Generalforsamling 2019 og netværksbar\nDen 20. maj afholder vi generalforsamling i Byens Netværk. Kom og gør din stemme gældende i byens bedste forening - og benyt dig samtidig af muligheden for at møde de andre medlemmer af Byens Netværk, når vi efterfølgende holder netværksbar i rammerne af Fæstningens Materialgård og vores hyggelige, grønne gårdmiljø.\nDerudover får vi selskab af Annette Blegvad fra Akademisk Arkitektforening og Natalie Mossin fra KADK (Akitektskolen), som kommer og fortæller lidt om den internationale arkitektforening UIA’s verdenskongres, som afholdes i København i 2023. Annette og Natalie står i spidsen for forberedelserne til den prestigefyldte verdenskongres. Temaet for UIA 2023, som er officiel NGO under FN, er FN's 17 verdensmål.\nFormandindens årsberetning for 2018\nPræsentation: UIA Congress 2023 – verdens største arkitektkongres kommer til København under temaet ”Sustainable Futures” v/ Annette Blegvad fra Akademisk Arkitektforeningen\nPræsentation: Sustainable Futures – leaving no one behind. Hvordan arkitekturen kan bidrage til indfrielse af verdensmålene v/ Natalie Mossin, Institutleder, Institut for Bygningskunst og Teknologi, KADK\nHvis du vil vide mere om UIA’s verdenskongres og/eller har lyst til at bidrrage kan du kontakte:\nANNETTE BLEGVAD, CEO\n+ 45 30 85 90 11\nSOFIE HVIID PROJECT, MANAGER\n+ 45 20 65 20 11\nTONY BECH, PUBLIC AFFAIRS OFFICER\n+ 45 22 30 03 82\nDet er blevet tid til den årlige generalforsamling i Byens bedste Netværk. Vi inviterer til en hyggelig eftermiddag, hvor vi fejrer foreningen Byens Netværks 24 års fødselsdag. Generalforsamlingen finder i år sted i vores nye rammer i Fæstningens Materialgård.\nI løbet af eftermiddagen får vi selskab af Annette Blegvad og Natalie Mossin, der vil fortælle om forberedelserne til UIA.\nUIA er verdens største kongres for arkitekter. Den afholdes hvert 3. år, og det er første gang, at kongressen kommer til Norden. Kongressen forventes at samle 10-15.000 arkitekter fra hele verden. Temaet for UIA 2023 er FN’s 17 bæredygtighedsmål med det overordnede tema ”Sustainable Futures”. Danmark bliver det første nordiske land, som huser en UIA-verdenskongres. Det forventes, at 10.000-15.000 arkitekter fra hele verden vil deltage. Kongressen foregår over fire dage i juli 2023 og bliver afholdt i Bella Center i København. UIA er officiel NGO til FN, og efter planen skal kongressen resultere i en officiel ”deklaration” med anbefalinger til FN’s videre arbejde med de 17 verdensmål.\nVi slutter arrangementet af med en hyggelig og uformel netværksbar. Hvis vejret er godt, trækker vi ud i det hyggelige gårdrum i Fæstningens Materialgård.\nSpecifikationer til årsrapport for 2018\nÅrsresultat 2018 og budget 2020\n15:00 Velkommen v/ Henriette Sofie Larsen, Byens Netværk\n15:15 UIA Congress 2023 – verdens største arkitektkongres kommer til København under temaet ”Sustainable Futures” v/ Annette Blegvad fra Akademisk Arkitektforeningen og Natalie Mossin fra KADK/ Akitektskolen\n16:15 Ordinær generalforsamling\n20/05 2019 15:00 - 18:30\nFæstningens Materialgård - eventlokalet "Los Angeles"


Regler? Hvilke regler? – KBregnhoved\nPosted 12. februar 2018 6. februar 2018 KB\nDette er en revideret udgave af et af mine absolut yndlingsblogindlæg fra min anden blog, CreativeKat: Regler? Hvilke Regler?\nEfter at have arbejdet og redigeret længe på mit eget store skriveprojekt, så har jeg – sikkert som så mange andre – søgt efter gode råd hos etablerede forfattere. Og det har fået mig til at tænke. Ikke kun på de råd, jeg har læst, men også på, om jeg i virkeligheden kan fortælle andre, hvordan de skal redigere deres egne tekster? Hvordan kan en udefrakommende vove at påstå, hvad passer til lige netop dig? Nej, selvfølgelig kan jeg ikke det. Kun du selv kan vide, hvad der fungerer for dig, ved at prøve dig frem. For det er også sådan, jeg har fundet ud af, hvad der fungerer for mig.\nEmnet for dette blogindlæg er til dels inspireret af en Camp Care Package fra Camp NaNoWriMo. Når man er en del af Camp NaNoWriMo får man nemlig jævnligt små, motiverende emails om at skrive. Denne emailen lød derfor således (engelsk):\n”BREAK THE RULES. It’s easy to get distracted by all the “do’s” and “don’ts” of storytelling. We’ve all heard rules. Don’t use adverbs! Do use dialogue tags! Don’t start with a dream sequence! Do start close to the moment of change!\nWriting is about making your own rules. No one has written your manuscript before, so no one knows what’s going to work until you show them. So, ignore the noise that says there’s a right way to write a book and find your own rules.”\nDenne lille email fik mig til at tænke på, da jeg var til Bogforum. Her var der nemlig et af fremlæggelserne, der brændte sig dybt ind i min hukommelse. Desværre ikke på den gode måde. Selvom jeg er overbevist om, at fremlæggeren vidste, hvad hun havde med at gøre, så kunne jeg ikke lade være med, at blive dybt frustreret over et af rådene. Det var nemlig, at man aldrig nogensinde skulle gøre brug af klichéer. Så, hvis man for eksempel skriver fantasy, så skulle man ikke have den uhyggelige, høje troldmand med sort hår til at være skurken. Lige da jeg stod i situationen og hørte det, så var der en spinkel stemme, der blev højere og højere inde i mit hoved, som sagde: ”Jamen, hvad hvis man gør det af en god grund? Hvad hvis man skrev en historie, hvor hele omdrejningspunktet var disse klichéer? Hvorfor skulle må man så ikke gøre dette? Hvad hvis man brugte hele historien på at skrive den omtalte troldmand så han blev opfattet som ‘ond’ og at det i sidste ende viste sig, at han slet ikke var det? Derved kunne man bruge klichéerne til ens fordel.”\nFor mig handler det ikke om klichéerne, men om, hvordan man bruger dem. Er alting fuldstændig lige ud af landevejen og kedeligt forudsigeligt hele historien igennem? Ja, så bruges de måske for meget. Men det kunne lige så vel være måden, det er skrevet på, der gør det kedeligt – ikke på grund af klichéerne. Jeg har selv med stor glæde læst hele John Flanagans serie Skyggens Lærling, hvor stort set hver af bøgerne omhandler samme præmis og er til tider ret så forudsigelige. Men til gengæld har karaktererne distinkte personligheder, der virkelig viser sig gennem deres eventyr, og det er dem, som langt hen ad vejen gør, at jeg har lyst til at læse videre og som gør bøgerne spændende. Igennem alle de 12 bøger.\nForstå mig ret – jeg siger ikke, at man skal holde sig til klichéerne, hvis de ikke passer ind i historien. Men man skal heller ikke nødvendigvis undgå dem for enhver pris. Der skal bare være en grund til at vælge fra eller til – og sådan mener jeg, at det er med alle opsatte regler. Altså, måske lige med undtagelse af de helt fundamentale regler for retstavning og kommasætning. Jeg ville i hvert fald finde det meget forvirrende at læse en bog, hvor man havde opfundet sit helt eget grammatiske system. Men selv med de grammatiske regler, er flere af reglerne til for at blive brudt i ny og næ; det giver læseren en lille opvågning (om han er klar over det eller ej), da det også giver et brud i teksten. Man skal bare ikke gøre det hele tiden. Og så er det disse brud med de grammatiske regler, der gør, at jeg godt kan tillade mig at komme med et semikolon, starte en sætning med ’og’ eller ’men’ engang imellem, og det kan jeg nu meget godt lide.\nOg tager man ikke mit ord for det, så kan man jo tage Anne Rices (engelsk):\n“It’s very easy to criticize someone else’s writing. If you want an insight into how easy it is, just think of the classics you may not like personally, or how easy it is to make fun of them, or criticize them. It’s very easy for people to attack you and discourage you. Ignore them; be polite to them, but ignore them, and just keep going. Keep protecting your ideas and your work and stick with the feeling you have when you’re writing. If you enjoy what you’re writing, someone else is going to enjoy reading it someday. So just stick with that feeling; be faithful to that. Go where the pain is when you write; go where the pleasure is. Create the book that you would like to read, the book that you want to live in as a writer. Just keep going.”\n– Anne Rice, forfatter til bla. En Vampyrs Bekendelser.\nLad ikke andre sætte dit lys under en skæppe. I sidste ende er det vel heller ikke dem, du skriver for – gør du? Det ved jeg i hvert fald, at jeg inderst inde ikke gør. Det er en del af det, men i bund og grund, så skriver jeg for mig. Og derfor er der ingen andre, der kan fortælle mig, hvordan jeg arbejder bedst, hvad jeg kan tillade mig eller ikke kan tillade mig at skrive om – eller hvordan, jeg skal skrive det. Men jeg lytter gerne til gode råd, og tager de råd og regler til mig, som jeg synes giver mening, og som fungerer for mig. Og så bryder jeg de regler og ignorerer rådene, når jeg synes, der er behov for det. For der er jo ingen regel, uden en undtagelse – vel?\nMotivation til at skrive: forfølg dine drømme og nå dine mål!⟶


Nej, Stofa SmartTv skal være tilsluttet direkte til modemmet fra Stofa. Har jeg indflydelse på indholdet af min kabel-tv pakke? Indholdet af din kabel-tv pakke afgøres af din antenneforening, enten via programudvalg eller lignende. Du kan læse om dine muligheder for at få indflydelse på indholdet i kabel-tv pakkerne på din antenneforenings hjemmeside.Du kan også sammensætte din egen pakke med FritValg. FritValg består af op til 85 forskellige kanaler, du frit kan vælge oven på din lille-, mellem- eller store tv-pakke.Læs mere om og bestil SmartTv på stofa.dk Opsiges mit kabel-tv automatisk ved fraflytning? Stofa får i de fleste tilfælde ikke besked om flytninger fra eksempelvis kommuner, udlejere, boligforeninger mv. Du har derfor selv ansvar for at melde din flytning til os, og det kan du gøre ved at kontakte til os på 8830 3030. Hvorfor mangler jeg lyd på mine kanaler?\nUndersøg først, om Stofa boksen og fjernsyn/forstærker er korrekt forbundet, og om der er skruet op for henholdsvis tv og Stofa boksen på lydstyrke/volume knappen på de respektive fjernbetjeninger.\nDer kan også være slukket for lyden på boksen ("muted") - hvis der er slukket for lyden på boksen, vil der være et "mute" symbol.\nHvis der herefter stadig ikke er lyd, kan det skyldes, at du har valgt "Digital lyd (AC3)", og dit fjernsyn/forstærker ikke understøtter dette. Gå ind i "Menu -> Indstillinger -> Lyd". Ved "Digital Lyd (AC3)" prøv at vælg "AC3 lyd (Nej)". Se alle spørgsmål og svar\nVi vil gerne sikre at Stofa SmartTv hele tiden tilbyder vores kunder nye muligheder og bedre tv-oplevelser. Derfor opdaterer vi løbende SmartTv. Se de seneste software opdateringer Hurtig hjælp til installation af SmartTv Lej film med din fjernbetjening Kundeservice


EU: “Most migrants will be sent back” « Snaphanen.dk\nEU: “Most migrants will be sent back”\nSeneste opdatering: 23/4-15 kl. 1616\nThe Guardian har denne solohistorie tidlig torsdag morgen. Drømmer jeg eller er jeg vågen? Bara Sverige vill ha lagliga vägar in i EU, hedder det fra flertallet af Sveriges partier. Hvis The Guardian ellers står til troende, kan svenske politikere hengive sig til yndlingssporten glorepudsning ganske gratis. og muligvis endda tænke: “Pyha, godt vores forslag ikke har en chance for at få flertal.” Et så uendeligt hykleri ville bedst ligne dem. Nu er jeg måske uretfærdig, for det er den lille sekt, Miljøpartiet, der har lagt veto ind på alle punkter, og udstiller Sverige som idiot internationalt.\nNu må vi se, hvordan EU vil kommunikere dette “australske” scenarie, for en lille del af øvelsen er at kommunikere til millioner af afrikanere og andre: Spar pengene og livet, bliv hjemme. Bliver dette virkelighed efterhånden, er det virkelig en kovending for EU, hvor Operation Triton var et nølende, kvarthjertet kompromis. Det er rimeligt at formode, at nogle i toppolitik endelig har noteret, at grænsen for hvad de kan byde deres landsmænd, er ved at være nået. Antagelig har IS og de seneste års muslimske terror i EU, også gavnet ædrueligheden. Selvom det kun er et udkast, og det vil møde modstand i det indvandringspolitiske komplex, er det (gårds) dagens historie:\nConfidential draft from summit reveals that only 5,000 migrants will be allowed to resettle in Europe with at least 150,000 likely to be repatriated. A confidential statement seen by the Guardian indicates that the vast majority of those who survive the journey and make it to Italy – 150,000 did so last year – will be sent back as irregular migrants under a new rapid-return programme co-ordinated by the EU’s border agency, Frontex. More than 36,000 boat survivors have reached Italy, Malta and Greece so far this year.\nEU leaders are likely to agree that immediate preparations should begin to “undertake systematic efforts to identify, capture and destroy vessels before they are used by traffickers”. The joint EU military operation is to be undertaken within international law. Guardian, Most migrants crossing Mediterranean will be sent back, EU leaders to agree (Spain pushes for UN action against immigration from Libya, including sinking empty boats. EU borders chief says saving migrants’ lives ‘shouldn’t be priority’ for patrols)\nNATO: IS-terrorister smugles ind som flygtninge\nAs thousands of men, women and children flee the war-ravaged region, terrorists are being infiltrated into the mass exodus heading to Europe. IS chiefs have seized on mass migration from the region as an “attractive” way to get hardened terrorists into the West under the cover of refugees….“There is no sign whatsoever that this flow of people is going to stop. “\nIn a speech to the Counter-Terror Expo in London, Dr. Jamie Shea also gave a chilling insight into the scale and enormous wealth of IS. He likened IS to a Mafia-style organisation with a £4billion fortune which was recently raking in £1.3million-a-day from oil revenues alone. IS is using this to infiltrate further terrorist operatives into Europe. IS smuggles jihadists to Europe disguised as desperate refugees, warns Nato chief\nDet tror vi när vi ser det. Fartyg måste spåras upp och förstöras i de libyska hamnarna och på stränderna\nDet har vi andre normale og selvtænkende mennesker vidst siden efteråret, men EU og venstrefløjen VIL jo åbenbart fylde Europa op med disse morderiske galninge. Det vil jo klart lette overgangen til kalifatet… Mon Merkel og Thorning har overvejet, hvordan det vil blive at skulle smide stiletterne og gå med tørklæde??


