Margaret Rutherford - Information\nMargaret Rutherford, datter af William Benn og Florence Rutherford, blev født i 1892. Hendes far var bror til politikeren John Benn. Før hendes fødsel havde hendes far myrdet sin bedstefar, Julius Benn. Som følge af denne tragedie tog Margaret sin mors navn. Margarets mor døde, da hun var tre år gammel, og hun blev opdraget af sin tante.\nPå skolen udviklede Rutherford en interesse for teatret, og hendes tante betalte for, at hun skulle have private skuespilundervisning. Da hendes tante døde forlod hun Margaret en lille sum penge, så hun kunne fortsætte en karriere på scenen. I 1925 blev Rutherford accepteret som student på Old Vic Theatre, hvor hun optrådte i flere små roller.\nRutherford optrådte første gang i Londons West End i 1933. Hendes talent blev først anerkendt af kritikerne, da hun optrådte som Miss Prism i Vigtigheden af at være ærlig (1939) af Oscar Wilde. Dette blev efterfulgt af rollen som fru Danvers i Rebecca, Blithe Spirit (1941) og De lykkeligste dage i dit liv (1948). I alle tre tilfælde spillede hun den samme rolle, da de blev lavet til spillefilm. Rutherford lavede også en række film som Agatha Christies Miss Marple og vandt i 1963 en Oscar for sin præstation i VIP'erne. Margaret Rutherford, der var gift med skuespilleren, Stringer Davis, døde i 1972.\nWikipedia fortæller os, at Rutherford ’s far led af psykisk sygdom og havde et nervøst sammenbrud på sin bryllupsrejse, hvorefter han blev begrænset til et asyl. Han blev til sidst løsladt på ferie, og den 4. marts 1883 myrdede han sin far, pastor Julius Benn, menighedskirkeminister ved at bløde ham ihjel med en kammerpotte. Kort efter forsøgte William også at dræbe sig selv ved at hugge halsen med en lommekniv. William Benn var begrænset til Broadmoor Aslyum for kriminelt sindssyg og blev løsladt flere år senere, efter sigende helbredt. Han ændrede sit efternavn til Rutherford (ikke underligt!) Og vendte tilbage til sin kone. Forældrene flyttede derefter til Indien med spædbarnet Margaret, men dramaet fortsatte uformindsket, og hendes mor begik selvmord ved at hænge sig selv fra et træ, den treårige Margaret blev sendt tilbage til Storbritannien for at bo hos en tante, professionel guvernør Bessie Nicholson, i Wimbledon og hendes fars fortsatte psykiske sygdom resulterede i, at han endnu engang blev begrænset til Broadmoor i 1904, han døde i 1921.\nDe mellemliggende år må have været relativt fredelige, da Margaret til sidst formåede at sikre sig en plads på RADA, Royal Academy of Dramatic Arts, selvom hun ikke debuterede på scenen på Old Vic indtil 1925 i en alder af treogtredive.\nHun blev gift med den åbent homoseksuelle skuespiller Stringer Davis i 1945, og de optrådte i mange produktioner sammen (til højre). De var lykkeligt sammen indtil Rutherfords død i 1972. Davis elskede absolut Margaret, en ven, der bemærkede: For ham var hun ikke kun et stort talent, men frem for alt en skønhed. 8216 String-along ’ forlod han sjældent hendes side. Han var privat sekretær og general dogbody, slæbende tasker, tekander, varmtvandsflasker, bamser og ammende Margaret gennem hendes dårlige staver ’. Disse maniodepressive episoder – ofte involveret sindssygehospitaler og elektroterapi – blev dæmpet.\nSom om deres liv ikke indeholdt nok drama, i 1950'erne adopterede Rutherford og Davis forfatteren Gordon Langley Hall, dengang i tyverne. Hall blev senere opereret med kønsskifte og blev Dawn Langley Simmons, under hvilket navn hun skrev en biografi om Rutherford i 1983. Hall blev født i Sissinghurst, ejendommen til forfatteren Vita Sackville-West, i Heathfield, Sussex, England, og var uekte barn af Jack Copper, Sackville-Wests chauffør (en bedstefar var Rudyard Kipling ’s gartner) og Marjorie Hall Ticehurst, der kom, sagde Hall altid, fra en høj social klasse. Hall sagde, at hun blev født med en adrenal abnormitet, der får det kvindelige kønsorgan til at ligne en mand ’s og blev således opvokset som en dreng. Hun fastholdt altid, at hun var — utvetydigt — kvinde. I 1950 emigrerede hun til USA, og i 1968 gennemgik hun kønsskifteoperationen og giftede sig næste år med sin 22-årige sorte butler, John-Paul Simmons. Udgiveren af ”Dawn: A Charleston Legend ” blev citeret for at kalde det det første dokumenterede interracial ægteskab i Charlestons historie. En bombetrussel tvang parret til at flytte brylluppet fra en baptistkirke til brudens hjem, og gaverne blev ødelagt af en brandbombe.\nI England fortalte Miss Rutherford at have sagt:#8221Jeg er glad for, at Gordon er blevet en kvinde, og jeg er glad for, at Dawn skal gifte sig med en mand af en anden race, og jeg er glad for, at Dawn skal gifte sig med en mand en lavere station, men jeg forstår, at manden er en baptist! ”\nIronisk nok handlede Dawn lidt selv, og hun blev en ekstra i ABC/Warner Bros miniserien Nord og Syd, mens hun besøgte Charleston i 1985.\nMen tilbage til Margaret selv, og Rutherford optrådte første gang i Londons West End -teatre i 1933, men hendes talent blev ikke anerkendt af kritikerne, før hun optrådte som Miss Prism i stykket 'Vigtigheden af at være ærlig ’ (1939). I sommeren 1941, Noel Coward ’s “Blithe Spirit” åbnede på scenen i London, hvor Coward selv instruerede. Rutherford spillede Madame Arcati, den falske psykiske i en rolle, som Coward tidligere havde forestillet sig for hende, og som han derefter især formede. Det ville være Rutherford ’s turn som Madame Arcati i David Lean ’s ‘Blithe Spirit ’ (1945), der faktisk ville etablere hendes skærmsucces. Dette ville blive en af hendes mest mindeværdige forestillinger, hvor hun cyklede om det Kentiske landskab og kappe flagrede bag hende. Interessant nok ville det også etablere modellen for at skildre den pseudo-spåmand for evigt derefter, og der har været omkring seks genindspilninger af filmen.\nNogle af Margaret ’s fineste skærmarbejde blev udført, da hun var i halvtredserne. Hun var fantastisk som sygeplejerske Carey i Miranda (1948) og fuldstændig troværdig i rollen som professor Hatton Jones i Pas til Pimlico (1949). Mere succes fulgte, da hun medvirkede langs Alistir Sim i 'The De lykkeligste dage i dit liv’(1950). Derefter fulgte den rolle, hun var så bestemt til, Miss Letitia Prism i Anthony Asquiths 'Vigtigheden af at være ærlig ’ (1952). Utroligt trods en hel række meget dygtige og fornemme præstationer - havde hun stadig ikke vundet en eneste film ære. Flere komiske karakterer fulgte, herunder Prudence Croquet i 'En alligator ved navn Daisy ' (1955).\nRutherford spillede derefter fru Fazackalee i Basil Deardens 'Det mindste show på jorden’(1957) med bemærkelsesværdige som Virginia McKenna, Peter Sellers og Leslie Phillips. I store dele af 60’erne blev hun synonym med Miss Jane Marple og lavede fire Marple -baserede film med en komedie bøjet, der må have vundet Christies godkendelse, som i 1962 Agatha Christie dedikerede sin roman The Mirror Crack ’d: “Til Margaret Rutherford i beundring. ” Margaret blev tildelt en OBE for tjenester til scene og skærm i 1961 og vandt en Oscar for bedste kvindelige birolle og en Golden Globe for VIP'erne (1963), som den fraværende sindede hertuginde af Brighton, overfor Elizabeth Taylor og Richard Burton. Hun spillede også Mistress Quickly i Orson Welles ’ Klokker ved midnat i 1966 og blev hævet til Dame Commander (DBE) i 1967.\nMargaret led af Alzheimers sygdom i slutningen af sit liv. Sir John Gielgud skrev: “ Hendes sidste optræden på Haymarket Theatre med Sir Ralph Richardson i Rivalerne, et forlovelse, som hun endelig var forpligtet til at opgive efter et par uger, var en mest gribende kamp mod hendes åbenbart svigtende kræfter. ” Hun døde i 1972. Storbritanniens ’s topaktører strømmede til begravelsen, hvor 90-årig Dame Sybil Thorndike roste sin ven ' s enorme talent og mindede om, at hun aldrig sagde noget forfærdeligt om nogen. ”\nMargaret Rutherford - Historie\nRobert the Bruce til Rutherfurds of Edgerston\n1 - Kong Robert the Bruce, jarl af Carrick, Lord Brus, konge af skotsk\nFødt: 11. JUL 1274, Writtle, Chelmsford, Essex\nDød: 7. JUN 1329, Cardoss Castle, Firth of Clyde, Skotland\nHustru: 1296 til Mar, Isobel af\nBarn 1: Bruce, Marjorie, prinsesse, f. CIR 1297\nSe venligst: "De kongelige familier i England Skotland og Wales - med stamtavler af kongelige nedstigninger i illustration." af Sir Bernard Burke, Harrison\n2 - Prinsesse Marjorie Bruce\nFødt: CIR 1297\nDød: 2 MAR 1316, Paisley, Renfrewshire, Skotland\nGift 1315 med Stewart, Walter, høj steward i Skotland 6\nBarn 1: Stuart, Robert II af Skotland, konge af Skotland, f. 2 MAR 1316\nSe venligst: Peter Townend, redaktør, Burke's Genealogical and Heraldic History of the Peerage, Baronetage og Knightage, One Hundred and Fifth Edition (London: Burke's Peerage Limited, MCMLXX (1970)), Kings of Scotland, s. lxx-lxxv.