.34)\n1.30 xG / 1.09 G\n1.54 xG / 1.06 G\n1.08 xG / 1.12 G\n1.40 xGA / 1.15 GA\n1.55 xGA / 1.12 GA\n1.32 xG / 1.03 G\n1.30 xGA / 1.52 GA\nНа 03.03.2021 един срещу друг се изправят отборите на Метц и Анже. Двубоят е част от програмата на 28 кръг във Лига 1. За последно двата отбора се изправиха един срещу друг в шампионатен двубой на 18.10.2020. Той завърши при резултат Анже 1 - 1 Метц. От началото на сезона в Лига 1, Метц печели средно по 1.19 точки в домакинствата си. Анже добавя към актива си средно по 1.35 точки в гостуванията си.\nНападателите на Метц получават добри шансове за гол, но не се възползват. Позицията на Метц в класирането може да е много по-висока, ако футболистите в предни позиции поемат отговорност и покажат по-добра концентрация в следващите мачове. Според данните ни Метц се очаква да вкарва средно по 1.54 гола като домакин този сезон в сравнение с вкарани 1.06 до момента.\nВ домакинствата си Метц допуска средно по 1.19 гола. За момента това е по-малко от очакваните средно по 1.24 гола, но ще е нужно повече концентрация в следващите мачове. В противен случай резултатите на Метц може да се влошат в следващите кръгове.\nСпрямо статистиката, с която разполагаме за визитите на Анже, вкараните попадения (1.06) са по-малко в сравнение с очакваните (1.26). Това означава, че нападателите на Анже не се възползват от създадените шансове и ги пропиляват. Нападението на Анже ще се нуждае от повече концентранция и късмет, за да помогне на съотборниците си.\nВ гостуванията си Анже допуска повече голове във вратата си (1.53 ), в сравнение с очакваните средно допуснати попадения (1.41 ) според статистиката. Поне към момента изглежда, че бранителите на Анже вършат добре своята работа, но от тук нататък ще е необходимо повече концентрация. Наставникът на Анже има какво още да подобрява в играта в защита на своя отбор.\nМетц - Анже Резултати\nСпоред статистиката, с която разполагаме, в последните години двата отбора са изиграли общо 8 мача помежду си в Лига 1. Във въпросните 8 двубоя, Метц записа 3 победи, Анже триумфира в 3 мача и 2 мача завършват с равенство. Според данните, с които разполагаме, Метц и Анже вкарват средно по 2.38 гола, когато играят един срещу друг. Залог на гол-гол печели в 50% от съперничествата помежду им. Линията от 2.5 гола е покрита в 50% от срещите.\nСтатистика на Метц и Анже в предишните 8 мача между тях в Лига 1.\nАнже 1-1 Метц\nМетц - Анже Статистика\nПодробна статистика от мачовете на Метц и Анже през настоящия сезон. Бутон "Всички" показва статистика само за мачовете на Метц като домакин и Анже като гост.\nП (0.90) 2 - 4 (1.45)\nП (1.20) 0 - 1 (0.95)\nЗ (1.55) 1 - 0 (0.97)\nП (1.39) 2 - 0 (1.72)\nП (1.76) 0 - 2 (1.40)\nР (1.78) 2 - 2 (0.76)\nЗ (1.60) 1 - 3 (2.00)\nП (1.80) 0 - 1 (1.27)\nП (1.07) 2 - 0 (1.03)\nП (1.31) 3 - 1 (1.15)\nЗ (1.03) 2 - 1 (1.85)


Къде да заведем децата през почивните дни? Събития за деца и родители 29 – 30 юни 2019 в София | ПоПоТам – събития за деца\nHomeПолезно Бюлетини Къде да заведем децата през почивните дни? Събития за деца и родители 29 – 30 юни 2019 в София\n28.06.2019 By ПоПоТам No comments yet\nЗа семействата, които ще прекарат последния уикенд на първия летен месец в града, е нашият седмичен обзор на безплатни и достъпни събития за деца и родители в София през почивните дни 29 и 30 юни 2019 г.\nВ съботния ден Музейко ще бъде затворен, но ще се пренесе в Борисовата градина, за да посрещне деца и родители с богата програма научни експерименти и забавления. Сред тях са Лятна академия, Дискотека за плюшени животни, Лов на съкровища, томбола с награди. Какво още ви очаква вижте по линка: На 29 юни Музейко играе в парка.\nИнициативата за почистване и облагородяване на детски площадки с личен труд и средства, подета от група млади хора от софийския квартал Изток, продължава и предстоящия уикенд. Организаторите вече имат съмишленици, но канят и всеки, който има желание, да се включи в кампанията. Ето повече за събитието: Бъди общественополезен на 22-23 и 29-30 юни в кв. Изток.\nНа 29 юни, събота следобед, на Витошка ще се проведе поредният ЛЕТЕН парад на шапките. Организаторите ви приканват да се облечете елегантно, да сложите любимата си шапка и да се присъедините към останалите край паметника на Алеко, за да я поразходите и се позабавлявате заедно.\nВ събота, 29 юни, е и последният от Дните на розите и билките в Ботаническа градина – БАН. Посетителите ще се любуват на цъфтящите градини и ще научат повече за билките. Входът е от 1 до 4 лв.\nОт сутринта до вечерта в неделя, 30 юни, на Лятната сцена в Борисовата градина ще се редуват танцьори и певци от различни страни, участници във Фестивал „Балканска палитра“. За децата е предвидено творческо ателие за изработване на любим герой, рисунки и оцветяване на шевици и други фолклорни мотиви.\nОбразователни събития и забавления за деца\nБезплатно: Започна Лятна занималня 2019 в Детския център на Столична библиотека, която ще се провежда четири дни седмично, включително събота. На 22 юни децата ще слушат приказки, ще участват в забавни образователни игри, а в съботния ден могат да се включат и в арт ателие с художника Христо Кърджилов.\nБезплатно: За същия ден е планирано и заниманието Приказки за Хитър Петър в Детския отдел на филиал „Люлин“ Столична библиотека\nДемонстрационното хранене на животните в Зоопарка тази събота, 29 юни, ще бъде на тема Фобии от животни. Специален гост на събитието ще бъде доц. Стоян Лазаров от Националния природонаучен музей – БАН. Той ще представи различни животни от личната си колекция (паяци, змии, хлебарки, плъхове и др.) към които хората изпитват фобии, и ще запознае посетителите с интересни факти за тях. По линка вижте и графика за хранене на животните.\nНеделята Музейко е обявил за Ден на бащата. Тук можете да видите програмата: На 30 юни в Музейко: Ден на бащата в Музейко\nНа 29 юни преди обяд малките любители на приложните изкуства ще могат да се включат в поредната съботна Детска работилничка в Книжарница Корнел на ул. „Любен Каравелов“ 22, на ъгъла с ул. „Граф Игнатиев“. Темата тази седмица е Да си направим морски шах. За участие трябва да се запишете предварително.\nСъщия ден следобед в Националната галерия очакват почитателите на изящните изкуства в Музейни турове в Квадрат 500: Морето в картини. За участие трябва да се запишете предварително.\nВ късния съботен следобед в „Детски ръчички“ започва поредното занимание за добродетели за деца и родители Творци на Живота , този път на тема „Искреност“. За участие трябва да се запишете предварително.\nКуклен театър в Книжен център „Гринуич“: Косе Босе (седящо място 5 лв.)\nБезплатни спортни събития за деца и родители\nКакто всяка събота, и на 22 юни от 10 ч. стартира