NR. 43A OKTOBER chineseposters.net. Særnummer i anledning af Folkerepublikken Kinas 60 års jubilæum - PDF\nNR. 43A OKTOBER chineseposters.net. Særnummer i anledning af Folkerepublikken Kinas 60 års jubilæum\nDownload "NR. 43A OKTOBER 2009. chineseposters.net. Særnummer i anledning af Folkerepublikken Kinas 60 års jubilæum"\n1 NR. 43A OKTOBER 2009 chineseposters.net Særnummer i anledning af Folkerepublikken Kinas 60 års jubilæum\n2 KINABLADET udgives af Dansk-Kinesisk Forening og udkommer fire gange om året (marts, juni, september og december). Foreningens medlemmer får bladet tilsendt gratis. Et årsabonnement på bladet uden medlemskab koster 200 kr. Kinabladet er medlem af Foreningen af Danske Kulturtidsskrifter. Dansk-Kinesisk Forening er af Københavns kommune godkendt som en folkeoplysende forening. Redaktion: Flemming Ytzen (ansvarshavende) Fremtidsvej 9, 2860 Søborg. Anette Kruse, Hanna Leanderdal, Jette Mechlenburg, Bent Nielsen, Flemming Poulsen, Signe Overgaard Ptaszynski, Claus Seiden, Henrik Strube. Layout: Torsten Valeur DANSK-KINESISK FORENING blev stiftet 25. januar Dens formål er at være samlingssted for alle med interesse for Kina samt at formidle oplysning om Kina. Vedtægter, indmeldelse og abonnementstegning ved henvendelse til sekretæren. Hjemmeside: Formand: Jette Mechlenburg Kolding Landevej 43, 7000 Fredericia Tlf Sekretær og kasserer: Lene Løgstrup Engelholmvej 15, 2700 Brønshøj Tlf Danske Bank Bogsalg og leje af skolekasser: Gudrun Lindhard, Istedgade 27, 1.tv., 1650 København V. Tlf Mødegruppen: Kjeld A. Larsen, Helle Willum Jensen, Medlemskontingent: Enkeltmedlemmer kr Parmedlemmer kr. Pensionister og studerende kr. Pensionistpar kr. Kollektivt medlemskab kr. ISSN Tryk: Birkerød Bogtryk KINABLADET NR. 43A Særnummer om 60 års Folkerepublik Mao Zedong: Proklamationen 3 Henning Høeg Hansen: 1. oktober 1949: En almindelig lørdag 4 Ma Jisen: Seks årtier i tilbageblik 8 Clemens Stubbe Østergaard: Forandringernes logik 11 Jørgen Delman: Fra Folkedemokrati til folkets demokrati? 14 Kjeld Erik Brødsgaard: I verdensøkonomiens overhalingsbane 18 Stig Thøgersen: En rejse mod et ukendt mål 22 Ai Weiwei: Sandheden til magten 25 Cecilia Milwertz: Rigets største mangelvare: Kvinder 28 Flemming Ytzen: Mindst to versioner af Mao 31 Flemming Ytzen: Folkeliv i Beijing, april Hatla Thelle: Historiens lange skygger 34 Flemming Ytzen: Zhou Enlai, reformernes ophavsmand 37 Verner Worm: Fremtiden bygger på traditionen 38 David Favrholdt: Kulturen skabes i opdragelsen 41 Christopher Rosenmeier: Fra masselitteratur til masser af litteratur 44 Michael Danielsen: Opbrud i Kinas Rabalderstræde 47 Trine Brox: Den uløselige konflikt på Verdens Tag 50 Carsten Boyer Thøgersen: 232 gange større på 30 år 53 Kjeld Allan Larsen: En anderledes fattigdom 56 Ole Odgaard: Nye kulværker styrker klimaindsatsen 59 Bent Nielsen: En cyklus på 60 år 62 Henrik Strube: Hvorfor fejre 60 år? 62 Redaktionen: 60 år, ældgammel og stadig ung 63 Claus Seiden: Kinesiske citater diverse sider Flemming Poulsen: Glimt (tekst og foto) diverse sider Udgivelsen af dette særnummer af Kinabladet er muliggjort ved et økonomisk bidrag fra ØKs Almennyttige Fond. Særnummeret kan ikke købes, men leveres gratis til medlemmerne af Dansk-Kinesisk Forening og abonnenter på Kinabladet samt ved bestilling af et årsabonnement på Kinabladet eller medlemskab af Dansk-Kinesisk Forening. Forsiden En kinesisk plakat fra ca med Maos udråbelsen af Folkerepublikken Kina 1. oktober 1949 på Tiananmen-pladsen som motiv. Ukendt kunstner. Den kinesiske tekst lyder: Folkets Centralregering er den eneste lovlige regering for hele befolkningen i Folkerepublikken Kina. På den midterste lanterne i loftet står der: Må Folkerepublikken Kina bestå i år. (Oversættelse: Signe Ptaszynski). Plakaterne på forsiden, bagsiden og side 8 er fra en samling, der tilhører den hollandske sinolog Stefan R. Landsberger og International Institute of Special History i Amsterdam. Stefan R. Landsberger er professor i kinesisk kultur og historie ved universiteterne i Amsterdam og Leiden For de tre plakater, der er afbildet i dette nummer af Kinabladet, gælder følgende: Collection International Institute of Social History, Amsterdam. The Institute accepts no liability whatsoever arising from the use of its materials. Users are responsible for conforming to all relevant statutory provisions concerning copyright. The Institute does not intermediate in copyrights held by third parties. 2\n3 Den store mærkedag folkerepublikken kina 60 år For tres år siden, den 1. oktober 1949, meddelte formanden for Kinas Kommunistiske Parti, Mao Zedong, at Folkerepublikken Kina var skabt. 60 år er efter den kinesiske kalender en af de store mærkedage i et menneskes, og dermed også i et lands, liv. I dette særnummer af Kinabladet tegner danske forskere og andre kinakyndige et billede af det meget komplekse samfund, som Folkerepublikken har udviklet sig til i løbet af de seks årtier. God læselyst! Proklamationen Den formelle erklæring om, at Folkerepublikken Kina var grundlagt, blev vedtaget af det kommunistiske partis Konsultative Konference på et møde i Beijing i slutningen af september Samtidig blev Mao valgt til Folkerepublikkens leder. En kort version af erklæringen blev givet af Mao Zedong, da han i en tale lørdag den 1. oktober 1949 fra balkonen over indgangen til Den Forbudte By og med udsigt over Den Himmelske Freds Plads formelt meddelte, at Folkerepublikken Kina var grundlagt. Ordlyden af den formelle erklæring findes blandt andet i Mao Zedongs samlede værker bind 9. Den Konsultative Konferences proklamation indledes med at fastslå, at Folkets Befrielseshær havde besejret Chiang Kai-sheks reaktionære Kuomintangregering, og fortsætter: Der er nu vundet en afgørende sejr i folkets befrielseskrig, og størstedelen af landets befolkning er blevet befriet. På det grundlag har Det Kinesiske Folks Politiske Konsultative Konference holdt sit første møde. ( ). Som repræsentant for hele befolkningens vilje har den udarbejdet loven om dannelse af Folkerepublikken Kinas regering, valgt Mao Zedong til formand for Folkets centralregering (herefter opremses navnene på 62 medlemmer af en regeringskomité), erklæret grundlæggelsen af Folkerepublikken Kina og vedtaget, at Peking skal være landets hovedstad. Medlemmerne af regeringskomiteen trådte sammen i hovedstaden i dag. De vedtog enstemmigt, at den Politiske Konsultative Konferences program skal være regeringens politik. Proklamationen slutter med at fastslå, at denne regering er den eneste lovlige regering, der repræsenterer Folkerepublikken Kina og hele landets befolkning. Ved åbningen af det ovenfor omtalte møde i Det Kinesiske Folks Konsultative Konference holdt Mao en tale, der blev transmitteret i kinesisk radio. Transmissionen blev aflyttet i San Francisco. Et nyhedsbureau sørgede for at sende et referat ud til alverdens redaktioner, og det havnede på forsiden af den engelsksprogede avis North-China Daily News i Shanghai den 22. september Forfatteren Henning Høeg Hansen har kigget i de gamle numre af avisen for at få et indblik i, hvordan de nye tider blev modtaget i Shanghai. Det fortæller han om på de følgende sider. 3\n4 Historisk vidnesbyrd 1. oktober 1949: En almindelig lørdag Den engelsksprogede avis The North-China Daily News tog roligt på oprettelsen af Folkerepublikken. Avisen fik dog en kort levetid under det nye styre. Af Henning Høeg Hansen Lørdag den 1. oktober 1949 var naturligvis en betydningsfuld dag i Kina. Men det var egentlig ikke en særlig dramatisk dag. Der var mere politisk koreografi og detaljeret planlægning over begivenheden, end der var revolutionær vildskab. Det var en velkomponeret dag, og det er grunden til, at vi har billeder af begivenheden, hvor vi i alle detaljer kan se, hvad der sker, og ikke mindst hvem der deltager. For begivenheden var naturligvis det nye styres selviscenesættelse. Det er herfra den nye verden i Kina går. Derfor kender alle billedet af Mao, der udråber den nye Folkerepublik fra den sydlige port til Den Forbudte By. Den symbolske værdi er ikke til at overse, men for folket ude på den store plads var det muligvis af mere umiddelbar betydning, at de havde fået noget så usædvanligt som en lille sammenhængende ferie i forbindelse med begivenhederne. Hele tre dage! Det nye Kina blev grundlagt på en lørdag. Søndag den 2. oktober var International Fredsdag i overensstemmelse med det nye styres ideologi. Og mandag den 3. oktober var en national fridag, som man rundt omkring i landet kunne bruge til at fejre begivenheden. Men Kina var på den store dag endnu ikke noget samlet land det var først 14 dage senere, at det nye styre kunne erobre den sydlige storby Guangzhou (Canton). Det nye Kina blev født, uden at borgerkrigen var helt afsluttet. Den nye Folkerepublik var noget, der først senere blev én samlet stat, men der var lige fra begyndelsen ikke tvivl om, hvem der havde magten i landet eller ville ende med at få det. En venlig hilsen fra Shanghai Det skulle fejres overalt i landet, og det var med oprigtig faglig stolthed, at jernbanearbejderne i Shanghai Soldater fra Folkets Befrielseshær rykker ind i Shanghai efteråret Billede fra bogen Shanghai 1949, The End of an Era. Foto: Sam Tata. 4\n5 markerede, at de var blevet et af de vigtige elementer i et nyt land. De takkede på den måde, de kendte bedst: de pyntede et lokomotiv og sendte det mod den nye hovedstad med venlig hilsen fra Shanghai. Det var bare en af de mange små brikker i det store nye pulsespil, der samlet endte med at blive det nye Kina. Af alle steder i Kina var Shanghai måske det mest ejendommelige sted, idet der her stadig boede store grupper af udlændinge, der nærmest opfattede deres områder som værende deres egne og ikke det nye styres. Da jeg for nylig i en helt anden forbindelse bladede den engelsksprogede avis The North-China Daily News igennem for perioden omkring dannelsen af det nye Kina, var det ikke alene forbløffende at se, i hvilken grad udlændingene fortsat levede i deres egen lille verden i de såkaldte internationale settlements, men at de tillige lejlighedsvis troede, at det kunne de fortsætte med efter den nye republiks dannelse. Den ovennævnte meget britiske engelsksprogede avis noterede sig naturligvis magtskiftet, men de fleste udlændinge i de udenlandske områder i Shanghai opfattede sig ikke nødvendigvis som udstationerede expats de opfattede sig nærmere som bosættere, der boede i et settlement, og de var i egen opfattelse nybyggerne i Shanghai. Men de fyldte faktisk ikke meget i det kinesiske landskab, for i 1930 erne var der kun udlændinge, mens byen i øvrigt bestod af tre millioner kinesere. Og selv om tre nye store grupper (jøder, hviderussere og japanere) havde bragt antallet af udlændinge op over , fyldte de alligevel ikke samlet meget i det nye styres landskab. Avisen er i sin gengivelse af begivenhederne engelsk helt ned i sit navn, for North-China refererede til den klassiske engelske opfattelse af den kinesiske geografi: Nord-Kina var alt nord for den store flod Yangtze. I Shanghai fejrede man den nye stat med parader og sport. I provinsen herskede ordnede forhold, og avisen fortæller om detaljerne. Bestemte gader blev udpeget til paraderne, det blev angivet, at forskellige grupperinger skulle gå i en bestemt rækkefølge: arbejdere for sig, kristne for sig, buddhistiske munke for sig og udenlandske skolebørn for sig. Det var vigtigt at få alle med. I god tid før paraderne kunne man læse, at lokale kunstnere var gået i gang med at male fire store billeder på 6 x 9 meter, som skulle bæres rundt i byen. Billederne forestillede de fire i datidens nye heltekvartet: Mao, Marx, Lenin og Stalin. Skolebørn fik fri mandag For at det ikke skulle komme bag på forældrene, annonceredes det i den engelske avis, at alle skolebørn havde fri den nævnte mandag også børnene på de mange internationale skoler. Dannelsen af det nye Kina havde et skær af Fagenes Fest over sig. Der var optog og fodboldkampe. Der