\n3 - Kong Robert Stuart II af Skotland, konge af Skotland\nFødt: 2 MAR 1316, Paisley, Renfrewshire, Skotland\nDød: 19 APR 1390, Dundonald Castle, Ayrshire\nHustru: agter 2. MAJ 1355 til Leslie, Euphemia of Ross, grevinde af Moray\nBarn 13: Stuart, Elizabeth Catherine\n4 - Prinsesse Elizabeth Catherine Stuart\nMand: 1380 til David Lindsay fra Crawford, 1. jarl af Crawford\nBarn 6: Lindsay, Elizabeth\nSe venligst: Lord Lindsay (25. jarl af Crawford), Lindsays liv (1849) A. Jervise, History and Traditions of the Lindsays Land (1882) G. E. Cokayne, Complete Peerage (1887-1898)\nFar: David af Crawford Lindsay, 1. jarl af Crawford, f. ABT 1360\nMor: Prinsesse Elizabeth Catherine Stuart\nMand: agter 20 DEC 1400 til Erskine, Robert, Lord Erskine\nSir Robert Erskine, 8. Laird af Erskine\nSir Robert Erskine blev gift med Elizabeth Lindsay - barnebarn af Robert II, konge af Skotland. Han tjente som højkammerherre i Skotland og havde stor indflydelse på sin tids offentlige anliggender.\nSe venligst: Lord Lindsay (25. jarl af Crawford), Lindsays liv (1849) A. Jervise, History and Traditions of the Lindsays Land (1882) GE Cokayne, Complete Peerage (1887-1898), Beryl Platts (1998) ) Lindsays oprindelse. Publikationer af Clan Lindsay Society. Bind VI, nr. 22, Clan Lindsay Society, Edinburgh, 48 sider.\n6 - Thomas Erskine, 2. herre Erskine 7. herre i Garioch, 14. jarl af Mar\nFødt: cirka 1400\nGift: Lady Janet Douglas af Morton\nI - Alexander Erskine, 3. herre Erskine, 8. herre i Garioch, 15. jarl af Mar, d. 1509\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987 - side 22\nSe venligst: "The Royal Descents of 500 Immigrants" Gary Boyd Roberts, 1993\nGift: Lady Margaret Erskine\nJames Rutherford II, hvis mor var datter af John Lauder, efterfulgte sin far inden den 15. juli 1455, med hvem han findes i gerninger mellem 1437 og 1447.\nSir Alexander Home blev gift med Marion Lauder datter af John Lauder, barnebarn af Sir Robert de Lauder. Sammen med sine søstre Mariota modtog Beatrice og Christian hver af de 4 [og deres ægtemænd] 1/4 af godserne Crailing, Hownam og Swinside. Den 11. december 1436 holdt Lord James Rutherford og Lord Alexander Home sasine i Linlinthgow. Swinside forblev en Rutherford -besiddelse, fordi Lord James Rutherford giftede sig med Christian Lauder.\nSe venligst: "Historical Manuscripts Commission", 12. rapport, App VII, 78-79, 109, 120-121\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-side 18-26-flere primære kildehenvisninger\n8 - Lord Thomas Rutherfurd fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\nLord Thomas var den 3. søn og eventuelle arving til James Rutherfurd levede cirka 1460 - 1517. Han var "på hornet" for at have dræbt Patrick Hepburn 13.5.1501. [1508?] For fornemme tjenester i slaget ved Bannockburn i 1485, gjorde kong James IV af Skotland Patrick Hepburn, Lord Hales, jarlen af Bothwell og blev på det tidspunkt beskrevet som den retmæssige mandlige arving til ejendommen James Rutherford. Han mistede sine arvede arealer ved "of Over" og "Nisbet" til Walter Ker fra Cessford som straf. På dette tidspunkt angives også hans forbindelse til Erskines hus. Han tjente som kautionist for Sir Patrick Home of Polwarth efter 9/16/1503.\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 27-30– flere primære kildehenvisninger\n9 - Robert Rutherfurd fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\n1490 - død før 10/1544\nHan forsvarede Edgerston fra Walter Ker fra Cessford og blev erklæret fredløs. I løbet af hans liv blev forfædrelandsbyen Rutherford forkælet af Henry VIII i 7/1544 og ødelagt 9/6/1544 - resten af landsbyen blev brændt, raseret og nedkastet mellem 9/9 og 9/13/1544.\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 31-32– flere primære kildehenvisninger\n10 - Richard Rutherfurd fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\n1520 - 1600 ledede familien Edgerston i et halvt århundrede efterfulgt af 29. oktober 1544, da han som 'herre over Ruy'furd' tegnede et bånd til Henry VIII. I selskabet med syv kinsmen underskrev 'Rechart Rutherfurd of Edzerston' med egen hånd et bånd af manrent til Archibald Earl of Angus 1. juledag 1574. Ifølge en MS -historie i Edgerston -ammunitionerne giftede han sig med 'Bitty' (Elizabeth) søster til John Rutherford II 'the Cock' of Hunthill.\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 32-35– flere primære kildehenvisninger\n11 - Thomas Rutherford fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\n1550 - 1615 "The Black Laird" - sejrherren ved Reidswire\nGift med Jean Elliot\nUnder slaget ved Reidswire ved Carterfell i juli 1575 var en styrke ledet af Thomas Rutherford "The Black Laird of Edgerston" i stand til at besejre den engelske styrke og fange flere af dens officerer. Blandt dem var Sir John Forster. Sir John blev gjort til fange og ført sammen med flere andre til den skotske regent, jarlen af Morton, på Dalkeith, hvor han blev opbevaret i et par dage for at køle af og derefter sendt hjem.\n"Rutherfords med stor berømmelse, konvoyerede byen o 'Jedburgh ud."\n. Sir Walter Scott - fra en gammel ballade "The Raid o 'the Reidswire"\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 35-36– flere primære kildehenvisninger\n12 - Robert Rutherfurd fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\nRobert Rutherfurd blev tjent arving til sin bror i Jedburgh Tolbooth 5. september 1615 (sasine 17. juli 1616) vidner var Nicol og Robert, kaldet hans onkler, Thomas of Tofts og Gilbert i Edgerston, med høvdinge i Hunthill, Hundalee og Fairnington og yderligere tre slægtninge - John portioner fra Nether Ancrum, Adam af Littleheuch bailie fra Jedburgh og William engang præst.\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 36-37– flere primære kildehenvisninger\n13 - Lord John Rutherford fra Edgerston, Roxburghshire, Skotland\n1622 - 11/1686 [andre kilder citerer 1681]\nGift Barbara Abernethy døde 1697\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 37-41– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 1 - side 3 - #1\n14 - Lord Thomas Rutherfurd fra Wells og Edgerston\nGift: Susanna Riddell 2/15/1680-1\nGift: Catherine Nisbet\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 41-42– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 1 - side 5 - #6\nDøbt den 2. januar 1687 og døde den 9. januar 1764\nRiddet i 1706 og gift i 1710\nHustru: Elizabeth Cairncross d/o Wm. Cairncross af Langlee\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 42-44– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 1 - side 7 - #21\n16 - John Rutherfurd (1712-1758), MP, yngre af Edgerston\nSir Johns ældste overlevende søn, var død for ham.\nFødt 12. april 1712 - død i slaget ved Fort Ticonderoga\nHan repræsenterede Selkirkshire 1730 og Roxburghshire (Teviotdale) 1734-41 i parlamentet.\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider 45-46– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 1 - side 9 - #38\n17 - John Rutherfurd af Edgerston (1748-1834), M.P.\nFødt i New York, efterfulgte sin bedstefar Sir John Rutherfurd i 1764, da han var 16.\nDøde uden arvinger\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987-sider45-46– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 1 - side 17 - #61\n18 - Jane [Jean] Rutherfurd, søster til John Rutherfurd af Edgerston og arving til Edgerston nævnt i hendes fars testamenter 1753 og 1758\nDød: juni 1820\nGift med Edin. 31. marts 1771 William Oliver af Dinlabyre i Liddesdale (1738-1830) Sheriff i Selkirk og senere Roxburgh, søn af William Oliver og Violet Douglas fra Cavers\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987 - side 46\nSe venligst: WKR 1986 - bind 2 - side 802 - #64\n19-William Oliver-Rutherfurd (1781-1879), D.L.\nÆldste søn af Jane og William Oliver\nFødt på Weens 15. marts 1781\nUddannet ved Eton og Edinburgh University\nLykkes til Dinlabyre.\nGift med Agnes Chatto 21. august 1804\nHan arvede Edgerston fra sin onkel John Rutherfurd i 1834, han tilføjede Rutherfurd til sit faderlige efternavn.\nSe venligst: WKR 1986 - bind 2 - side 803 - #6593\n20-William Alexander Oliver-Rutherfurd (1818-1888)\nFødt i Knowsouth 30. juni 1818\nLykkes til Edgerston 1879\nDød den 3. november 1888\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987 - side 47\nSe venligst: WKR 1986 - bind 2 - side 804 - #6607\n21 - Malcolm Brakspear Oliver -Rutherfurd\nFødt: Edgerston 8. april 1875\nDød: 18. april 1913 i Converse County Wyoming\nGift: 29. april 1897 Anne Amelia Dickson i Douglas, Wyoming\nDød 28. august 1952 Hood River, Oregon\nSe venligst: "The Rutherfords in Britain: a history and guide" Kenneth Rutherford Davis, 1987 - side 47– flere primære kildehenvisninger\nSe venligst: WKR 1986 - bind 2 - side 805 - #6617\nFødt: 26. marts 1906 Douglas, Converse County Wyoming\nDød: 20. februar 1984 San Bernardino, CA\nGift: Lillian Marie\nDe tidligste beretninger om navnet Rutherfurd/Rutherford i Skotland stammer fra det 12. århundrede. Robertus dominus de Rodyrforde var vidne til et charter af David I til Gervase de Rydal, i eller omkring 1140. I Skotland er Rutherfurds/Rutherfords en stor udvidet familie eller i ordets sande betydning, "en klan" eller gruppe af "pårørende" "eller" børn ". Vores store formue som familie er, at vi har en så gammel og relativt veldokumenteret familiehistorie. Rutherfurd/Rutherford -navnet har været i skriftlig brug i over 800 år i Skotland og går forud for det i to århundreder i Vestflandern. Navnets flamske oprindelse må helt sikkert tage højde for det store antal stavevariationer fra Rutherfurd/Rutherford. I sin bog "The Rutherfords of Britain, a history and guide" lister Kenneth Rutherford Davis over 300 stavemåder for vores efternavn. I dag er Rutherford, Rutherfurd og Rutherfoord de tre mest almindelige permutationer.