var mad og musik. Der var taler, sang og en tøvende erkendelse af, at ganske vist var noget sket, men den nye verden var endnu ikke helt på plads. Der var basketball med hold i sjov udklædning, og der var steder, hvor man kunne hente skilte med slogans til fordel for det nye styre. Alle blev opfordret til at medbringe musikinstrumenter. Den engelske avis gengav med omhu samtlige slogans, der var anbefalet af det nye lokale styre. En enkelt demonstrant deltog tilsyneladende med sit helt eget skilt med teksten: Fortsæt til Taiwan! Set med mine nutidige øjne ville meget have set anderledes ud, om opfordringen var blevet fulgt. Shanghai havde taget godt imod det nye Kina. Men vejret var ikke med de nye magthavere. I dagene efter den 1. oktober er der hele tiden ændring i planerne for fejringen. Det regnede nemlig for alvor i Shanghai. En stor del af de planlagte arrangementer druknede ganske enkelt i regn. Så det blev en ret så langtrukken fest, inden den sidste parade var afviklet. Sporvognsarbejderne synes dog at have trodset uvejret. De sendte en sporvogn gennem byen med en symbolsk globus på taget naturligvis med den tilhørende hvide fredsdue svævende over jorden. På sporvognens sider var fastgjort store billeder af Mao. Om søndagen gik en del briter i den lokale engelske katedral, hvor Af Kina var blevet omdannet til en Folkerepublik med Mao Zedong som leder, kunne man (som nævnt på side 3) læse i Shanghai-avisen North-China Daily News den 23. september 1949, en uge før Mao gav den officielle meddelelse i en tale på Den Himmelske Freds Plads. Den engelsksprogede avis måtte indstille udgivelsen i 1951 efter ordre fra Kinas nye magthavere. Den havde siden 1864 været den vigtigste informationskilde for de mange udlændinge, der opholdt sig i Kina. 5\n6 Folkets sejr I en radiotransmitteret tale den 21. september 1949 til 600 delegerede fra Det Kinesiske Folks Konsultative Konference sagde Mao ifølge North-China Daily News, at folket havde sejret over amerikansk imperialisme og dens håndlangere, Chiang Kai-sheks reaktionære styre. Vi må arbejde sammen med alle lande og folk, der elsker fred og frihed, frem for alt Sovjetunionen og de nye demokratiske lande. Vi har alle sammen en følelse af, at vort arbejde vil blive nedskrevet i menneskehedens annaler. Der vil man læse, at det kinesiske folk, der udgør en fjerdedel af verdens befolkning, har rejst sig. Vort revolutionære arbejde er fuldført. Vort statssystem, folkets demokratiske diktatur, er et resultat af, og en garanti for, at folkets revolution sejrer. På mødet besluttedes det, at Mao Zedong den 1. oktober 1949 i en tale ved Den Himmelske Freds Plads skulle proklamere, at Folkerepublikken Kina var født. den ligeledes engelske biskop Trivett ved forprædiken talte over Daniels Bog kap. 2. v. 22, hvor der står, at han ved hvad mørket gemmer, og lyset bor hos ham. Man kunne ikke høre det mindste spor i dagens prædiken om, at noget var sket i landet rundt om katedralen. Vi ved det, for på helt traditionel vis bringes søndagens prædiken altid i den følgende tirsdagsudgave af avisen. Sådan havde det også været, da kejserriget faldt sammen, og sådan havde det været under Boxeropstanden. Briterne fandt ikke lige vægtige grunde til at ændre på denne tradition. Dog måtte de her bøje sig på ét punkt, idet avisen på grund af den særlige tredje fridag ikke ville udkomme den efterfølgende dag, tirsdag. De ansatte i trykkeriet skulle have fri. Så den kom allerede i mandagsudgaven. Dagen for fejring af den internationale fred var alligevel ikke alvorlig nok til at give de kinesiske ansatte i trykkeriet fri! Så de biskoppelige ord kunne sprede sig ud over det meste af Kina, hvor avisen havde sine knap 7000 faste abonnenter. Det er i de små detaljer, at man ser forandringerne i verden. Også i Shanghai. En ny orden Den nye verdensorden kom langsomt på plads. Avisens ejer, Henry E. Morriss Jr., trykte sin avis i nr. 17 nede på The Bund og levede sit liv i nogle enorme villaer i den franske del af Shanghai med egen indgang til en væddeløbsbane for Greyhounds. Verden styrtede til sidst også sammen om denne mand og hans familie, men det tog nogen tid, før de nye elementer så at sige var på plads. I løbet af foråret 1951 blev det for meget for det nye styre. Avisen havde naturligvis provestlige holdninger til Korea-krigen, så den blev lukket. Avisens hovedkvarter på The Bund blev omdannet til en kommunal administrationsbygning, og villaen med tilhørende haveanlæg blev det kommunistiske styres officielle gæstehus for udenlandske besøgende. Et eller andet sted i arkiverne findes der formodentlig juridiske dokumenter, der sandsynliggør, at det hele gik ordentligt til. På den anden side var der ikke ret megen grund til at stå alt for meget på sin juridiske ret. For hvad var egentlig en rigmandsvilla værd i et Shanghai uden købere til den slags? En generation senere var alt glemt, og selv den engelske dronning har været overnattende gæst på stedet. I avisens optik var det nye Kina mest noget, der foregik i Peiping der lige i mellemtiden var blevet til Peking. Ude i provinsen manglede man Capstan tobak. Og havde man noget, kunne man henvende sig på et billetmærke til The North-China Daily News. Shanghais bedste lejligheder var begyndt at være billigt til fremleje. Den pr. definition altid velinformerede professor Ah-Ching ville fortsat gerne dele sin viden om det, han kunne læse i kundernes håndflader på adressen 825, Nanking Road. Mod passende betaling, naturligvis, men der var mange, der kunne have god brug for at vide, hvad fremtiden ville bringe. Imens var der klavertimer at passe, sprogkurser at vedlige- 6\n7 holde, guder at tro på og en forventning om, at netop i år ville det britiske landshold i cricket vinde et eller andet længe attrået trofæ. Uden betydning var det heller ikke, hvad det nye katalog fra Harrods i London ville bringe af nyheder. En danskers annonce I praksis var udlændingene dog på vej væk. Men også det skulle de have tilladelse til. Så i avisen den 9. september 1949 ses en annonce fra den danske statsborger A. H. N. Eskelund sammen med utallige andre næsten enslydende om, at han havde søgt om tilladelse til at forlade Shanghai, og at alle, der havde krav at gøre gældende, skulle henvende sig. Den 15. september kan man i en artikel læse, at myndighederne har bevilget Eskelund et exit-visa. Han kunne forlade Kina, der således blev en kompetent tandlæge mindre. Tandlæge Eskelund var i øvrigt far til forfatteren Karl Eskelund, der i bogen Min far trækker tænder ud stopper beskrivelsen af sin far i perioden før ovennævnte annonce. Allerede før den 1. oktober 1949 var der vendt op og ned på alting, og det kan ikke have været helt let for briterne i Shanghai at læse i deres avis den 13. september om et lykønskningstelegram fra formanden for det kinesiske kommunistiske parti, Mao Zedong, til formanden for det britiske kommunistparti, Harry Pollitt. Den ene formand ønskede den anden formand tillykke med at have været generalsekretær for de britiske kommunister i tyve år og forsikrede samtidig, at det kinesiske folk er faste i troen på, at det britiske kommunistpart og de hårdtarbejdende masser og de progressive intellektuelle i Storbritannien under dets lederskab er den mest troværdige allierede for det kinesiske folk. Kun ti dage efter trak den britiske regering sin ambassadør hjem fra den daværende kinesiske hovedstad, Nanking, som et indledende træk til det, der åbenlyst var den britiske regerings helt officielle politik: at ville give det nye styre i Peking/Beijing sin diplomatiske anerkendelse straks fra Folkerepublikkens grundlæggelse. Så også diplomatiet og magthaverne i London var på det kinesiske folks side. Indbyggerne i det internationale settlement i Shanghai havde kun flugten tilbage. De havde ganske enkelt ikke flere venner. Drømmen var endelig bristet, og det var tid at vende hjem. Heldigvis var avisen også fuld af annoncer om pakning, hjemtransport og forsikring af alle forsendelserne. Avisen berettede stadig om kampe mellem nationalisterne og kommunisterne (i avisen ret ofte omtalt som liberationisterne ), og fra nationalisternes hovedkvarter i Taipei var der rygter om, at kampene omkring Amoy kunne blive afgørende for, om provinsen Fukien lige over for Taiwan kunne holdes. Det viste sig hurtigt at være mindre end en illusion. Selv efter at udlændingene var væk, så det nye styre med mistænksomme øjne på denne skøge af en by og gjorde klar til et af verdens største forsøg på fysisk og moralsk rehabilitering: flere hundrede tusinder var afhængige af opium, arbejdede som prostituerede, smuglere og i diverse paramilitære organisationer. Hvortil kom alle dem, der bare havde været tilhængere af Nationalisterne. Formålet var klart: at omdanne en af verdens mest kaotiske metropoler til verdens største landsby med mennesker skabt i det nye styres billede. Nedlukning og opbygning Tilbage stod tomme huse og bygninger. De fandt alle nye formål, og Kina lukkede sig om sig selv. Omkring 40 år senere begyndte udlændingene at komme igen. Kina åbnede sig, og i et vist omfang kunne de oprindelige ejere købe deres bygninger tilbage i et overophedet ejendomsmarked. Den tabte fortid var vendt tilbage som investeringsobjekter. I løbet af 1951 var alle udlændingene væk. Eller rettere sådan fremstilles det ofte. Men det er naturligvis ikke rigtigt. Det nye styre havde sine venner som det gamle havde haft det. Og de blev naturligvis. Avisen udkom aldrig igen i den gamle form. Heller ikke efter at Kina havde åbnet sig igen. Men den er flittigt brugt som kildemateriale for alle, der leder efter deres rødder i Shanghai og omegn. Der var jo masser af børn, der gik i skole i Shanghai. Deres fortjenester til skolekoncerter og idrætsdage blev grundigt omtalt i avisen. Nu er de gamle mænd og kvinder og leder efter hinanden på nettet og i arkiverne. Eller børn leder efter deres forældres fortid. En af de sikre kilder er avisen. Her kan man løbende læse om udlændingenes verden, der langsomt, men sikkert visnede bort. Alle detaljerne er med i avisen. Det eneste, der egentlig mangler, er en samlet forståelse af begivenhedernes gang. Det er lidt som at læse en beskrivelse af sand, skrevet af en skribent, der ikke ved, at han står i kviksand. Henning Høeg Hansen er forfatter. Kinesiske citater Vejen til sejr Intet politisk parti kan føre en stor revolutionær bevægelse til sejr uden at besidde revolutionær teori og kendskab til historien. Mao Zedong\n8 Essay seks årtier i tilbageblik Kinabladets medarbejder i Beijing konkluderer: 30 års reformer har gjort landet til et bedre sted at leve i Af Ma Jisen, Beijing Ved årsskiftet 2009 havde jeg sat mig for at læse tre bøger. De var sendt til mig fra venner i udlandet. Bøgerne var What does China think af Mark Leonard fra Storbrtiannien, A New Asian Hemisphere An Irresistible Shift of Global Power to the East af Kishore Mahbubanni fra Singapore En traditionel kinesisk nytårsplakat med ønsket om rigdom og lykke kan være et passende symbol på de bedre økonomiske tider, som kineserne har oplevet i Folkerepublikkens 60 år. På siderne af plakaten står der: Må Rigdommens Gud komme ind ad døren på hver vej og skabe velstand, rigdom og fred. På det lille banner i gudens hånd: Velstand kommer til hjemmet. Og over gudens hoved står der: Må hvert eneste år bringe rigdom. (Oversættelse: Signe Ptaszynski) chineseposters.net og The Three Faces of Chinese Power, Might, Money and Minds af David M. Lampton, USA. De er alle publiceret i 2008, de sætter alle lys på Kinas opstigning, og det er virkelig tankevækkende. Den tidligste bog om Kinas opstigning, som jeg kender, er The Awakening Giant China s Ascension in the World Politics af Harish Kapur, Schweiz, som blev publiceret i I årenes løb er der skrevet flere og flere bøger og artikler om emnet. Forståelsen af, hvad der er sket i Kina, er forandret fra analyse og skøn til erkendelsen af en realitet. I 60-året for den Kinesiske Folkerepubliks fødsel ser verden endelig Kina i et nyt perspektiv. KINAS OPSTIGNING ER et udtryk, der fokuserer på Kinas voksende indflydelse på verdens anliggender. Men set fra en kinesers synsvinkel handler det mere om en forandring af den kinesiske nations skæbne: En syg gammel nation rejser sig og har fået nyt liv. I begyndelsen af det 19. århundrede styrtdykkede Kina fra at være et kejserdømme til en svag nation, invaderet af fremmede verdensmagter udstyret med kanonbåde, kanoner og bombemaskiner, dets skatte blev plyndret og dets folk undertrykt af de fremmede magter. De efterfølgende regeringer, som var ude af stand til at udøve den beskyttelse, de havde pligt til, drev enten aftalt spil med imperialisterne eller bukkede under for det fremmede pres for at afgive territorier og betale erstatning. Fordi Kina er så stort, var landet på et tidspunkt invaderet af mange fremmede magter på samme tid og reduceret til et halvkolonialt område, i mere elendig tilstand end kolonierne. I 1930 erne var halvdelen af landet i otte lange år besat af den dengang fremstormende japanske krigsmaskine indtil afslutningen af Anden Verdenskrig. Kinas korrupte regerende klike var hovedårsagen til de lidelser, som undertrykkelse og udbytning påførte befolkningen. Der var ikke andet at gøre for det kinesiske folks avantgarde end med alle midler at tage kampen op for et frit og uafhængigt Kina. Modstandskampen stod på i en periode på over hundrede år og led utallige nederlag og ofre, men var også heroisk og ukuelig. I 1949 blev den Kinesiske Folkerepublik grundlagt under Kinas Kommunistiske Partis lederskab. Historien tog en ny drejning. TRES ÅR ER forløbet, siden Kina gik i gang med opbygning af landet og genopbygning af sit internationale image. De tres år har også vist, at det ikke går lige ud ad landevejen. Til forskel fra tidligere tider kom de største vanskeligheder nu ikke fra fremmede invasioner, da det nye Kina var fast besluttet på at beskytte sin territoriale integritet og suverænitet, men fra en forkert politik udøvet af det herskende parti, repræsenteret af dets altoverskyggende leder, Mao Zedong. Mao døde i dyb græmmelse over, at han ikke havde en anelse om, hvor Kina ville havne. Det var i sommeren 1976, da landet var ødelagt af den ti år lange Kulturrevolution. De store forventninger, som befolkningen havde næret til det nye Kina, var totalt forsvundet efter de uophørlige ødelæggelser, forårsaget af gentagne politiske kampagner og økonomiske tilbageslag. Mere end 30 millioner mennesker døde af sult på grund af Det Store Spring Fremad, og Kulturrevolutionen skubbede landet ud til kanten af bankerot. Hvad folk tjente til opretholdelse af livet, var ikke meget mere end før Havnet i et dødvande måtte Kina finde nye udveje. En ophedet debat om Maos 27 år lange styre fik folk til at indse de skader, Maos klassekamp havde påført landet og befolkningen. 8\n9 I december 1978 besluttede det kommunistiske parti at opgive den politiske linie, der var baseret på klassekamp, og lovede højtideligt at koncentrere alle kræfter om at opbygge landets økonomi, så den kunne forbedre befolkningens livsvilkår. En ny politisk æra med reformer var indledt. HVORDAN KUNNE MAN skaffe tilstrækkeligt med daglige fornødenheder til at dække befolkningens behov? Der var ikke hjælp at hente i den socialistiske planøkonomi, hvor staten havde et fast greb om hele økonomien, hvad der var hovedårsagen til knapheden. Reformen gik ud på først og fremmest gradvist at begrænse statens monopol og tillade, at befolkningen selv kunne finde ud af, hvordan de kunne forbedre deres livsvilkår. De bønder, som nu var private landmænd, hvilket var strengt bandlyst under Mao, fik nu grønt lys til at fortsætte ad den vej. Det gav med det samme gode resultater. Overalt, hvor bønderne foretrak at lade deres egne husstande stå for produktionen i stedet for at være medlemmer af en stor kollektiv folkekommune, øgedes produktionen. Det varede ikke længe, før det nye system spredtes ud over landet; landbruget fik nyt liv, så det var i stand til at producere tilstrækkeligt med føde, spiseolie og bomuld så vel som andre råstoffer til industrien. Privat handel og industriel aktivitet, som spontant var dukket op, bredte sig hastigt, samtidig med at enkeltpersoner prøvede lykken og havde heldet med sig under de nye forhold. I mellemtiden indså staten også, at det var nødvendigt at tillade den private økonomi at vokse, da den kunne optage de store mængder af overskydende arbejdskraft, der ventede på at få arbejde både i by- og landområderne. Selv statsvirksomhederne råbte på reformer, stillet over for konkurrencen fra den private økonomi. Belært af de asiatiske tigerlandes succesfulde eksperimenter så Kina også fordelen ved at tiltrække udenlandske investeringer. Der blev oprettet specielle økonomiske zoner for at tiltrække udenlandsk kapital, som banede vejen for avanceret teknologi og virksomhedsledelse. Det varede ikke længe, før der kom gang i hele den kinesiske økonomi. I slutningen af 1990 erne var varemængden og servicen gradvist vokset, så varemangel blev fortid. Kina satte også gang i en udenrigsorienteret økonomi ved salg af produkter til hele verden. Made in China -varer ses nu overalt i verden og har medført, at Kina tjener gode penge og er blevet i stand til at opbygge en tilstrækkelig reserve af fremmed valuta midler, som også er blevet brugt til at støtte fattigere lande og til at foretage investeringer i udlandet med det formål at bidrage til globale fremskridt. EN AF DE helt store følger af reformerne var, at der blev lempet på den repressive politiske atmosfære. Millioner af kinesere var blevet stemplet som klassefjender og dømt til fængsel, tvangsarbejde, tab af familie og liv, en trussel, der hvilede tungt på befolkningen som et sværd over deres hoveder. At tænke frit var udelukket. Parallelt med reformerne blev der givet oprejsning for tidligere tiders uretfærdigheder og retssager, der byggede på falske anklager, særligt under de forskellige politiske kampagner, som hærgede landet. I slutningen af 1982, da det store antal af rehabiliteringssager afsluttedes, var mere end tre millioner renset for falske anklager og havde fået deres retmæssige status tilbage. Endvidere fik andre, som før 1949 havde været under politisk pres, fordi de var godsejere og rige bønder, myndighedspersoner og officerer, tildelt status som borgere. Der blev taget skridt til at forbedre forholdet mellem nationaliteterne, og der blev indført en ny religionspolitik, så forskellige religiøse organisationer kunne genoptage deres aktiviteter. Alt dette medførte en betydelig forbedring i de sociale forhold, som havde været så anspændte under klassekampen. Lidt efter lidt blev Kina igen et normalt samfund. De 60 år aftegnede sig som en u- formet kurve med et kortere tilbageslag for ved slutningen at være kommet op på et meget højere niveau. Vendepunktet var år er ikke Kinas unge lever i en virkelighed, der ligger fjernt fra forældrenes og bedsteforældrenes generation. (Foto: Elisabeth Sandell) 9\n10 noget langt tidsspand i historien, men få lande har oplevet så drastiske politiske, økonomiske og sociale forandringer som Kina. I DE SIDSTE 30 år er livet for praktisk taget hele befolkningen stadig blevet forbedret sideløbende med forbedringer af infrastrukturen i byerne såvel som på landet. Kina er blevet et bedre sted at leve i. I modsætning til den store strøm af mennesker, som flygtede i 1980 erne, er mange kinesere i de senere år vendt tilbage til Kina. Unge kinesere anser muligvis deres nuværende liv i overflod som givet, men ældre kinesere, som stræbte efter et stærkt Kina før 1949 og har gennemlevet hele denne 60 års periode, kan ikke andet end erkende, at livet aldrig har været så godt i Kina som nu. Men hvad med fremtiden? Man vil altid høre klager og pessimistiske profetier. Der er også gode grunde til klagerne det voksende gab mellem fattige og rige, korruptionen, miljøforureningen, kravet om flere politiske reformer og så videre. Alt i alt er der stadig lang vej at gå, før Kina indhenter de bedst udviklede lande. På trods af alt det er der i de sidste 30 år opbygget en voksende grad af tiltro til fremtiden. Tiltroen bygger på, at det herskende Kinas Kommunistiske Parti har lært lektien, rettet fortidens fejl og arbejder frem mod at sætte befolkningens behov forrest. Reformerne har virket. De forsøg med et socialt sikkerhedssystem, som for tiden foretages over hele landet, giver folk indtryk af, at de vil få større sikkerhed. HVILKEN ROLLE VIL det forandrede Kina spille i verden? Ligesom den hjemlige politik er Kinas udenrigspolitiske linie, der bygger på fred og udvikling, først og fremmest baseret på, hvad det har lært af fortiden i ind- og udland. Først og fremmest er den i fuldstændig modsætning til Maos udenrigspolitiske linie, som byggede på, at en verdensrevolution var uundgåelig. For det andet viser historien, at gamle stormagter har rejst sig og er gået ned. Ved at plyndre andre lande kan en regering undertrykke sin befolkning et stykke tid, men et sådant styre er dømt til at blive udsat for oprør fra den undertrykte befolkning. Kina har været underkastet fremmed invasion og kender de undertryktes følelser. Det vil aldrig påtvinge andre nationer, hvad det selv led under fremmede invasioner. For det tredje bygger Kinas økonomiske udvikling i de sidste 30 år også på støtte og hjælp fra andre lande i form af investeringer, avanceret teknologi og ekspertise i virksomhedsledelse. Alt dette gør, at Kina i en verden fuld af modsatrettede såvel som fælles interesser mellem nationerne holder fast på, at uenigheder skal løses gennem fredelige forhandlinger, og kræfterne skal sættes ind for fælles goder. Naturligvis går ikke alle i Kina ind for disse fredelige bestræbelser, som ofte bliver kritiseret for at være et udtryk for svaghed. Men fred og udvikling er hovedstrømningen i Kinas politik. Den menneskelige civilisation i det 21. århundrede kræver en ny form for klogskab, som går ud på, at samtidig med opbygningen af et stærkt land er det lige så nødvendigt at stræbe efter fredelig sameksistens for at nå frem til et win-win resultat til gavn for så mange som muligt. Ma Jisen er journalist og forfatter. Hun har været ansat på den officielle kinesiske avis China Daily og er pensioneret fra Kinas Statsvidenskabelige Akademi. Hun har udgivet bl.a. en bog om det kinesiske udenrigsministerium under Kulturrevolutionen. Oversættelse: Jette Mechlenburg Glimt fra 60 år med Folkerepublikken Morgenturen I 1966, meget tidligt om morgenen, måtte medlemmer af folkekommunerne i Beijings omegn af sted med friske forsyninger af grøntsager og andre madvarer til Beijings kantiner og fødevarebutikker. Det var en daglig morgentur på adskillige kilometer. 