\nDe fleste af 'oprindelseshistorierne' for Rutherfords er en malerisk form for skotsk fiktion kaldet "pseudo-keltisk mytologi", dvs. "gamle historier", der har ringe grundlag i sandheden. Den mest almindelige af disse er historien om en mand ved navn Ruther, der viste en skotsk konge vejen til at forme floden Tweed. En anden fabel ligner den meget. Kong Ruther, Rhydderch Hael, konge af Strathclyde, flygtede fra en fjendtlig hær, da han krydsede Tweed ved "Ruthers Ford". Historien om kong Ruthers dronning er den mest almindelige kilde til forbindelse mellem kong Ruther og Rutherfurd -familiens skytshelgen, Saint Kentigern. Legenden siger, at kong Ruthers dronning engang var utro mod kong Ruther, og hun gav sin elsker en ring, der havde været en gave til hende fra kongen. Mens han gik ved floden Clyde, stødte kongen på en ung mand, der sov på flodbredden. Han genkendte straks sin kones ring på sin finger, og da han rev den fra gigolos hånd, kastede han den ud i floden. Senere samme dag insisterede han på, at hans kone producerede ringen som et tegn på troskab. Hans dronning var hektisk og henvendte sig til St. Kentigern for at få hjælp. De to bad sammen, og i samme øjeblik fangede dronningens tjenere, der fiskede til middag, en stor laks i Clyde. I munden fandt de ringen! Kong Ruthers befaling var således opfyldt, og han var forpligtet til at acceptere sin kones uskyld. Denne historie fandt sted på det nuværende sted i byen Glasgow, og byens heraldiske våben mindes denne historie med en statue af St. Kentigern, en gylden ring og en laks.\nEn anden fabel, med variationer, beskriver en engelsk hær, der tåbeligt opgav en stærk position på højderne over Tweed for at angribe en skotsk styrke på den modsatte bred. Englænderne forsøgte at krydse floden og blev besejret. De sejrrige skotter siges at have navngivet stedet "Rue the Ford" for at mindes katastrofen. Endelig en mulig etymologi "hryther", der betyder "okser eller kvæg" og "ford", der betyder en flodovergang på gammelengelsk. Der er imidlertid ingen tegn på, at rutherfurderne var i Storbritannien, da gammelengelsk stadig var i brug. Alle disse historier om den formodede oprindelse af navnet Rutherfurd/Rutherford stammer fra en umuligt tidlig periode i skotsk historie. Navnet Rutherfurd er meget mere sandsynligt det flamske sammensatte ord "ridder" eller "ror" en hest monteret ridder og "voorde" et vadested. Derfor Ruddervoorde, eller "en ridderflodovergang".\nRutherfurderne sporer ligesom deres fætre Douglases sandsynligvis deres aner tilbage til Vestflandern og til den magtfulde Erembald -familie. Andre familier i Storbritannien, der deler disse rødder, er familierne Ypres [Douglas], Furnes, Harnes, Lucy, Hacket og Winter. De politiske begivenheder i det 11. og 12. århundrede i Flandern skulle ændre disse familiers liv og skubbe dem ned ad en migrationssti, der begyndte i dagens Belgien og endte i Skotland, Irland, Amerika, Canada, New Zealand og Australien.\nFlandernens adelige familier var jaloux efterkommere af Karl den Store, indtil vikingernes kystinvasioner begyndte, og militære ressourcer i Flandern blev strakt farligt tynde. I løbet af det niende og tiende århundrede blev Europa, og især Vestflandern, hærget af vikingerne. Traditionel taktik var utilstrækkelig til at stoppe disse angribere, og en ny "ikke-ædel" ridderklasse blev født, 'ministeriales'. Ministerialerne bemandede kavalerienheder i hele Flandern og løste dermed problemet med hurtig reaktion på vikingeangreb og skabte en ny social klasse.\nPå dette tidspunkt ser vi fremkomsten af en ny familieklasse, Karls. Karlerne tilhørte ikke adelen - faktisk foragtede de feudalismen og var stolte selvfremstillede frikyndere. De var de arvelige chefer for de kommercielle laug og frie medlemmer af de flamske borger, som senere blev kopieret i Skotland. Grenda Ruddervoorde, oprindelsen til det moderne navn Rutherfurd/Rutherford, var en del af den politiske og militære struktur i den smukke by Brugge [Brugge]. Byer som Brugge havde en blandet befolkning adelsmænd og freeman købmænd, der drev de magtfulde laug. David I fra Skotland brugte disse frie borgere som model for Jedburgh, Roxburgh og Berwick på de skotske grænser. Den vigtigste sociale sondring i en borg var ikke mellem adelige og købmænd eller mellem købmænd og håndværkere, men mellem dem, der havde status som borgere og dem, der ikke gjorde det. Ruddervoordes havde en enestående position som frimænd, borgere og ministerier.\nMange af Erembalds moderlinjer var ædle og her lå problemet i de kommende år. Adelsmændene i Flandern skulle bevise deres ædle afstamning gennem både faderlige og moderlige linjer. I Gent, Courtrai, Saint-Omer, Bergues, Bourbourg og Ypres kom komital- og castellanske familier fra adelige, der havde haft godser og offentlig myndighed i disse områder siden oprettelsen af Baldwinerne som grever af Flandern. Ved Veurne var magten imidlertid i besiddelse af Erembalds, der var ministerier fra Veurne -regionen. Erembalderne i Veurne, der blev belønnet for at hjælpe Robert I i hans erobring af Flandern i 1071. Derefter blev Erembalds rettigheder som frimænd anerkendt i hele Flandern, deres høvdinge blev modtaget ved retten på lige fod med adelsmændene, de indtog høje stillinger i kirken og staten og deres døtre var gift med feudale herrer. Den mest magtfulde af disse Karl -familier var huset Erembald.\nEfter Robert I's død begyndte tingene at ændre sig til det værre for Erembalds. Charles "den gode" blev den nye grev af Flandern, lige da Erembalds havde nået et politisk og økonomisk højdepunkt. Efter 1091 var Bertulf, medlem af Erembald -klanen både amtskansler og provins for den velhavende kirke St. Donatian i Brugge. Selvom Charles havde været i Flandern i omkring fyrre år, blev han overrasket, da han blev informeret om, at Erembalds var frit fødte, men ikke ædle. Uklogt besluttede han at gøre dem til skamme. Det forekommer klart, at status for Erembalds var en åben hemmelighed blandt de andre magtfulde familier i Brugge, og at ingen var særlig ked af det, før Charles tog spørgsmålet op. Efter at have opdaget problemet med Erembalds indkaldte Charles sine rådmænd, hvoraf mange var i familie med Erembalds, hvilket betød, at der var andre ikke-adelige i grevens råd, og Charles vidste det. Charles var fast besluttet på at reducere Erembalds status, og Erembalds havde intet af det.\nI 1127 udbrød der en fejde mellem prost Bertulf Erembald og grev Charles. Greven brændte Bertulfs nevø hus til jorden. Borsiard, Bertulfs nevø og andre, planlagde med Erembald -klanen og myrdede Charles den 2. marts 1127 - askeonsdag. En uge senere belejrede borgerne i Brugge under ledelse af Gervaise de Praet slottet, og baroner svor at støtte dem i en liga. Kong Louis VI af Frankrig indkaldte baronerne til Arras, og de valgte William Clito som greve. Grev William bevilgede befragtninger til byer og lod Bertulf Erembald aflive. En belejring af Ypres erobrede William af Ypres, og Borsiard blev efterladt til at dø fastspændt til et træ. Englands konge Henry I modsatte sig William og sendte penge for at modsætte sig hans sag. Thierry d 'Alsace fik støtte fra befolkningen i Gent ved at love at støtte borgernes privilegier. I marts 1128 blev grev Thierry d 'Alsace valgt til greve af baronerne og borgerne i Brugge. Frankrigs Louis støttede stadig William Clito, og en partisan kamp rasede i Flandern, indtil William blev dræbt i belejringen af Aalst i juni 1128. Grev Thierry besøgte byerne og blev investeret af Frankrigs og Englands konger med de len og fordele, som Charles havde holdt.\nDesiderius Hacket, Chatelain af Brugge, var leder af huset til Erembalds. Hans bror Bertulph var præst for St. Donatians, arvelig kansler og chef for grevens husstand. Også under mistanke om attentatet på grev Charles, undslap Desiderius Hacket og hans unge søn Robert fra tårnet på flugt fra Brugge. Det menes, at hans nevø Burchard flygtede til det sydlige Irland. Hacket og hans søn krydsede den store saltmose nord for byen, nåede slottet til sin svigersøn Walter Cromlin, Lord of Lissewege, hvor han forblev skjult, indtil Theyry d'Alsace blev grev af Flandern et år senere. Han blev sendt for retten, beviste sin uskyld, blev genoprettet til sin tidligere rang og blev abbed for klitterne og grundlagde et kloster ved Lissewege. En af hans efterkommere, Louis af Gruthuise, blev skabt jarl af Winchester af Edward IV. Hacket grundlagde en afdeling af Dunes ved Lissewege kaldet Ter Doest Abbey, der blev noteret som et tidligt cistercienserkloster og stærkt forbundet med tempelridderne. Hacketts fra County Kildare, Irland, er også kendt som de Ridelsford -familien i Lincolnshire. Haket betyder kroge, som også er en fisketype. Haket var et fremtrædende kristent navn på denne familie og sammen med Lucy [også en fisk] udviklede Hacket og Lucy sig til efternavne i Storbritannien.