10\n11 Transformation Forandringernes logiske nødvendighed Folkerepublikken har taget mange uforudsete spring fremad siden reformernes start i Resultaterne er enestående, men kritikere har ret i, at reformernes sværhedsgrad stiger. Af Clemens Stubbe Østergaard Hvorfor var det egentlig nødvendigt med forandring i 1978? Gik det ikke meget godt, med en gennemsnitlig vækst i BNP på 10 pct. over de sidste tredve år, med sværindustri fordelt over hele landet, med folkekommuner, der gav en uddannet og sund bondebefolkning, ja sågar industri på landet? Nu var Kulturrevolutionen oven i købet slut, og man kunne vende tilbage til planøkonomi og tiårsplaner under Maos trofaste efterfølger Hua Guofeng. Der var faktisk gode økonomiske, politiske og udenrigspolitiske grunde til at tage skeen i den anden hånd. Den megen sværindustri var opnået ved stadig større investeringer under faldende produktivitet som følge af teknologimanglen. De stadig større investeringer skete blot på bekostning af letindustrien og forbruget. Landbrugsproduktionen voksede med så lidt som to pct. om året, fordi produktionsenhederne var blevet så store, at ingen bonde mere kunne identificere sig og sin arbejdsindsats med dem. Stat, sværindustri og beskæftigelse regerede, der var hverken marked, ejendomsret eller udenrigshandel. Politisk gav det en befolkning, der efter 30 års slid stadig var fattig, med en lav levestandard og oven i købet desillusionerede efter Kulturrevolutionen. Udenrigspolitisk havde Kina prøvet at være isoleret og oppe mod begge supermagter i 1960 erne. Nu var truslen fra Sovjetunionen så stærk, at man var ved at blive afhængig af en ny alliance, nemlig med USA. Der var også behov for at styrke Kina, så landet kunne nå frem til at føre en uafhængig udenrigspolitik og på sigt genetablere sig som stormagt. Behovet for modernisering var diskuteret før: i 1964 talte premierminister Zhou Enlai om De fire moderniseringer af landbrug, industri, videnskab og teknologi, samt forsvaret. Så kom ikke helt tilfældigt Kulturrevolutionen, og næste gang, han berørte det, var i den sidste tale, han holdt, i januar Det blev en nær forbundsfælle, Deng Xiaoping, der fra kom til at tage hul på opgaven. Deng Xiaopings tilbagekomst Hvordan kunne det overhovedet lade sig gøre, hvilke forklaringer kan man give på det skift, som indvarslede verdenshistoriens længste højvækstperiode nogen sinde? Her er slået flere verdensrekorder end ved OL sidste år. Allerførst var det vigtigt, at Mao døde i 1976, og at støtten til de ultrarevolutionære dermed ophørte. Et paladskup blev nødvendigt, og den tidligere ambassadør i Danmark i 1950 erne, Geng Biao, fik fx til opgave at kontrollere de nationale tv- og radiostationer, da Maos enke og tre andre centrale maoister blev arresteret kun en måneds tid efter formandens død. Ideologiens deroute i både parti og befolkning som en direkte følge af Kulturrevolutionens misbrug gjorde det relativt let men Firebanden havde dog ganske godt fat om partiets propagandaafdelinger. For det andet er Deng Xiaopings suveræne politiske ledelse af reformindsatsen vigtig at forstå. Så sent som i april 1976 havde Mao atter udrenset ham, men han var inde igen fra sommeren 1977 og spildte ikke tiden (eller den store kapital af tillid han besad). Politisk byggede han en koalition af på den ene side gamle ledere, der var nostalgiske efter 1950 ernes ordnede forhold før Det Store Spring Fremad, på den anden side reformtilhængere, der netop ville fremad. Han var også Kinas stærkeste bureaukratiske spiller samt leninist og overbevist tilhænger af et autoritært system, stærk organisation og en rolle for staten. Reformpolitikken blev gennemført over for ihærdige modstandere, som især grupperede sig omkring den næsten jævnaldrende Chen Yun, men det lykkedes til stadighed Deng trods vedvarende tovtrækkerier at omgå dem eller at komme igen efter et tilbageslag. Så tidligt som december 1977 fik han sat forbundsfællen Hu Yaobang til at lede partiets personalepolitik, og det var med til at få jorden til at skride under modstanderne. Andre grupper, der følte, at de havde noget at miste ved reform og derfor ville modarbejde den, fx bureaukrater, provinsledere og militæret, købte han ved at lade dem drive profitabel indtægtsdækket virksomhed, give dem mere magt (provinserne) eller se igennem fingrene med de korruptionsgevinster, reformerne i overgangsperioden gav dem muligheder for. For det tredje var tilnærmelsen til USA en forudsætning for, at reformstrategierne overhovedet kunne lykkes. Den manglede, da ledelsen i 1957 og igen i 1964 drøftede modernisering. Nu var den i gang, og hvem husker ikke Deng i 1979 med cowboyhat til rodeo i Texas, eller på forsiden af Time Magazine som Man of the Year? Faktisk forhandlede han aftalen om diplomatiske forbindelser endeligt på plads kort før de afgørende møder, der søsatte reformpolitikken i november-december USAs accept var afgørende for den åbne dørs succes, for adgangen til at indgå i den internationale økonomiske arbejdsdeling og eksportere til USA og det øvrige Vesten samt Japan, og for at importere den vigtige nye teknologi. Tilnærmelsen gjorde det også muligt at spare en frygtelig masse penge ved at skære kraftigt ned på militæret. Det kunne Deng kun gøre, fordi han som gammel general under guerillakrigen stadig havde den militære ledelses fulde tillid. En tillid som gan- 11\n12 ske vist ikke holdt igennem alle amputeringerne. Historien må med som den fjerde faktor. Den var en del af problemet, men den var også en del af løsningen. Når man ser nærmere på Maoperioden, ser man også udbredelsen af store produktionsvirksomheder over hele landet (ikke bare i enklaver), væksten af industri på landet, så der selv i folkekommunerne var driftige folk, der kunne starte og drive virksomheder, en generelt sund og veluddannet bondebefolkning, en planlægning, der ikke var så centraliseret endda, og en potentiel iværksætterenergi, driftighed i de kinesiske landbrugerfamilier, fordi hukou - systemet med dets stavnsbinding til landet havde forhindret alle de dynamiske elementer i at forsvinde ind til byen sådan som det skete i Sovjetunionen. Historien har også givet Kina en diaspora, de 40 millioner oversøiske kinesere, som blev en vigtig kilde til kommerciel viden, teknologi og investeringsvillig kapital, da først reformerne så ud til at være sikrede fra De yngre intellektuelle Når Zhao Ziyang, generalsekretæren, som faldt under Tiananmen 1989, i sin nyudkomne bog tager æren for Normaliseringen er en realitet: Deng Xiaoping besøger USA og møder præsident Jimmy Carter i hele reformpolitikken, får vi indirekte øje på en femte faktor. Det, han gjorde, var allerede fra 1981 at grundlægge tænketanke, hvor ivrige unge intellektuelle, på tavler, der var helt viskede rene efter Kulturrevolutionens store svamp, nu tænkte fremad og ud af kassen. Det var dygtige folk. Jeg har interviewet en del af dem så sent som i 1989, og deres stadige opfindsomhed, med udgangspunkt i uhildet observation af de faktiske forhold, betød et løbende input af ideer og tidlige varsler om problemer til ledelsen. Som altså også var villig til at bruge dem og tage æren for deres ideer. Omhyggelig politisk beslutningstagning, med udgangspunkt i virkeligheden, i lokale forhold, er en del af hemmeligheden. En række reformledere som Hu Yaobang, Zhao Ziyang og Zhu Rongji er kendetegnet ved et nært forhold til forskere og andre intellektuelle. Maos død, Dengs hånd på roret, udenrigspolitikkens heldige konjunktur og dygtigt diplomati, historiens arv og det intellektuelle input, hvad mere kan vi sige? Jo, vi kan nu sige noget om de strategier og koncepter, som synes at ligge bag den omfattende succeshistorie, som reformerne er. Reformerne bestod typisk i, at der blev givet lov til noget, at der blev faciliteret, at kontrollen blev slækket, snarere end de var tvangsforanstaltninger. De initieres ovenfra, men udfyldes nedefra, det er ikke centret, som dirigerer eller styrer. Da man begyndte at lette presset på bønderne og gav kollektiver lov til at eksperimentere, fx med at bruge kontrakter med enkeltfamilier, var det i form af, at man centralt så igennem fingre med, at to vigtige provinsledere, Zhao Ziyang i Sichuan og Wan Li i Anhui, var begyndt at lade bønderne gå nye veje. Det gav erfaringer, og de var gode og derfor svære at argumentere imod fra skeptikernes side. At blive konkurrencedygtig Ofte startede et reformtiltag med nogle problemer, og når løsninger så gennemførtes, opstod der nye problemer, det næste sæt løsninger iværksattes, nye problemer viste sig, etc. Man kunne tale om gode cirkler i stedet for onde cirkler. En uligevægt fører til ændringer, som fører til ny uligevægt, der fordrer nye ændringer, etc. Når konkurrencen fx får lov at øges, responderer virksomhederne med at blive mere konkurrencedygtige, og direktører i den store statsejede industri ændrede sig fra dovne konservative, forkælet af staten, til aktive reformatorer, der tværtimod udfordrede staten, som det er blevet sagt. Som det kan ses, er reformerne afhængige af respons nedefra, når der gives politisk rum. Det skete nok desto lettere, fordi folk på lavere niveauer i systemet kunne mærke, at topledelsen var delt, at der var et spillerum. Samtidig indikerer det, at de underliggende socio-økonomiske kræfters medvirken er helt central. Det er ikke en kirurg i Beijing, der opererer på en bedøvet patient. Centrets rolle må ikke overdrives. Reformernes succes har været afhængig af, at der stadig var en iværksætterenergi og en markedsdynamisme til stede i samfundet. Ofte er det den, der kommer først, som tjener mest på en ny politik. Den kinesiske families optræden som en sejlivet økonomisk enhed er givetvis også en del af forklaringen. Et lige så vigtigt træk er, at Kina på grund af sin størrelse rummer så mange næsten ens enheder, fx 2500 amter, at der opstår en intens konkurrence mellem dem for at finde netop den formel, der gør, at de klarer sig bedre end rivalerne, de andre provinser, amter eller virksomheder. Der er et marked for institutioner, for nye ideer, for at presse reformrammerne til det yderste. Den langvarige proces Helt centralt har det været, at reformerne har været anskuet som en langvarig proces, ikke en begivenhed. Det er en evolutionær proces med input fra mange sider, hvor man har taget sig tid, accepteret hybride overgangssituationer og givet plads til samspillet mellem regering, virksomheder og borgere. Man har ladet 12\n13 de for markedet nødvendige institutioner få lov at udvikle sig langsomt, at blive til i forhandlinger eller som eksperimenter. Det tager tid at finde de rigtige formler, især hvis de skal holde. Samtidig har tidsfaktoren gjort det muligt at bruge den forrige reforms succes som argument for den næste. Når man fordoblede landets BNP i det første tiår af reformer, blev det berettiget eller ej lettere at afsætte de næste. Det ligger i procestanken, at rækkefølgen af reformerne har været vigtig. Man er begyndt med dem, hvor der var færrest tabere og størst gevinster, fx overgangen til husstandsbaseret landbrug. Salamitaktik Et led i procestanken har også været den gradvise transformation. Hvis den betegnes salamitaktik, kan man se, at den måske var politisk nødvendig for at komme igennem over for reformmodstanden. Hvis den begrundes i, at reformerne ikke havde noget blueprint, så det var nødvendigt at føle sig frem, at tillade noget, se hvad der skete, og så udvide tilladelsen, fremstår den som pragmatisk. Og hvis den opfattes som en to skridt frem, et tilbage -politik, kan den ses som en politisk klog form, der bevarer en vis justeringsmulighed og netop giver tid til at tænke og få feedback undervejs. Under alle omstændigheder har man undgået katastrofer som i Sovjetunionen. Med gradvise virksomhedsreformer og ikke en pludselig privatisering har Kina undgået, at røverbaroner er løbet med byttet, ikke for at gøre virksomheden rentabel, men for at sælge ud af den som en anden kapitalfond. Allertydeligst er den gradvise transformation af hele planøkonomien. I udgangspunktet afskaffede man den ikke, men lod de mange nye aktiviteter erodere den væk. Økonomien voksede simpelthen ud af planen, ikke mindst med væksten i de mange små og mellemstore ikke-statslige virksomheder på landet. For øjnene af sig har man jo også haft to modeller: en negativ i ens eget fastkørte system og østlandenes triste udvikling; og en positiv i form af udviklingsstaterne i Asien, som Japan, Korea, Taiwan og Singapore, der alle foretog deres store økonomiske udviklingsryk, mens de var autoritære, for senere at demokratisere. Hvad kostede alt dette undervejs, spørger redaktørerne mig. Ja, Tiananmen-demonstrationerne var faktisk en direkte følge af de første tiårs overgangsreformer. Hovedklagepunkterne udsprang af reformernes halvgennemførthed. Det var svært at styre inflation og korruption, og det fik almindelige byboere på gaden. Når man uge for uge kommer tilbage fra markedet med mindre i posen, bliver man ked af det. Hos studenterne var der også skuffede forventninger i forhold til politisk og økonomisk reform. Man kunne ikke forlange, at de fuldt ud skulle forstå de fastlåste fronter i partitoppen mellem Li Peng som anfører for de konservative kræfter og Zhao