\nDen 29. juli 1128 grev Thierry d 'Alsace og en stor ridderhær indtog Erembald byen Ypres. Brugere og ridderne plyndrede også Ruddervoorde. Lambrecht af Ruddervoorde, Lambrecht af Wingene, Folket i Tielt, der havde været tilhængere af grev Willem, trak sig tilbage til slottet Wijnendale. De overgav og anerkendte grev Thierry som den nye grev af Flandern. Erembald -klanen var i fuldstændig uorden. Dem, der havde deltaget i attentatet på grev Charles, var døde eller jagede mænd. De Erembalds, der ikke var involveret, var ikke desto mindre impliceret gennem forening.\nMed anerkendelsen af Thierry d 'Alsace som grev af Flandern, kom Erembalds af Ruddervoorde under beskyttelse af en retfærdig overherre. I 1128 var Lambert van Ruddervoorde et vidne til greve Thierry d 'Alsace. I 1154 tjente Lambert van Ruddervoorde II og hans bror Eustachius som vidner for biskop Gerald af Tournai og grev Thierry d 'Alsace. I år 1230 tilhørte herredømmet i Ruddervoorde Lamkin van Ruddervoorde efter hans far Knight Haket død, der modtog det fra dekanen for St. Donatian kirke i Brugge. Herredømmet i Ruddervoorde varede ind i 1300 -tallet, men med stigende hyppighed begyndte de unge Erembalds i Ruddervoorde at migrere til Storbritannien. De forsvandt fra Flandern, samtidig med at "Rutherfords" begyndte at dukke op i England, Skotland og Irland. Det engelske amt Gloucester har en by ved navn Ruddeford opført i Domesday Book i 1086. Yorkshire wapentake i Austhorpe viser også byen Redeford. Begge ejendomme var ejet af Roger de Busli, der ligesom Rutherfords var fra Flandern's kystområde kaldet Bray. Roger de Busli var mester på Tickhill Castle, som Rutherfords længe var forbundet med.\nHeldigvis var Ruddervoordes og andre flamlinger, der kom til Storbritannien, blandt de første til at bruge både efternavne og heraldik. Fru Beryl Platts værker har været centrale for ideen om, at familien Rutherfurd/Rutherford, ligesom deres nære slægtninge: Douglas, Bruce, Stewart, Lindsay, Hay, Bethune, Lyle, Erskine og Crawford kom til Skotland fra Flandern og Normandiet. Rutherfords har altid fulgt Douglases - i Flandern og i Skotland. Derfor har en sekundær arbejdsteori været, at en detaljeret undersøgelse af Douglas -familiehistorien i Flandern helt sikkert ville kaste lys over Rutherfurdernes oprindelse.\nUnder de skotske konger David I (1124-53) og Malcolm IV (1153-65) blev der udarbejdet et program med de flamske greve, Thierry (1128-63) og hans søn Philip d 'Alsace (1163-91) for at bosætte flamske immigranter i Skotland for at opbygge bymæssige kludcentre i Skotland, som der fandtes i Flandern. Malcolms datter Marie giftede sig med Eustache III, greve af Boulogne bror til Godfroi de Bouillon, erobrer af Jerusalem, hvilket skabte en dynastisk forbindelse mellem domstolen i Skotland og Jerusalems. Malcolms efterfølger, hans bror William I (1165-1214), kendt som "løven", fortsatte den flamske bosættelsespolitik samt udnyttede flamsk hjælp i andre spørgsmål: I 1173, da William invaderede det nordlige England, blev han forstærket af en Flamsk kontingent sendt af Philip d 'Alsace, grev af Flandern. Grev Thierry og hans søn Philip d'Alsace var overherrer over familien Ruddervoorde i Flandern.\nSelvom nogle normannere vovede sig ind i Skotland på tidspunktet for Malcolm III og slaget ved Alnwick, var der ingen effektiv penetration før kong David I (1124-53). Men selv da blev denne kontrollerede immigration konstrueret af særlige grunde, da David inviterede sønnerne til Norman og det flamske aristokrati til hans rige. Det resulterende forlig var langt mere flamsk end normannisk, selvom nogle af de adelige familier i Flandern (som de Brus og de Balieul) havde fået tildelt jord i Normandiet før erobringen af England. Kong David (den hellige) erkendte, at Skotland i de seneste år med uro var faldet bag på de europæiske lande på mange måder, at hendes styringssystemer, handel, fremstilling og byudvikling alle var forældede, og at økonomien led. Flandern var på den anden side i spidsen for en betydelig kommerciel urbanisering, som gav betydelig leje- og handelsindkomst. Flamlingerne var også avancerede inden for landbrugskompetence og havde en meget bedre væveindustri. Alt i alt anså David deres viden og opdaterede teknikker for at hjælpe Skotlands overlevelse på den internationale scene. Normannerne var også vokset i spørgsmål om regering og jordforvaltning. Kong David søgte derfor deres hjælp til alle former for administrative anliggender: sheriffedom blev skabt, nye kommunikationsnetværk blev udviklet, og retsvæsenets beføjelser blev betydeligt styrket. Kronens prærogativer blev også omdefineret for at være mere socialt effektive og økonomisk levedygtige. Generelt giftede de indkommende adelsmænd i Flandern og Normandiet sig med keltiske adelsfamilier, og omvendt giftede kong David sig med Maud de Lens fra det flamske hus i Boulogne.\nFlamsk lov forbød ædle mænd og kvinder at gifte sig uden for deres egen klasse. Denne lov fulgte den flamske adel, uanset hvor de var. Dens virkninger var især tydelige i Skotland, hvor det flamske og normanniske aristokrati var nært beslægtede. Selve det faktum, at Rutherford -riddere giftede sig med flamske adelsdøtre, er et bevis på, at de både var flamske og adelige selv. Oprindeligt blev riddere som Rutherfords ikke betragtet som medlemmer af adelen. De blev kaldt 'miles' eller 'caballarius'. Riddere blev set som bare soldater. I Skotland fortsatte nolilitaslovene, men med lektierne fra de flamske krige og Erembalds afvejes og overvejes. Riddere som Rutherfords fik små skotske godser til gengæld for at bevogte slotte, bevare freden og ledsage deres hjem og Douglas herrer i kampagne.\nLandsbyen Rutherford indgår i den skotske rekord under William Lions regeringstid kort efter 1165. Siden James Rutherfurd IIs tid har de rutherfurdske høvdinge altid været fra Edgerston, som ligger syd for Rutherford ved Jed -floden, der flyder gennem byen. fra Jedburgh. De andre nære slægtninge til Rutherfords er alle af flamsk oprindelse. Ligesom Homes, Hopringles, Lauders og Nisbets var Rutherfords de forfædres escutifers [squires] til Douglas -høvdinge. På grund af ligheden mellem armene Rutherford og Balliol menes det, at de også kan have familieforbindelser. Familien Balliol kom også til England med Vilhelm Erobreren og var også fra Flandern. De kæmpede under flaget af grevene i Boulogne [Boulonnais]. Deres heraldiske ladning er de omvendte tinkturer fra de Wavrin -familien og identiske med Rutherfords. Baldwin af Bailleul, castellan af Ypres var gift med Agnes de Wavrin i 1130'erne.\nBynavnet Rutherford eller Ruderforde er uden tvivl af stor antik. Den nærliggende hede i Rutherford har resterne af en romersk lejr med en romersk vej. I sin herlighed havde Rutherford et hospital dedikeret til den hellige Maria Magdalene. Hospitaler i den tid var lige så meget en kro som et hospital. Derfor var Saint Mary Magdalenes Hospital's mission at tage imod rejsende og pleje de fattige og syge i området. I de dage var der ingen kirke i Rutherford, kun et kapel på hospitalet. Kapelkirkegården havde også en kirkegård. I 1296 svor mester på hospitalet troskab til Edward I "Longshanks" i England sammen med tre andre Rutherfords Nicholas, Aymer og Margaret.Det var de dage, hvor Sir William Wallace kæmpede for skotsk uafhængighed fra englænderne, og denne "troskab" blev opnået ved et sværd. Da Skotland senere havde vundet sin frihed, ydede kong Robert Bruce det nyoprettede hospital til beskyttelse af Abbey of Jedburgh. Indtil videre er der ikke udført arkæologisk arbejde på det tidligere sted i byen eller på hospitalet. Omkring 1770 blev kirkegården pløjet under. Gravstenene blev brudt op og kastet i markafløb af en landmand. I 1296 var der ingen sogn knyttet til Rutherford, men det nuværende sogn i Maxton omfatter de gamle sogne Maccuston/Mackiston og Rutherford. Efter ødelæggelsen af englænderne blev Rutherford absorberet i Maxton sogn, en lille by mod vest.\nUnder regeringstidene for Saint/Queen Margaret og Saint/King David [mor og søn] blev klostre skabt i Kelso, Melrose, Dryburgh og Jedburgh. Disse var strategisk placerede forsvar mod engelske invasioner. Denne forsvarslinje på tværs af Cheviot Hills omfattede også de mindre sogne, såsom Rutherford, Roxburgh, Makerstoun og Maxton. Cheviot Hills er en region med lyngede hedelandskaber og glat afrundede bakker divideret med dybe glenser. Selve Tweed -floden har altid været en barriere mod englænderne, og floden gjorde Rutherford meget vigtig militært. Hvis Jedburgh Castle faldt, var den næste forsvarslinje Rutherford på Tweed og Roxburgh Castle i nærheden.\nJedburgh har altid været det politiske, religiøse og militære centrum i "landene i Rutherford". Jedburgh blev gjort til en kongelig burgh i regeringstid af Saint/King David I og modtog et charter fra Robert the Bruce. Centralt i byen Jedburgh er de gamle røde sandstenruiner af Augustinerklostret Saint Mary, der står på den høje venstre bred af Jed -floden. Lander, kirker, huse og værdifuldt fiskeri på begge sider af grænsen blev tildelt klosteret af David I, Malcolm IV, Vilhelm Løven og andre kongelige og ædle velgørere. Alexander III valgte at blive gift i klosterkirken med Yolande de Dreux i 1285. Byen er også blevet kaldt Jedward, Jedworth, Jethart og Jeddart. Skotlands stil med at hænge dem først og prøve dem bagefter er kendt som "Jeddart Justice", et begreb, der stammer fra, da Sir George Home/Hume summarisk opspandt en flok bander under James VI's regeringstid.\nI flere århundreder var der altid en slags slagsmål i Cheviot Hills. Som et resultat opstod befæstede gårde kendt som peleslotte i hele området. Tæt på Rutherford godser i Roxburghshire er de berømte slotte/peles i Roxburgh, Smailholm Tower, Ferniehirst og Cessford. Der var betydelige Rutherford -tårne ved Hundalee, Hunthill, Edgerston og Rutherford selv.\nUdenrigspolitik skabte også friktion på den skotske grænse. England og Frankrig var konstant i krig, og Skotland var Frankrigs allierede. På denne måde blev Skotland for altid fanget i midten. I århundreder skiftedes englænderne og skotterne til at invadere hinanden. For at komplicere tingene endnu mere var franskmændene katolske, og englænderne var protestantiske med skotterne historisk splittet mellem de to. Mange Rutherfords var blandt de skotske soldater, der tog til Frankrig for at bekæmpe englænderne. Som et resultat heraf blev landene i Rutherford og de omkringliggende områder en lysende stang for engelsk grusomhed.\nI 1297 havde engelske tropper ledet af Sir Richard Hastings så plyndret og ødelagt klosteret i Jedburgh, at det i 1300 blev erklæret ubeboelig, og kanonerne flygtede til Thornton-on-Humber. De var ikke engang begyndt at genopbygge klosteret, da det blev hærget igen i 1410, i 1416 og i 1464. Genopbygningen begyndte i 1478, og tårnet blev delvist genopbygget i 1508. Men så brændte engelske tropper ledet af jarlen af Surrey stedet i 1523 brændte endnu en engelsk styrke under ledelse af Lord Evers den ned igen i 1544, og jarlen af Hertford førte flere engelske tropper til at ødelægge klosteret for tredje gang ikke alt for længe bagefter.\nI en senere periode invaderede den engelske vagtchef Sir Ralph Eure Skotland sydvest for Rutherford og tabte til sidst et stort slag ved Ancrum Moor. Slaget ved Ancrum Moor blev udkæmpet mellem sognene Maxton og Ancrum i 1543 ved Lilliards kant. Dette sted er opkaldt efter en ung kvinde med navnet Lilliard, der kæmpede med stor tapperhed sammen med skotterne, og som ligger begravet i slagmarken. I denne indsats troede den engelske chef, Sir Eure, at han havde opnået samarbejde med Rutherford -klanen. Rutherfords havde aftalt at kæmpe med englænderne på den engelske side af grænsen for at afhjælpe klager mod Kerrs. Faktisk den 30. september 1543 mente jarlen af Suffolk det uklogt at foretage en vinterkampagne nord for grænsen med 10.000 engelske tropper på grund af truslen fra Rutherfords ved Hunthill, Hundalee og Edgerston. Sir Eure fortsatte alligevel med den fatale fejl at brænde snesevis af grænsebyer ud og derefter forsøge at komme ind i Rutherford -landet nær Jedburgh. Jedburgh selv blev brændt ned til grunden, og Adam, George og Gawen Rutherford blev taget til fange.\nDen 13. juli 1464 gav abbeden i Jedburgh en begravelsesret i klosteret til Robert Rutherfurd fra Chatto og Hunthill og hans kone Margaret Glendonwyn. Hele koret blev bagefter delt mellem Rutherfurderne som deres hvilested og tildelinger tildelt Edgerston, Hunthill, Hundalee, Fernington, Bankend, Hall, Townhead, til Lorimer og til Bailie og hans søn. Grunden til, at forfædrene til Robert Rutherfurd fra Fairnilee ikke blev begravet i koret, men i Bell House Brae (nordvestlige del af kirkegården), er, at da englænderne foretog et af deres razziaer mod Jedburgh, førte de ud af største klokke tilhørende klosteret, der hang i tårnet på den ovenstående skråning, og at Richard Rutherfurd efter at have forfulgt dem med en håndfuld mænd gjorde en desperat indsats for at genoprette det, men blev overmandet og dødeligt såret og anmodet om at blive begravet i Klokkehuset. Robert Rutherfurd fra Fairnilee, der var forfatter i Edinburgh og vicemodtager General for Supply of Scotland, var den sidste i sin familie, der blev begravet i Bell House, hvor hans søn rejste et monument for ham med våbenskjold familien. Traditionen siger, at klokken blev ført til Hexham. Bell House er for længst blevet fjernet, men den ældste familie af Jedburgh Rutherfords begraver stadig på stedet.\nDen sidste bemærkelsesværdige mand, der blev begravet i koret, var John Rutherfurd fra Edgerston, der gjorde meget for sit hjemlands amts bedste, og med respekt for hans minde blev et smukt gotisk monument opført ved offentlig abonnement. Indskriften på den giver den sande karakter af denne højt værdsatte amtsherre og er som følger:\n"Til minde om John Rutherfurd, Esq. Af Edgerston, viceløjtnant-oberst for den lokale milits og for to på hinanden følgende parlamenter ridder af shire for amtet Roxburgh. En herre, der kendetegnes ens ved fremtrædende talenter og urokkelig integritet, som i et langt og nyttigt liv viet sine anstrengelser til opretholdelse af orden i landet som helhed og til fremme af enhver lokal forbedring i sit hjemland. Nidkær i udførelsen af sine offentlige opgaver, retfærdig og korrekt i enhver privat relation et loyalt emne, en hensynsfuld udlejer, efterlod han et eksempel på offentlig ånd og privat værd og på en uafhængig skotsk herres sande værdighed. Døde den 6. maj 1834, 86 år gammel. " John Rutherfurd var gift med Mary Ann Leslie, datter af general den ærede Alexander Leslie, søn af jarlen af Leven. General Leslie og hans kone, ærede Rebecca Leslie, ligger også begravet her på korets sydside.\nFra Lord Thomas Rutherfurd af Edgerston, tredje søn og eventuelle arving til Lord James Rutherfurd II, der levede fra omkring 1460 til 1517, havde Rutherfords været allierede og medlemmer af Clan Home. Lord Thomas Rutherfurd fungerede som bailie for Sir Patrick Home/Hume. Lord Thomas 'søn og arving var Lord Robert Rutherford fra Edgerston, der levede fra omkring 1490 til engang før oktober 1544. Lord Robert var leder af den dominerende Rutherford -linje på tidspunktet for Hertford -invasionen. Han er hædret blandt Rutherfords for at forsvare Edgerston fra Walter Kerr fra Cessford. For sin indsats blev han erklæret fredløs.\nI 1544 pressede englænderne deres kampagne ind i Skotland, da Rutherfords sluttede sig sammen med deres tidligere rivaler, Kerrs, og besejrede englænderne på Ancrum Moor. Ancrum Moor er et stenkast fra både Rutherford og Jedburgh. Sir Ralph Eure, den engelske vagtchef blev dræbt, ligesom John Rutherfurd fra Edgerston. Nu troede englænderne, at de var blevet forrådt af Rutherfords, men tværtimod havde Rutherfords ikke aftalt at kæmpe for englænderne i Skotland. De havde aftalt at kæmpe for dem i England og kun mod deres fjende Kerrs. Deres service var til gengæld for Rutherford -familiens sikkerhed, og Rutherfords havde holdt deres ende på handlen.\nI løbet af de sidste måneder af sit liv så Lord Robert Rutherfurd forfædres landsby Rutherford "forkælet" af Henry VIII's bøller i juli 1544. To måneder senere, den 9. september, 1544 blev byen "ødelagt". Resten af landsbyen blev brændt, jævnet og kastet ned mellem 9. september og 13. september 1544. Den 16. september blev Rutherford -ejendommen ved Hundalee "jævnet og brent".\nTo dage senere, efter afbrændingen af fire ædle Rutherford -godser, red Rutherford Lords of Hunthill og Hundalee ud for at mødes og minde den engelske hær om dens aftale med dem. Englænderne kaldte Rutherfords løgnere for at adlyde den skotske guvernørs befaling om at angribe ved Ancrum Moor. Lord Robert mindede dem om, at de var i Skotland nu, og emnerne i deres pagt med englænderne var strengt blevet bevaret. Hertford accepterede derefter at skåne de allerede brændte Rutherford -godser. Lord Robert havde håbet at "ride begge heste" og havde fejlet. Englænderne reagerede med at sende en endnu større styrke af udenlandske lejesoldater året efter, der skar langt ned i Skotland og fyrede selve Edinburgh.