Ziyang som stadig stærkere reformtilhænger. Deng Xiaoping sad som kusken med to heste, der trak i hver sin retning. Tiananmen kom dog kun til at betyde to års pause i reformerne. De konservative søgte forgæves at rulle reformpolitikken tilbage, proppe ånden tilbage i flasken. Den 88-årige Deng gik i foråret 1992 i offensiven mod dem ved at tage på en velpubliceret rejse til reformhelligdomme som de økonomiske frizoner i Shenzhen og omegn. Igen responderede samfundet, med næsten ukontrollabel fornyet økonomisk aktivitet og stærk vækst, de gamle fejedes af banen, og på den 14. kongres blev det skarpe hjørne rundet, og Kina fik en markedsøkonomi. Efter at Li Peng i 1993 blev erstattet som premierminister af økonomiprofessoren Zhu Rongji, har der ikke været to markerede fløje i partiet. Det var heldigt, for nu kom de reformer, der havde tabere, nemlig de ansatte i statsvirksomhederne, hvoraf mindst 40 millioner mistede jobbet fra slutningen af 90erne. Var Kulturrevolutionen en omkostning undervejs? Den var det vel for så vidt, som det var Maos forsøg på at forsvare sin revolution ved at sætte en stopper for Dengs, Liu Shaoqis og Chen Yuns forsøg i på at styre den i pragmatisk, såkaldt revisionistisk retning. Nyere forskning i Kulturrevolutionen begynder i øvrigt at give et lidt mere nuanceret billede af denne ret mørklagte periode end det, Deng Xiaoping havde brug for at opstille og mangfoldiggøre under opgøret med De Fires Bande og Hua Guofeng. Kan det store skift fortælle os noget om kursen fremover? Det tror jeg godt den kan, for så vidt som de strategier og koncepter, jeg har omtalt ovenfor, synes at være ved at være knæsat i Kinas politiske ledelse. Det er en udmærket øvelse at prøve at indsætte politisk reform i denne matrix. Reform betyder forbedring, ikke opnåelse af det fuldkomne med ét slag. I de 30 år, jeg har beskæftiget mig med reformerne i Kina, har der hele tiden været et internationalt kor, der som koret i en græsk tragedie har stået ved siden af og sunget: Det kan ikke lade sig gø-ø-ø-re, det går sna-a-art under, nu kommer det rigtig svæ-æ-ære først, osv.. Det har ikke gjort indtryk på disse skeptikere, at reformerne har bragt millioner mennesker ud af fattigdom og nu har anbragt Kina i top-3 af verdensøkonomien. Eller at FNs Millenium mål for 2015 stort set kun bæres oppe af Kinas udvikling. Men koret har ret i, at reformerne bliver stadig sværere. De udfordringer, Kina nu står overfor oven i konsekvenserne af den amerikanske finanskrise rører ved kernespørgsmål, som er ret politiske: ejendomsretten, transparens, ulighed, regulering, korruption, lighed for loven etc. Kinas politik siden 2005 stiler mod at korrigere nogle af de ubalancer, der er skabt, hvilket er opmuntrende. Clemens Stubbe Østergaard er lektor i international politik ved Aarhus Universitet. Han er forfatter til bogen Kinas eksperimenter reformer og stormagtsstatus? (2. udgave, Forlaget Columbus 2008). 13\n14 Næste systemskifte FRA FOLKEDEMOKRATI TIL FOLKETS DEMOKRATI? En politisk, måske demokratisk, transformation kan komme i Kina inden for en overskuelig fremtid. Topfolkene i parti- og statsapparat taler gerne om demokrati. Men hvilken form for demokrati? Vi kan være sikre på, at det kinesiske civilsamfund vil søge at få en afgørende indflydelse på udformningen. Af Jørgen Delman Folkedemokrati Ifølge paragraf 1 i den kinesiske forfatning er Kina et socialistisk land med et folkedemokratisk diktatur under ledelse af arbejderklassen i alliance med bønderne. Denne type regime blev betegnet folkedemokrati i det tidligere kommunistiske Øst- og Centraleuropa. Det kinesiske samfund har gradvist fået egne ben at stå på efter Kulturrevolutionens ophør i slutningen af 1970 erne, hvor den kinesiske partistat opgav sit mislykkede forsøg på at opnå fuld kontrol over samfundet. Netop i disse år omkring Folkerepublikkens 60-årsdag er vi vidne til en hidtil uset politisk aktivitet i det kinesiske samfund, både af spontan og mere organiseret karakter. Den kinesiske partistat bliver udfordret på flere og flere fronter til at forhandle sit hidtil uindskrænkede magtmonopol. Millioner af mennesker protesterer årligt mod partistatens overgreb og uretfærdigheder. Nogle protesterer fredeligt, mens andre demonstrationer udvikler sig voldeligt. Sociale organisationer skyder op overalt for at varetage gamle og nye interesser, fra filateli til miljøbeskyttelse, fra dyrenes tarv til erhvervsinteresser. Uformelle netværk vokser frem som paddehatte og markerer sig på enkeltsager for måske at forsvinde igen eller opstå i nye konstellationer med nye interesser på dagsordenen, eller for at forfølge de samme interesser i nye klæder. Internettet og mobiltelefonien har med deres nye sociale værktøjer sat yderligere skub i udviklingen. Millioner af kinesere har forstået globaliseringens og individualiseringens budskab: Vi er herrer over vore egne liv! Vi vil have retten over det tilbage og vil ikke have vore rettigheder begrænset! Kommunistpartiet startede selv som en civilsamfundsorganisation i 1920 ernes Kina for senere at blive fordømt og fordrevet af det siddende nationalistiske regime. Men kommunisterne kom igen og har nu været statsbærende parti i 60 år. Som et ægte folkedemokrati forsøger det at styre og kontrollere udviklingen i samfundet og ikke mindst beskytte egne særinteresser. Etpartistaten anerkender organisationer, som støtter dets politik, og alternativt undertrykker den selektivt organisationer, netværk og personer, hvis interesser den ikke bryder sig om. Det er kattens leg med musen, det folkedemokratiske diktaturs legen kispus med folket. Ny frihed Alligevel må vi konstatere, at Kina ikke nogen sinde før har været så frit under et etableret regime, og at grænserne for ytringsfrihed og politisk artikulation bliver stadig videre. Det sker ikke som resultat af en stor plan, som kommunistpartiet måske kunne have ønsket sig, men nærmere som følge af både kamp og dialog mellem stat og samfund, som konstant får grænserne for aktion og interaktion til at flytte sig. Brudfladen mellem partistat og samfund er på én gang et drivhus og et minefelt, og for forskeren et usædvanligt bevægeligt mål. Her vil jeg uden hensyntagen til eventuelle teoretiske indvendinger frejdigt konstatere, at stærke interesser i Kinas samfund i stigende grad opfører sig som et egentligt civilsamfund. Om det kan tvinge Kinas politiske system til at bevæge sig væk fra folkedemokratiet i en mere demokratisk retning er et spørgsmål, som naturligvis er vanskeligt at besvare, men jeg vil alligevel gøre et forsøg. Kinas civilsamfund udvikler sig i sfæren mellem stat, økonomi samt familie og klaner. Det er i princippet et åbent område, hvor borgerne kan samarbejde og organisere sig uafhængigt af deres øvrige tilhørsforhold for at forfølge interesser, som de deler med andre, over for myndigheder, institutioner, virksomheder o.lign. De kan også samles for at dyrke mere hobbyprægede interesser. Nogle samfund tillader fri og uafhængig organisering af civilsamfundet, mens andre forbyder enhver form for organisation. Dagens Kina har lagt sig et sted midt imellem. Staten sanktionerer, at civilsamfundet organiserer sig, men kun i det omfang, at det ikke skader partistatens eller nationens interesser. Historien spiller med Aktuelt ser vi konturerne af et civilsamfund i vækst. Forholdet mellem partistat og samfund er præget af en dynamik, som Folkerepublikken ikke har set før. Kina har dog haft civilsamfund tidligere, og de historiske traditioner er del af fundamentet for udviklingen i dag. Ned gennem århundrederne har Kinas magthavere, dvs. kejserdynastier og i de seneste 60 år Kinas Kommunistiske Parti, aldrig accepteret uafhængig samfundsorganisering. Men det har ikke forhindret civilsamfundet i at agere, dog oftest i fælles forståelse med magthaverne og med sanktion fra statsmagten. De historiske organisationer i civilsamfundet har derfor aldrig været demokratiske institutioner. Siden Sui- og Tang-dynastierne (ca. 14\n15 450 og 900 e.v.t.) har der eksisteret, hvad man kunne kalde sociale organisationer, f.eks. laugslignende sammenslutninger inden for bestemte professioner eller brancher såsom købmænd. Der har eksisteret velgørende organisationer, selvhjælpsgrupper og -organisationer samt kooperativer. Kina har stort set altid haft private skoler samt en bred vifte af religiøse sammenslutninger, enten med tilknytning til hovedreligionerne eller blandingsreligioner med udspring i flere religioner. I århundreder har der været kunst- og litteratursammenslutninger. I januar 2007 besøgte jeg en 700 år gammel sammenslutning af landsbymusikere i en landsby i Hebei-provinsen, hvor instrumenter og musik var gået i arv fra generation til generation i en ubrudt linje. Kina har også altid haft hemmelige selskaber, ofte med selvhjælp, selvforsvar eller lokal velgørenhed som hovedmål, mens andre, som f.eks. triaderne i Sydkina og Hongkong (sikkert også mange andre steder), forvandlede sig til kriminelle sammenslutninger. Mange havde et overordnet religiøst fundament eller sigte. De var kun hemmelige, fordi magthaverne besluttede det. De blev anset for at være en trussel mod magtens autoritet, og hen over historien er mangt et bondeoprør startet med udgangspunkt i et af disse selskaber, såsom Bokseropstanden omkring forrige århundredskifte, og nogle af deres oprør har været årsag til dynastiers fald. I sin tidlige fase var Kommunistpartiet at sammenligne med et sådant selskab, og det magtede som mange hemmelige selskaber før det at skabe en organisation, der var i stand til at erobre magten i Kina. De hemmelige selskaber eksisterer stadig, men af gode grunde ved vi ikke meget om dem. Det nyeste eksempel er Falun Gong, som blev ulovliggjort i Den kinesiske ledelse udstedte en bandbulle mod organisationen og stemplede den som en ond kult. I dag kan Falun Gong kun fungere som et hemmeligt selskab inden for Folkerepublikkens grænser. Ingen ved, hvor stor en udbredelse det har, men mange kinesere er fortsat tilhængere, selv om det er med deres personlige frihed som indsats, og de bruger stadig Falun Gongs teknikker til åndelig og fysisk træning. Under Republikken ( ) blev der plads til nye former for social og politisk organisering, og der var en stigende interesse for en mere demokratisk indretning af samfundet. Civilsamfundsudviklingen accelererede, dels på grund af den svage centralmagt under Nationalistpartiet og dels under indflydelse udefra, specielt Vesten. Mange nye organisationer så dagens lys, f.eks. landboorganisationer, og Nationalisterne tog nogle af ideerne og erfaringerne med sig til Taiwan og videreudviklede dem der. Kommunistpartiet tager over Inden der var gået mange år efter magtovertagelsen, havde kommunisterne tvangsnedlagt alle uafhængige civilsamfundsorganisationer, og mange af lederne blev forfulgt eller endog henrettet. Belært af de historiske erfaringer frygtede det kommunistiske regime som tidligere revolutionær bondebevægelse, at regimets magtfundament ville smuldre, og at der ville opstå kaos i samfundet, hvis samfundet, specielt bønderne, fik lov at organisere sig frit. Kommunisterne tilstræbte derfor at få kontrol over samfundets organisering og fik det. Ved slutningen af Kulturrevolutionen stod man tilbage med otte store organisationer, bl.a. Kvindeforbundet, Fagforeningen og Ungkommunistligaen, men de var drænet for selvstændigt initiativ og havde kun én opgave at føre partiets politik ud i livet. Reorganiseringen havde dog positive resultater, f.eks. væsentligt forbedrede forhold for Kinas kvinder, men de havde kun Kommunistpartiets politik og interesser og ikke borgernes Den kinesiske regering er blevet mere lydhør over for folks protester mod myndighedernes beslutninger. I juni 2007 demonstrerede et par tusinde miljøaktivister i millionbyen Xiamen i Østkina. De protesterede mod myndighedernes beslutning om at bygge en kemisk fabrik lige uden for byen. Den skulle producere det giftige stof PX. De krævede fabrikken flyttet mindst 100 kilometer bort fra Xiamen. Efter borgermøder og offentlige høringer bøjede regeringen i Beijing sig. Den halvt færdige fabrik blev revet ned og en ny bygges langt væk fra millionbyen. På bannerne står der blandt andet (lidt utydeligt): (Væk med) PX, beskyt Hejreøen og (Stands) PX-projektet, beskyt borgernes helbred. (Foto fra internettet: flikerr via flickr). 