\nRutherfurds, herunder Lairds of Edgerston, Hundalee og Hunthill, var til stede under slaget ved Reidswire i 1575. Slaget om Reidswire betragtes som det sidste egentlige slag, der blev udkæmpet mellem England og Skotland. Richard Rutherford af Littleheuch, søn af "Cock of Hunthill", på det tidspunkt provost i Jedburgh, ledede de borgere, der kom på scenen, mens træfningen foregik, og hævede deres slogan: "A Jedworth! A Jedworth! " vendte kampens tidevand til fordel for deres landsmænd. Black Laird of Edgerston var også en hovedspiller i dette slag. En gammel ballade om dette siger:\n"Bauld Rutherfurd han var fu 'stout,\nWi 'hans ni sønner ham rundt,\nHan førte byen Jedward ud\nAlle kæmpede tappert den dag. "\nEn anden overlevende tradition fra dengang kaldes "The Hand Ba 'Game". Det fejres på Candlemas [2. februar] og stammer fra problemerne i 1549, da nogle få skotter spillede en fodboldkamp efter kampen med nogle engelskmænds afskårne hoveder. Candlemas er en festdag i byen, der kulminerer med en fodboldkamp mellem 'oppies' og 'doonies'. I dag erstatter en læderbold englænderens hoved. Spillets grænser strækker sig fra Castlehill, der er oppe på højt terræn, til Townfoot, nede i bunden. På denne måde er byen Jedburgh opdelt i to hold 'oppies' og 'doonies'. Engelske frivillige er altid velkomne!\nRutherfurderne var blandt de mest bemærkelsesværdige af Rideklanerne, der dominerede grænserne fra det 14. til 16. århundrede. Rutherfurderne udnyttede ligesom andre klaner fordel af kampen mellem de to kongeriger i Skotland og England og levede i en tilstand af halvlovløshed. Rutherfurderne var en robust, hård klan, der håndhævede deres egen adfærdskodeks og var blandt dem, der er kendt som 'Reivers'.\nRutherfurdene indså hurtigt, at den skotske regering på grund af tidernes pludselige og brutale karakter hverken kunne yde retfærdighed eller beskyttelse mod englænderne, og at deres eneste styrke og sikkerhed lå hos klanen. Rutherfurderne sluttede sig til den dystre forretning med at 'genoplive' fra nabofamilier og dem på tværs af grænsen. Razziaer blev foretaget, ikke i Skotlands navn, men i familiens navn. Rutherfurderne var suveræne ryttere og godt boret i at afvise lette angreb. Når der fandt sted store overgreb, normalt fra England, rutherfurdere skred angriberne og kæmpede sammen med Homes og Douglases. Rutherfords i Jedburgh var også berømte 'lorimere' eller sadelmagere, en altafgørende handel for genoplivning af klaner.\nSkotland brugte Riding Clans som en stående hær til en første forsvarslinje mod engelske angribere. I et forsøg på at styre grænseregionen mere effektivt nåede de engelske og skotske regeringer i 1249 til enighed i 1249 kendt som 'Marches love'. Efter dets vilkår var begge sider af grænsen opdelt i tre områder, øst-, vest- og mellemmarts - hver administreret både juridisk og militært af en martsfoged, den første blev udnævnt i 1297. Det var vagtchefens pligt at se, at fred blev opretholdt, for at administrere retfærdighed og for at behandle 'regninger' eller klager. Rutherfurdene tjente ofte som vagterne i midten af marts eller som vagtchefens baillie. De skotske myndigheder var tilbøjelige til at udpege deres vagter fra de herrer, der boede lokalt og ofte var 'hovedmænd' for de mest magtfulde ridefamilier.\nI 1603 blev James VI af Skotland James I af England, og han gik straks i gang med at forene de to lande. James var fast besluttet på at have et Storbritannien, og en prioritet var at pacificere grænselandet og genoprette lov og orden. Han spildte ikke tid, og i april samme år udsendte han en proklamation i Newcastle, hvorved marcherne og posterne som menigheder blev afskaffet. Udtrykket 'grænserne' var forbudt, og den gamle grænse ophørte med at eksistere. James bekræftede, at grænserne nu var "landets hjerte", og at "ingen forsyninger skulle gives til alle oprørere og uordnede personer, deres koner eller deres bairnes (børn), og at de blev retsforfulgt med ild og sværd". Under reglen om James blev herredømmet over Reivers endelig fejet væk. Der blev nu iværksat alvorlige foranstaltninger for at håndhæve loven, og der var efter århundreders uorden en vilje til at se, at loven blev håndhævet. Eftersøgte mænd blev jaget og henrettet. De var nu underlagt 'Jeddart Justice', som var summarisk henrettelse uden retssag. Alle grænser var forbudt at bære våben, og de kunne kun eje heste til en værdi op til 50 skilling. Frataget deres grundlæggende genoplivningsudstyr ophørte alle ulovlige aktiviteter. Genoplivende familier blev besat af deres landområder. Deres hjem blev ødelagt, og folkene blev spredt eller blev deporteret.\nMigrationen accelererede af flere årsager i denne periode, hovedsagelig økonomisk og religiøs. Den voldelige periode i de to borgerkrige og Cromwell -æraen sendte mange Rutherfords til udlandet, først til kontinentet for at kæmpe for religiøse årsager og til sidst til Irland og Commonwealth som helhed. Immigrationen til Irland begyndte i begyndelsen af 1600'erne. Ulster Plantation bragte tusinder af skotske presbyterianere til Ulster. Da Charles I forsøgte at pålægge Church of Scotland sin foretrukne tilbedelsesstil og doktriner, opstod der en protestbevægelse, der kulminerede med underskrivelsen af en national pagt i 1638. Den højtidelige liga og pagt var et løfte om at opretholde en reformeret kirke i hele De britiske øer og blev godkendt af regeringerne i England, Skotland og Irland i 1643. De nye bosættere fastholdt forbindelser med deres slægtninge og medreligionister i Skotland. Faktisk, da Vilhelm af Orange kom til Irland i 1690 var mange af hans tropper skotter, der havde tjent i den hollandske skotte-brigade loyale over for huset i Orange.\nBlandt de førende skotske covenanters på dagen var pastor Dr. Samuel Rutherford, medlem af Hunthill -kadetten i Clan Rutherfurd. Han blev født nær Nisbet-Crailing i Roxburghshire og begyndte sin uddannelse i familiekirken i Jedburgh Abbey. Han spillede en fremtrædende rolle i Westminster -forsamlingen, der frembragte "Westminster Confession of Faith" og dens katekismer. Han skrev også en bog kaldet "Lex Rex" ("The Law Is King"), hvis principper i høj grad påvirkede den engelske filosof John Locke. Tilhængere af Rutherford og Locke inkluderer sådanne bemærkelsesværdige figurer i USA som pastor John Witherspoon, Thomas Jefferson, Benjamin Franklin og James Madison. Rutherford og Lockes principper, såsom at have et system med kontroller og balancer mellem tre forskellige regeringsgrene, dannede grundlaget for det amerikanske demokrati. Det var general George Washington, der sagde: "Hvis jeg besejres alle andre steder, vil jeg gøre mit standpunkt for frihed blandt de skotter-irere i mit hjemland Virginia".\nDe grundlæggende årsager til skotternes migration fra Irland var økonomiske. Undertrykkende handelslove, lejeboligudlejning, hungersnød og linnedindustriens tilbagegang var vigtige faktorer for at stimulere den skotske-irske eller Ulster-skots oversøiske bevægelse. Tabet af USA var et stort slag for det britiske imperium og ændrede migrationsstierne for Rutherfords, der endnu ikke skulle forlade Storbritannien fra 1776 og fremefter. I det 18. og 19. århundrede blev Canada, New Zealand og Australien Rutherford -destinationerne frem for USA. "Solen gik aldrig ned over det britiske imperium" og endda langt væk i Egypten, Sydafrika og Indien så Rutherford militære familier og spredte dermed efternavnet over hele kloden ind i det 20. og 21. århundrede.\n"The Rutherfords of Roxburghshire" - 6. udgave\n"Van Ruddervoorde til Rutherford"\nRuddervoorde, Belgien: Heemkundige Kring, 2003\nRuddervoorde, Belgien: Heemkundige Kring, 1998\n"En historisk og beskrivende beretning om Roxburghshire"\nudgivet i Edinburgh af Fraser & Co. i 1836\n"Rutherfurds af den Ilk og deres kadetter"\nudgivet i Edinburgh 1884\n"Historien og antikviteterne i Roxburghshire og tilstødende distrikter"\nudgivet mellem 1855 og 1864 af T.C. Jack\n"Skotlands kejserlige Gazetteer"\nudgivet i 1868\n"Jedburgh Abbey og klostrene i Teviotdale"\n"Steel Bonnets: Historien om den anglo-skotske grænse genopstår"\n"Skotsk-irsk: Skotten i Nord-Storbritannien, Nordirland og Nordamerika"\nBind 1 New York, NY\n"Den" skotsk-irske "migration\n"Carolina Cradle, bosættelse af Northwest Carolina Frontier, 1747-1762"\nKapitel XII, 1964\nHvorfor Margaret Rutherford skulle være et homoseksuelt ikon\nNo & eumll Coward skrev den psykiske Madame Arcati i & lsquoBlithe Spirit & rsquo specielt til hende. Hun spillede også Miss Prism i Oscar Wilde & rsquos & lsquoThe Importance of Being Earnest & rsquo og Mrs Danvers i sceneversionen af Daphne DuMaurier & rsquos & lsquoRebecca & rsquo. Og selvfølgelig et radiospil til side (med Gracie Fields i hovedrollen), hun var den første til at give stemme til Agatha Christie & rsquos Miss Marple.\nMedskuespiller Stringer Davis ville ikke gifte sig med Margaret, mens hans mor levede. Dette førte til et engagement på 15 år. Det ser ud til, at deres var et lavendelægteskab: de sov i separate værelser. Da Stringer døde, blev han begravet med et forseglet brev i sin øvre brystlomme & ndash fra John Gielgud.\nDa hun skubbede 40, sagde hun, at hun ville spille Shakespeare & rsquos Juliet og troede på, at hendes indre skønhed ville skinne igennem. Hun blev også citeret for at sige, & lsquoJeg kan være Margaret Rutherford på ydersiden, men inden i jeg & rsquom Jane Russell! & Rsquo\nGordon Langley greb fat i Margaret og hævdede, at hun havde adopteret ham. Han fortalte hende, at han var en hermafrodit, der akut havde brug for en dyr operation, som hun betalte for. Dette var naturligvis kønsskifte. Efter Margaret & rsquos død udgav Langley en selvbetjenende erindringsbog, der afslørede sandheden om Rutherford & rsquos fortid og ndash og en hemmelig Margaret havde holdt skjult hele sit liv.\nDet er mærket på et ægte homoseksuelt ikon, at i døden, som i livet, er den verden, de bebor, fremmed end fiktion. Margaret døde et år før sin mand og blev begravet med det bløde legetøj, hun og Stringer omtalte som deres & lsquofamily & rsquo.\nBruce & amp Caitlyn Jenner … Charleston Yawns … Been There Done That … 50 Years Ago\nDa al mediernes raseri over Bruce Jenner blev Caitlyn, tænkte jeg, at dette ville være et godt tidspunkt at minde alle om, at for 50 år siden havde Charleston en Amerikas mest (in) berømte transkønnede som en del af vores samfund - Gordon Langley Hall hvem blev Dawn Langley Hall.\n"Charleston er en by med gotiske fortællinger, og hvad de ikke ved, finder de på." - Dawn Langley Hall\nCharleston har altid været en by, der tilbeder sin fortid og er blindt stolt af sin sydlige arv. Under de turbulente 1960'ere var Charleston en by, der var helt ude af trit med tiden. De fleste mennesker havde endnu ikke installeret aircondition i en by, hvor det i dag er ufatteligt at leve uden det for titusinder af nyankomne beboere. Der var stadig et par sorte tjenere, der arbejdede for rige hvide i deres mugne palæer, mens deres ikke så velstillede naboer holdt grise og kyllinger i gården bagved deres palæer.\nI september 1962 ankom en ung engelsk forfatter ved navn Gordon Hall til Charleston med en limousine med chauffør. Gordon blev ledsaget af sin papegøje Marilyn og hans to stamtavle Chihuahuas-Nellie og Annabel-Eliza. Selvom Charleston ikke var kendt for sine kolde temperaturer, havde Gordon ikke taget nogen chancer og medbragt en elektrisk opvarmet kennel til hundene.\nGordon flyttede til det kunstorienterede Charleston med penge at brænde og en plan om at tage byen med storm. Han havde skrevet flere bøger, herunder biografier om prinsesse Margaret, Jacqueline Kennedy og et anmelderrost bind om Mary Todd Lincoln. Gordon blev hurtigt en del af den sociale elite i Charleston, holdt overdådige fester og deltog i de fleste af de eksklusive sociale lejligheder i byen. Han hævdede venskab med Hollywood -legenderne Bette Davis, Helen Hayes, Joan Crawford, forfatteren Pearl S. Buck og bokseren Sugar Ray Robinson. Hans gudmor var den berømte britiske skuespillerinde Dame Margaret Rutherford, som overdrev morlig kærlighed til ham.\nMen i livshistorien om Gordon Hall ikke noget er som det ser ud til.\nI en af sine selvbiografier (ja, han skrev mere end én), hævdede Gordon, at han blev født den 16. oktober 1937 (selvom gravstenen siger 1922) i Heathfield, England. Gordon var det uægte barn af den femten-årige Margie Hall Ticehurst og nitten-årige Jack Copper, der havde opnået den berygtede bedrift at have tre kvinder gravide på samme tid. Gordon hævdede i en af sine selvbiografier, at hans mor blev så undgået af hendes familie, at hun:\n“Låste sig inde i et mørkt rum i det meste af de ni måneder. En nær og sadistisk slægtning fandt passende at sparke hende i maven. ”\nSissinghurst Slot og haver\nGordons far, Jack, var chauffør for den kendte engelske digterinde Vita Sackville-West, der boede på Sissinghurst Castle, og hans mor arbejdede som stuepige på godset. Fra de tidligste år vidste Gordon, at han var anderledes. Han var svag og havde ingen interesse i drengeagtige sysler.\n"Jeg hadede sport, og jeg kan huske, at jeg altid skulle gå glip af gymnastiksalen, jeg kunne ikke lave øvelserne."\nHver gang han blev spurgt "Hvorfor kan du ikke lide piger?" Gordon ville svare, at han havde for travlt med sit forfatterskab. Gordons tilflugt fra verden skrev. Hans første digt blev udgivet i en alder af fire, og i en alder af ni havde Gordon en regelmæssig spalte i Sussex Express.\nVirginia Woolfe & amp; Vita Sackville-West\nVita Sackville-West voksede op i det største hus i England, Knole House, med 356 værelser og 52 trapper. I 1913 giftede Vita sig med en ung diplomat, Harold Nicolson, flyttede ind i Sissinghurst, og de to indledte et usædvanligt ægteskab. Efter at have født to børn havde Vita flere forhold til kvinder, og Harold fortsatte med flere mænd. Den unge Gordon blev udsat for denne velhavende, kunstorienterede, seksuelt åbne, excentriske husstand i det meste af sin barndom. I midten af 1920'erne havde Vita mødt sit livs kærlighed, den berømte forfatter Virginia Woolf. Vita og Woolf opfordrede personligt Gordon, søn af deres tjenestepige, til at fortsætte sit forfatterskab.\nEn af Virginia Woolfs mest berømte bøger var Orlando. Historien følger det 300-årige liv for en ung mand, der romantiserer sig gennem det sekstende, syttende og attende århundrede, indtil han i løbet af 1800-tallet pludselig ændrer sig til en smuk kvinde og fortsætter med at have romanser (denne gang med mænd), og til sidst giver fødsel. Den unge Gordon Hall blev betaget af bogen, og også af Woolfe og Vita og deres velhavende, utraditionelle livsstil.\nI en alder af seksten besluttede Gordon sig for at forlade England. Han tog et job i et år som lærer på et Ojibwa indisk reservat i Ontario. Han fik også et job som nekrologforfatter for Winnepeg Fri presse. I 1955 flyttede han til USA og arbejdede som samfundsredaktør for Nevada, Missouri Daglig post. Han huskede:\n“De spillede op, at jeg var den første mandlige samfundsredaktør i staten Missouri. ”\nEt år senere boede Gordon i New York City, hvor hans moderne moral spiller, Saraband for en helgen, modtaget tillykke fra skuespillerinderne Joan Crawford og Helen Hayes og bedt om en invitation fra ærkebiskoppen af Canterbury.\nGordon på Isabel Whitney's hjem i New York.\nMens han var i Greenwich Village, snublede Gordon ind i et kunstgalleri, hvor Isabel Whitney, en fjern fætter, havde et show. Gordon og Isabel chattede, og snart blev den 60-årige kunstner så charmeret af den unge, skrøbelige englænder, at hun inviterede ham til hendes hus til te. "At besøge Isabels hjem var som at gå ind i en eller anden Tiffany -katedral," Gordon skrev senere. Inden for et par uger flyttede Gordon ind i Whitney-palæet på fyrre værelser på West Tenth Street 12 og overtog det meste af øverste etage.\nIsabel Whitney var en efterkommer af Eli Whitney, opfinderen af bomuldsginen, og hendes far havde været en af grundlæggerne af Paterson Silk Industry i New Jersey. Hun hævdede også slægtskab med William Penn og Getrude Vanderbilt Whitney, en af grundlæggerne af New York Museum of Modern Art. En af Isabels barndoms legekammerater havde været den unge Franklin D. Roosevelt. Gennem Isabels protektion blev Gordon introduceret til eliten i New York Society, herunder den engelske skuespillerinde Dame Margaret Rutherford, der for nylig havde vundet en Oscar som bedste birolle for filmen V.I.P.s.\nGordon Hall & amp; Dame Margaret Rutherford\nLigesom Isabel var Rutherford og hendes mand, Stringer Davis, barnløse, og snart kaldte Gordon dem Moder Rutherford og far Stringer. Det var fra disse kvinders opmuntring, at Gordon skrev sin humoristiske erindringsbog om sine dage på Ojibwa -reservationen, Mig Papoose Sitter. Bogen solgte godt og var valgfri til Broadway -scenen. Gordon blev hurtigt en ganske personlighed i New York kunst og sociale kredse.\nI 1959 fik Isabel diagnosen leukæmi, og i de næste tre år blev hendes tilstand forværret. Endelig, i 1961, gik Gordon på udkig efter et hus i syd med den hensigt at flytte Isabel til det varmere klima for at nyde hendes sidste dage. Gordon købte et nedslidt palæ på Society Society Street 56 i Charleston. To uger senere, 2. februar 1962, døde Isabel Whitney i sin seng i New York. Da hendes testamente blev læst, havde Gordon arvet New York -palæet på West Tenth Street, kunst, smykker, møbler og lager i Edison, General Electric, Standard Oil og Sears. Alt fortalte det var mere end $ 2 millioner. "Jeg var overrasket over at have været efterladt så meget," kommenterede han.\nGordon tog pengene, flyttede til Charleston med chauffør limousine og restaurerede Society Street -huset i Ansonborough. Han fyldte det med Chippendale -møbler fra Whitney House. Andre stykker inkluderede spejle, der engang var ejet af George Washington og sengetrin, der tilhørte Robert E. Lee. Ganske et kup for bastardsønnen til en femten år gammel engelsk stuepige og en nitten år gammel egensindig chauffør.