15\n16 for øje. Der var ingen plads til individer, alle var blevet organiseret i kollektiver på landet eller arbejdsenheder danwei i byerne, og organisationerne kunne ikke mere løfte opgaven at fungere som bro mellem parti og samfund i en situation, hvor der pludselig blev sat turbo på samfundsudviklingen. Civilsamfundet kæmper sig tilbage Siden da har billedet ændret sig radikalt. De økonomiske og administrative reformer siden slutningen af 1970 erne har ført til en stærk profilering af mangeartede interesser i samfundet, både på nationalt, regionalt og lokalt plan. Muligheden for at kontrollere samfundet gennem få store organisationer under partistatslig kontrol eksisterer ikke længere. I takt med at partistaten har omdefineret sin rolle i relation til interessenterne i samfundet og skruet ned for den daglige direkte kontrol med samfundet, er der skabt ny grobund for fremvæksten af en mangfoldighed af formelle og uformelle organisationer. Partistaten har gradvist og meget forsigtigt givet borgerne ret til at etablere egne organisationer, som enten kunne varetage specifikke interesser på vegne af anerkendte interessenter, eller som kunne levere service og velgørenhed, hvor staten havde måttet givet op. Allerede i begyndelsen af 1980 erne blev det besluttet, at ingen kunne etablere en organisation uden officiel registrering og uden at have en partistats enhed (organisation eller virksomhed) som sponsor. Siden da er der registreret i hundredtusindvis af nye organisationer i 2007 var der officielt registrerede som dækker alle tænkelige interesseområder. Hvis vi tæller lokalafdelinger under nationale eller regionale organisationer med, er der mange millioner. Selv om statistikken er behæftet med usikkerhed, kan det dog konstateres, at disse organisationer på en eller anden måde er under kontrol eller i hvert fald under direkte indflydelse af partistaten eller dens agenter på et eller andet niveau, og at de på mange måder fungerer som dens forlængede arm. Desuagtet er det en ny platform, som giver kinesiske borgere mulighed for at organisere sig på tværs af traditionelle skillelinjer. I april i år mødte jeg en tidligere kollega, en universitetsprofessor, som sammen med sin kone, der ligeledes er universitetsprofessor, er blevet medlem af en uformel klub af bilejere, som ejer samme type bil som dem. Klubben organiserer jævnlige udflugter for medlemmerne, ofte til fjerne egne af Kina, og de hjælper hinanden med praktiske gøremål. Alle er anonyme, både på deres sted på internettet, og når de kører ud sammen. Hvorfor er det interessant, spurgte jeg. Fordi det giver frihed. Vi er ikke bundet af traditionelle bånd, og vi er bare interesserede i fællesskabet omkring vore biler og ikke i, hvem folk er, svarede han. Det er interessant, at frihedstrangen nu kan udleves, uden at man behøver at frygte Big Brother. I dette tilfælde er grunden, at der ikke er tale om en organisation med et politisk formål. Når det handler om upolitiske interesser, er der stort set frit slag i bolledejen med hensyn til at organisere civilsamfundet. Hvor er den folkelige deltagelse? Kommunistpartiet har stadig ingen interesse i direkte folkelig deltagelse i politiske beslutningsprocesser. Men i kraft af, at den almindelige borger som regel holdes uden for politiske processer, sker det ofte, at debatterne i relation til visse beslutningsprocesser, eller dele af dem, flytter ud i samfundet, fordi de folkelige interessenter og aktører vil høres. For at imødekomme disse tendenser har Kommunistpartiet forsøgt at alliere sig med samfundets nye eliter gennem de statsanerkendte organisationer, mens almindelige borgere laobaixing ofte må forsøge at forfølge deres interesser gennem andre kanaler og med andre metoder. Her er det interessant, at det kinesiske regime nu anerkender, at civilsamfundet ikke kun består af de netop beskrevne officielt registrerede organisationer. Der er et utal af mere eller mindre velorganiserede sammenslutninger og netværk af uformel karakter, som bidrager til udviklingen af et voksende uformelt civilsamfund, som til stadighed udfordrer partistatens autoritet og håndtering af samfundsorganiseringen. Her er der sandsynligvis også tale om millioner af organisationer, som alle har et meget lokalt præg og derfor kun begrænset indflydelse uden for lokalsamfundet. I udgangspunktet udgør de ikke en reel trussel for Kommunistpartiet, men der er kendte eksempler på, at modige borgere tør organisere sig på tværs af regionale, professionelle eller andre skillelinjer, som partistaten ellers holder særlig vagt ved. Samtidig er internettet blevet et magtfuldt værktøj såvel som en ny platform, hvor man både kan sprede budskaber, afsløre betændte sager og forsøge at organisere sig på tværs af eksisterende grænser og forhindringer. For eksempel underskrev 300 intellektuelle sidste år et Charter 2008, som krævede demokratiske reformer i Kina. Et nationalt netværk af advokater, som påtager sig sager vedrørende overgreb på individuelle rettigheder (læs: menneskerettigheder), har opnået en sådan status, at det er, om ikke usårligt så dog i stand til at markere sig i den offentlige debat og gennemføre sager, som udfordrer normal partitro retspraksis. Uden at kende konsekvenserne har Kommunistpartiet været med til at skabe en ny platform i samfundet, hvor det er tvunget til at forholde sig stadig mere åbent og lyttende til et større og større pres nedefra. Partistaten må ofte forhandle direkte med borgerne for at sikre fredelige løsninger på konflikter og sager, som vedrører meget forskelligartede befolkningsgruppers interesser. I politisk sensitive sager svarer partistaten traditionelt igen med selektiv repression, som f.eks. over for Charter 2008-folkene, men det er en tvivlsom vej. Selektiv repression vil kun 16\n17 føre til, at endnu flere udfordrer partistaten i endnu flere sager og på endnu flere områder. Mere folkelig deltagelse, mere demokrati? I mine øjne kan denne udvikling gå flere veje. For det første kan der blive tale om en stadig eskalerende konfrontation, som vil føre til en situation, hvor det folkedemokratiske diktatur må træde endnu mere i karakter som diktatur. Det synes ikke mere at være en farbar vej, og omkostningerne ved at opretholde et stadigt voksende undertrykkelsesmaskineri for at sikre stabilitet i samfundet og forsvare elitens interesser i øvrigt vil blive stadig mere byrdefulde. For det andet kunne der opstå et partnerskab eller en social kontrakt mellem partistaten og centrale interesser i civilsamfundet, hvor begge parter får noget ud af interaktionen. Det kunne føre til flere reformer baseret på mere lydhørhed, gennemskuelighed og ansvarlighed i den offentlige administration og måske flere demokratiske valg inden for både parti og stat. Det er en vej, som bliver forsøgt, men som ikke har vundet større politisk anerkendelse, og de spæde forsøg indtil nu har ikke været overbevisende. For det tredje kan Kommunistpartiet forsøge at fremme større folkelig inddragelse i politiske beslutningsprocesser. Det er endnu tvivlsomt, om det er en farbar vej. Kina har aldrig været demokratisk og bliver det heller ikke lige med det samme. Men det er interessant at notere, at Kommunistpartiet til stadighed kommer med nye udspil i en stadig mere intens og stadig bredere debat om, hvordan et eventuelt demokrati kunne udformes i Kina. Endelig kunne systemet kollapse, en mulighed, som regelmæssigt bliver diskuteret uden for Kina. Der er imidlertid ikke noget, der tyder på systemkollaps inden for en overskuelig fremtid. Indtil videre har Kommunistpartiet stadig patent på at formulere, hvordan en mere demokratisk indretning af Kina kunne udformes. Det såkaldt folkedemokratiske diktatur lever i bedste velgående, men partiet er under konstant pres fra det formelle og især fra det uformelle civilsamfund for yderligere politiske reformer for at sikre borgernes rettigheder, et begreb som er ganske nyt i kinesisk sammenhæng. Det er ikke utænkeligt, at Kina kan bevæge sig i retning af en mere folkeligt baseret demokratisk samfundsindretning, men det vil tage år, og den kinesiske partistat må nødvendigvis afgøre med sig selv, om den vil spille med. Indtil videre kan partistaten læne sig op ad sin økonomiske succes, som har sikret, at der er et pænt indestående på partistatens legitimitetsbankbog. Men det fortsætter ikke nødvendigvis sådan, selv om den økonomiske fremgang fortsætter. Baseret på de intense debatter og konfrontationer, som vi kan iagttage i disse år, er det min vurdering, at vi vil opleve en politisk, måske demokratisk, transformation inden for en overskuelig fremtid. Hvis ikke, så kan konsekvensen blive en endnu skarpere konfrontation mellem partistat og samfund end den, vi så i I mellemtiden kan vi notere, at Hu Jintao, den kinesiske præsident og generalsekretær for Kommunistpartiet, såvel som hans premierminister begge ser demokrati som en løsning på Kinas erkendte politiske problemer. Men hvilket demokrati? Det kan kun fremtiden vise, men vi kan være sikre på, at Kinas civilsamfund vil søge at få en afgørende indflydelse på udformningen. Jørgen Delman er professor, Kinastudier, Institut for Tværkulturelle og Regionale Studier (TORS), Københavns Universitet. Glimt fra 60 år med Folkerepublikken Vægaviserne Vægaviser eller storskriftplakater blev hængt op over alt i Kina under Kulturrevolutionen. Her kunne man læse opråb og slagord fra forskellige fraktioner, der bekæmpede hinanden og angreb intellektuelle og andre med en borgerlig baggrund. I foråret 1976 var Kulturrevolutionen på vej mod sin officielle afslutning. I et aflukket hjørne af gårdspladsen ved Tsinghua Universitet var adskillige vægaviser udstillet til glæde for dem, der havde tilladelse til at færdes her. Overskriften på den plakat, der studeres på billedet, fortæller, hvad opslaget handler om, nemlig: Deng Xiaopings rehabilitering og genindførelse af Kongfuzis og Mencius (læresætning) om, at den, der har studeret vel, vil blive udvalgt. (Oversættelse: Signe Ptaszynski) 17\n18 Opstigning I VERDENSØKONOMIENS OVERHALINGSBANE Kan Kina efter 60 års socialisme opretholde fortsat økonomisk vækst under stærk statslig styring? Af Kjeld Erik Brødsgaard For blot 10 år siden skrev den fremtrædende nu afdøde Kina-ekspert Gerald Segal en indflydelsesrig artikel i tidsskriftet Foreign Affairs under titlen Does China Matter?. Svaret var nej. Kinas indflydelse og potentielle fremgang var stærkt overdrevet ifølge Gerald Segal. Bruttonationalproduktet var mindre end Italiens og omfanget af udenrigshandelen ikke større end Hollands. Kort sagt den megen hype omkring Kina var ifølge Segal uden hold i virkeligheden. Siden da har Kina overhalet Italien, Canada, Frankrig, Storbritannien og i 2007 også Tyskland som verdens tredjestørste økonomi. Ifølge den Internationale Valutafond IMF står Japan nu for tur. Forskellen på Kina og Japan er kun nogle få hundrede milliarder dollars, som allerede er blevet endnu mindre i de første måneder af 2009, hvor den japanske økonomi har været i et frit fald. Om blot et år vil forskellen være mere end udlignet. Kina overhalede allerede i 2007 USA som verdens næststørste eksportør og er i skrivende stund ved at overhale Tyskland og vil dermed blive verdens største eksportnation. Det er også bemærkelsesværdigt, at Kina i løbet af få år har akkumuleret et gigantisk overskud på 2000 mia. amerikanske dollars på handelsbalancen. Man kan ikke længere hævde, at vel er Kina Asiens politiske kæmpe, men på den økonomiske front er det Japan, der har førertrøjen. Kina er nu både den økonomiske og politiske kæmpe i Asien. Amerikansk erkendelse Stadigvæk vil bruttonationalproduktet per indbygger være langt større i Japan end i Kina. Den japanske leve- Forholdet mellem plan og marked er som mellem buret og fuglen. Fuglereden i Beijing er blevet en stor attraktion. (Foto: Flemming Ytzen). standard er, uanset flere års stagnation, en af de højeste i verden. Det vil vare længe, før Kina kommer op på det niveau. Alligevel fornemmer man et magtskifte med enorme implikationer. Et strategisk magtskifte med geopolitiske konsekvenser har fundet sted i Asien, og tidspunktet, hvor Kina på den økonomiske front overhaler USA, er rykket betydeligt nærmere. En tidshorisont på år er ikke længere urealistisk. USA har klart erkendt den historiske tendens og optræder, som om verdens økonomiske fremtid er afhængig af et tæt samarbejde mellem USA og Kina et samarbejde, som er blevet døbt G2. Konturerne til dette samarbejde viste sig klart på mødet i juli 2009 i det strategiske og økonomiske dialogforum, de to lande har oprettet. De kinesiske økonomiske reformer har hovedæren for den økonomiske fremgang i Kina. De startede for 30 år siden og har betydet ubrudt økonomisk fremgang lige siden. Reformerne indebar afviklingen af den detaljerede centralplanlægning, styret af bureaukraterne i Beijing. I stedet blev der åbnet op for markedet og den private foretagsomhed. Et andet vigtigt element var åbningen udadtil med øget samhandel med udlandet og kraftig stimulering af direkte udenlandske investeringer i Kina i form af joint ventures og senere 100 pct. udenlandsk-ejede virksomheder. Den private sektor står i dag for to tredjedele af det kinesiske nationalprodukt. Men Kina åbnede ikke helt op for markedskræfterne. Bankvæsenet og strategiske sektorer forblev under statslig dominans, og staten udøvede fortsat stor indflydelse på prisfastsættelsen inden for vigtige områder såsom transport kommunikation, energi, etc. Denne langsomme og gradvise afvikling af centralplanlægningen blev berømmet blandt vestlige iagttagere, som pegede på, at den kinesiske fremgangsmåde havde afværget det sammenbrud, den russiske øko- 18\n19 nomi havde oplevet som følge af en pludselig overgang til markedsøkonomi efter Sovjetimperiets fald. Økonomiens fuglebur Chen Yun, der sammen med Deng Xiaoping var hovedarkitekten bag Kinas reformpolitik, og som i 1980 erne og 1990 erne reelt var Kinas næstmægtigste leder, illustrerede den kinesiske fremgangsmåde med sin berømte fugleallegori. Han sagde, at forholdet mellem plan og marked er som forholdet mellem fuglen og fugleburet. Der er nødt til at være et fuglebur, for ellers vil fuglen flyve væk. På den anden side må buret ikke være for lille og snærende, for det vil kvæle fuglen. Mange vestlige iagttagere og ikke så få kinesiske økonomer håbede på, at den gradvise liberaliseringsproces ville føre til, at buret til sidst ville forsvinde og fuglen, den kinesiske markedsøkonomi, ville udfolde sig frit uden hæmmende bånd. Det er ikke sket. I en ny bog med titlen Capitalism with Chinese Characteristics hævder Kina-eksperten Huang Yasheng fra MIT-universitetet i Boston, at reformerne ikke blev intensiveret i løbet af 1990 erne, hvor Jiang Zemin og den såkaldte Shanghai-bande styrede Kina. Tværtimod blev de bremset og i visse tilfælde endda rullet tilbage. Jiang Zemins Shanghai-fikserede udviklingsstrategi kvalte den imponerende entreprenøraktivitet, der med udgangspunkt i landbruget prægede Kina i 1980 erne, og som skabte reel økonomisk fremgang for alle grupper i samfundet og ikke kun for den privilegerede bybefolkning. Huang Yasheng mener, at den nuværende ledelse under Hu Jintao søger at gøre op med 1990 ernes fejlslagne politik og er i færd med at vende tilbage til 1980 ernes entreprenørånd, hvilket vil frisætte et dynamisk potentiale for nye reformer. Huang Yasheng har fat i en vigtig pointe, men det er et åbent spørgsmål, hvorvidt den nuværende kinesiske ledelse er mere markedsorienteret, end tilfældet var under Jiang Zemin. Under alle omstændigheder ansporer den nuværende globale økonomiske krise ikke til at foretage yderligere demontering af statens rolle i den kinesiske økonomi snarere tværtimod. Wang Yang, partisekretær i Guangdong og en opstigende stjerne i det kinesiske magthierarki, har fornylig omformuleret Chen Yuns fugleallegori på en måde, der illustrerer den nuværende linje. Ifølge Wang Yang skal man udskifte fuglen, men beholde buret. Dermed mener Wang Yang, at processen mod en total liberalisering af økonomien ikke er farbar. Staten skal fortsat spille en vigtig rolle og sætte rammerne for den markedsøkonomiske aktivitet (fuglen). Men der skal en ny fugl til. Kina skal ikke længere satse på masseproduktion af billige varer som legetøj, sko og tekstiler. I stedet skal staten stimulere produktion af varer med højere værditilvækst såsom elektronik, IT og ikke mindst bilproduktion. Branding og marketing er også profitable dele af værdikæden, som kineserne heller ikke længere vil overlade til vestlige multinationale. Staten er stadig stærk Kina er fortsat en et-partistat med stor magt til de centrale beslutningstagere. Hele den finansielle sektor er under statslig kontrol, og rentesatser og udlånspolitik fastsættes ikke af bankerne selv, men centralt i Beijing. Bankerne favoriserer de statslige virksomheder, hvorimod private virksomheder er henvist til at låne på det sorte marked til høje renter. Priserne på visse råvarer samt energi, transport, og en række serviceydelser fastsættes af staten. Prisen på korn er ligeledes statsligt fastsat, og under inflationspresset i slutningen af 2008 regulerede regeringen ligeledes priserne på en række fødevarer. Jord er fortsat ejet af staten på landet af kollektivet og kan i princippet ikke handles på et frit marked. Den kinesiske regering regulerer endvidere udenrigshandelen gennem eksportrabatter og en valutakurs, der fastlægges af regeringen fra dag til dag. Økonomiens nøglesektorer, såsom energi, transport, olie- og gas, kemikalier, stål og bilindustri domineres af store virksomheder, der ejes af den Kapitalisme, socialisme eller noget midt imellem? Moderniteten og materialismen buldrer derudaf. Hovedstrøg i Beijing, april (Foto: Flemming Ytzen). 19\n20 kinesiske stat. For fire år siden havde Kina kun 15 virksomheder på Fortune 500 listen over verdens største virksomheder. Nu er der 29 virksomheder. Tre ud af de fem største asiatiske virksomheder med hensyn til omsætning er kinesiske. Japanske Toyota er stadig nummer et, men derefter kommer de store kinesiske olieselskaber Sinopec og Petrochina og kraft- og elektricitetsselskabet State Grid. Baseret på markedsværdi var Petrochina i en periode verdens største virksomhed og Industrial and Commercial Bank of China indtager stadig førstepladsen inden for den finansielle sektor. Højt investeringsniveau I 1980 erne var mange kinesiske statslige virksomheder på randen af fallit. Efter omfattende reorganisering og fyring af millioner af arbejdere er det ikke længere tilfældet. De store virksomhedskonglomerater såsom Sinopec og Baosteel har kernevirksomheder, der er listet på børserne i Kina og i udlandet. Disse virksomheder er nu yderst profitable. I 2007 havde de store kinesiske virksomheder en profit efter skat på 1000 milliarder yuan. Da de maksimalt betaler 10 pct. i dividende til deres nominelle ejer, nemlig staten, har de enorme midler til rådighed til investeringer. Det meste går til interne kinesiske reinvesteringer og er medvirkende til at opretholde et rekordhøjt kinesisk investeringsniveau på 45 pct. af nationalproduktet, men i stigende grad investeres der også i udlandet. Olieselskaberne er aktive i Afrika, og aluminiumsgiganten Chinalco investerede i foråret 19,5 milliarder dollars i det australske mineselskab Rio Tinto. Som et resultat af afspændingen hen over Taiwan-strædet kunne China Mobile fornylig investere i et Taiwanselskab. Problemet for kineserne er ikke økonomiske midler, men om Vesten vil tillade kinesiske virksomheder og kapitalfonde at overtage vestlige virksomheder. Når direktøren er minister Lederne af de største virksomheder har ministerstatus, hvilket betyder, at de i det kinesiske magthierarki rangerer på linje med medlemmer af regeringen. Det giver dem en enorm magt og gør det vanskeligt for almindelige ministre at kontrollere deres aktivitetet. Til gengæld gør deres status, at deres allerøverste ledere udpeges af Centralkomiteens Organisationsafdeling i henhold til kommunistpartiets nomenklaturasystem. Partiet har erkendt, at man har en stor talentmasse i disse virksomhedsledere, og ofte udpeges lederne af de store virksomhedskonglomerater til topstillinger i parti- og statsapparatetet. F.eks. blev Chinalcos øverste chef fornylig udpeget til vicegeneralsekretær i Statsrådet, og Zhou Yongkang, det magtfulde medlem af Politbureauets Stående Udvalg og tidligere sikkerhedsminister, har en lang fortid i oliesektoren som blandt andet administrerende direktør for Petrochina. Den kinesiske økonomi er på vej op igen, efter at vækstraten var dykket til 6,1 procent i første kvartal af Kraftigt hjulpet på vej af en enorm stimuleringspakke på 584 milliarder dollars er investeringerne og industriproduktionen igen stigende. Inflationen er totalt forsvundet, og der er derfor ikke længere nervøsitet for en overophedning af økonomien. Premierminister Wen Jiabao er nu optimist med hensyn til målet om en 8 pct. vækst i Til sammenligning forventer Japan en negativ vækst på omkring 2 pct., og i Euro-zonen er forventningen et fald på 4-5 pct. Ingen af de store økonomier vil bare tilnærmelsesvis kunne præstere samme vækst som den kinesiske. Ny verdensorden Det giver stor selvsikkerhed i Beijing, som nu taler om en ny økonomisk verdensorden, hvor Kina sammen med USA danner kernen. Krise på kinesisk (weiji) indeholder to modsatrettede aspekter, nemlig fare (wei) og muligheder (ji). Den værste fare synes at være overstået i denne omgang, og i stedet tegner der sig gode muligheder for at gøre gode investeringer i udlandet og dermed at fremme Kinas interesser. Kina har midlerne til det verdens største valutareserver på omkring 2000 milliarder dollars. Set fra et kinesisk perspektiv er dog ikke alt lige rosenrødt. Vel er der store muligheder, men farerne er endnu ikke overstået. For det første er den store stimuleringspakke orienteret mod investeringer i infrastruktur og anlægsinvesteringer og vil dermed fremme den traditionelle fokusering på investeringer. Derimod synes der at være mindre vægt på en anden vækstfremmende foranstaltning, nemlig at stimulere forbruget. Regeringen har indført visse tiltag, som bl.a. omfatter tilskud til køb af varige forbrugsgoder samt mindre biler i landområderne, men hovedparten af midlerne i krisepakken vil blive brugt inden for de traditionelle energislugende sektorer og dermed fremme de traditionelle statslige virksomhedsinteresser og ikke de private virksomheder. For det andet risikerer vækstpakken at fremme korruptionen yderligere. Der vil være store midler til rådighed for lokale embedsmænd til igangsættelse af lokale udviklingsprojekter. Fristelsen til at lede nogle af midlerne over i egne lommer eller lade slægtninge få uretmæssig del i projekterne vil være stor for mange. Allerede nu er korruptionen i mange lokalområder ude af kontrol. For det tredie er arbejdsløsheden stigende. Det var fygtet, at millioner af migrantarbejdere i industrizonerne i kystområderne ville blive arbejdsløse, når de vendte tilbage til deres arbejdspladser efter det kinesiske nytår. Tilsyneladende er det lykkedes de fleste at finde arbejde, og problemet er endnu ikke akut. Derimod har regeringen et alvorligt problem inden for den højere uddannelse. Flere millioner kandidater har ikke kunnet finde arbejde efter endt uddannelse. Der er kommet nye til her i sommeren 2009, og hvor de skal kunne finde arbejdet, er et åbent spørgsmål. Regeringen har beordret virksomheder og lokale myndigheder til at ansætte flere universitets-uddannede for at sikre den generelle stabilitet i landet. Men mange virksomheder strit- 20