\nI dag er Ansonborough et af byens mest prestigefyldte samfund, men da Gordon flyttede ind, rystede det bare et århundrede med omsorgssvigt. Fra sin storhedstid havde Ansonborough taget en stabil nedadgående spiral, så mange af dens palæer i 1960'erne var blevet omdannet til lejemål, flophuse og lurvede lejligheder. Der var små hjørnebutikker og tobaksforretninger. Kvarteret var en blanding af sorte, blåhalsede hvide og en betydelig befolkning af homoseksuelle Charleston -mænd - blomsterhandlere, frisører, dekoratører og restauratører.\n54 & amp 56 Society Street, Ansonborough kvarter, Charleston, 1960'erne\nEn af Gordons naboer, Billy Camden, boede i Ansonborough i 1960'erne. Camden var ejer af den homoseksuelle bar, Camden's Tavern, i centrum af byen. Han hævder, at:\nDe homoseksuelle par restaurerede virkelig Ansonborough. Jeg var i bestyrelsen for Ansonborough Historic Foundation - den bestod af 80 procent homoseksuelle mænd! Der var et homoseksuelt par eller en person i næsten alle hjem. De skulle have kaldt det 'Queensborough' i stedet. . .\nI løbet af antebellumdagene levede Charlestons homoseksuelle aristokrati inden for datidens sociale skikke. Det blev forventet, at homoseksuelle sønner flyttede væk fra byen, så udsættelse for deres sexvaner ikke ville genere deres familie. Hvis de blev i Charleston, skal de være helt diskrete. I løbet af 1960'erne boede de fleste diskrete mænd i Ansonborough. Selvom den seksuelle revolution var i fuld blomst i hele Amerika, forblev Charleston på overfladen a meget undertrykte seksuelle samfund. Det var en mærkelig kendsgerning, at i løbet af den tid var mange homoseksuelle Charleston -mænd gift med børn. Gordon forklarede skikken på denne måde,\n”Så mange af mændene i Charleston, især de gifte mænd, går to veje. De gifter sig med en rig samfundsmatron, der måske ikke ser pæn ud, og forsøger at finde nogen ved siden af. ”\nGodt før Clinton -administrationen indførte politikken, havde Charleston -samfundet en "Fortæl ikke-spørg ikke" regel om seksuel adfærd. Hvis det kunne ignoreres, var de fleste mennesker ligeglade. En anden af Gordons 'Queensborough' -naboer ved navn Nicky beskrev 1960'ernes homoliv i Charleston.\nVi levede så 'ude' som muligt i den periode. Vi var socialt aktive - besøgte andre homoseksuelle par til middag og gik til en af byens barer. Vi var også aktive i det større Charleston -samfund. Vidste andre mennesker nu, at vi var 'homoseksuelle'? Jo da. Har vi nogensinde erklæret os selv for homoseksuelle? Ingen.\nGordon Hall med sine kæledyr.\nAnsonboroughs ry hvilede ikke kun på tilstedeværelsen af en stor homoseksuel befolkning. Der var også flere prostitutionshuse i nabolaget. Den første nat i sit nye hjem blev Gordon vækket ved midnat af en gruppe berusede sejlere. Da seerne havde lyset fra lysekronerne i forrummet, havde søfolkene forvekslet det nyrestaurerede hjem med en netop åbnet bordello.\nFem døre vest for Gordons 56 Society Street -adresse var den berygtede Homo Hilton, hjem til drag queens, gadefolk, stofforhandlere og sexhustlers af alle typer. Mindre end en blok væk var Kaffekop, en 24-timers frokostdisk, hvor de fleste kunder dukkede op efter 3:00. Det var det foretrukne sted til morgenmad for indbyggerne på Homo Hilton, deres sidste stop før daggry.\nAndre sociale klubber omfattede Ratskellars på Court House Square. Ankeret var en blandet bar (homoseksuel og straight). 49 -klubben var homoseksuel foran, blandet i ryggen og spillede på anden sal. For den enlige homoseksuelle mand (ikke i et engageret forhold) var der altid rig mulighed for at hente mænd, især Navy og Air Force mænd. Batteriet og busstoppestedet Meeting Street, på den anden side af gaden fra Citadel Square Baptist Church, var populære steder at hente cruising mænd.\nInden for en måned havde Gordon slået sig ned i sit hjem. Gordon hævder det\nInvitationerne fra blivende matchmakers blev ved med at strømme ind. . . førende værtinder gav aftensmad, som jeg virkelig frygtede. Altid var en fattig ægtemandsløs pige med vilje placeret ved siden af mig ved bordet. Da jeg ikke viste særlig interesse for det feminine køn, var der dem, der besluttede, at jeg måtte være homoseksuel.\nGordon fulgte den lokale skik med rige hvide ved at ansætte en sort kok og butler. Han fortsatte også med at skrive. Han lavede en biografi om prinsesse Margaret, som blev efterfulgt af Gyldne både fra Burma, en bog skrevet om en slægtning til Isabel Whitney - Ann Judson - angiveligt den første amerikanske kvinde, der besøgte Burma. Dernæst skrev Gordon Vinne Ream: Historien om pigen, der skulpturerede Lincoln, en ungdomsbiografi om billedhuggeren, der skabte staturen af Lincoln, der står i den amerikanske hovedstad rotunda. Dette blev efterfulgt af en bog om Jackie Kennedy og Jefferson's Ladies, et portræt af kone og døtre til Thomas Jefferson. Gordon skrev senere Lady Bird og hendes døtre.\nAlle Gordons bøger var inspirerende historier om kvinder midt i selvopdagelsen. Det kræver ikke en overuddannet psykoterapeut at konkludere, at Gordon identificerede og havde empati med disse kvinder, men den empati forhindrede ham ikke i at hente mænd på Ansonboroughs gader om natten til seksuelle forbindelser.\nBilly Camden beskrev sit indtryk af Gordon:\nDa han først kom, accepterede alle ham. Han var lille, meget feminin fyr med en tyk engelsk accent. I begyndelsen inkluderede de mennesker, der var forbundet med historiske Ansonborough, ham. Men så snart det kom ud, hvad der foregik - med alle de sorte han underholdt - var det enden på det! Han ville altid være sammen med en gruppe sorte, skrigende dronninger. Charleston -folk ville ikke have noget med ham at gøre. Han var en fornærmelse mod det homoseksuelle samfund, vi var aldrig venner.\nNicky, en anden Ansonborough -mand hævdede, at Gordon\n“Patruljerede Meeting Street om natten. Han elskede sorte mænd næsten lige så meget som han kunne lide gamle damer med penge. ”\nIfølge John Zeigler, mangeårig ejer af Bogkælderen i Charleston, ville Gordon afhente:\n“Enhver, der ville have analsex på ham. Han fandt mænd gå på gaden, mange af dem på Meeting Street, i området foran Citadel Square Baptist Church. Det var cruisingzonen. ”\nJulian Hayes hævdede at have en one-night stand med Gordon i 1963. De mødtes på den lokale Greyhound busstation, på badeværelset der. Hayes fulgte Gordon hjem, mindre end tre blokke fra busstationen, til Society Street. Da Hayes blev spurgt om Gordons penis, kommenterede han:\n”Jeg var meget imponeret. Du kan se, han blev bygget meget større end en almindelig mand. Han havde en penis, der var misundelsesværdig. ”\nIfølge en beretning mødte Gordon John-Paul Simmons i slutningen af foråret 1967. John-Paul havde en date med en af Gordons unge kvindelige sorte kokke. John-Paul ankom sent, og kokken var allerede gået. Gordon svarede døren i stedet. "Han var en lille smilende mand," skrev Gordon. "Han bad aldrig en gang om kokken." John-Paul vendte tilbage dagen efter med en armfuld blomster, og den hemmelige affære begyndte.\nHemmelig, fordi dette var Charleston - slaveriets hovedstad, byen, der organiserede Amerikas konfødererede stater, byen, der affyrede det første skud i krigen mellem staterne. Fordi i Charleston i 1967 engagerede sorte og hvide sig ikke i romantiske seksuelle forhold, især ikke en homoseksuel affære.\nI flere måneder fortsatte de to deres furtive frieri. John-Paul var fattig, sort og uuddannet, en brutal bulldog af en mand. Gordon var rig, hvid, kultiveret og elite. Han var skrøbelig, med fine træk, blid og stille. Et mere støjende par kunne næsten ikke findes.\nDaggryet for et nyt liv\nDen 11. december 1967 ankom Gordon Hall til John Hopkins i Baltimore. I løbet af de fem dage, han tilbragte på Gender Identity Clinic, mødtes han med syv læger. I slutningen af ugen blev Gordon placeret på østrogentabletter og fik besked på at klæde sig som kvinde med det samme som forberedelse til seksuel omplacering. Han vendte tilbage til Charleston, og mens han var i huset, begyndte han at klæde delen af en kvinde. Han gennemgik også elektrolyse for at fjerne kropshår.\nGordon begyndte at fortælle alle, at han virkelig var en kvinde, altid havde været en kvinde.Han hævdede, at som følge af det spark i maven, hans mor havde udholdt under graviditeten, blev han født med en hævet klitoris, der blev fejldiagnostiseret ved fødslen som en penis af en dårligt uddannet jordemoder.\nGordon hævdede, at hans unormalt store klitoris og skjulte vagina var blevet identificeret som en penis af jordemoderen, og i årevis havde han levet med den fysiske smerte af kramper og blokeret menstruation. Gordon hævdede, at hans husholderske en morgen ankom til arbejde og opdagede ham liggende i en blodpøl. Han hævdede, at han blev kørt på hospitalet, og mens lægen skyllede blodet ud, kommenterede han, "Jeg kan ikke forstå, hvorfor dette ikke er frisk blod." Gordon hævdede, at det var gammelt menstruationsblod, der havde været blokeret i årevis.\nGordons første offentlige optræden som kvinde sad i en bil på en indkøringsrestaurant. Dernæst gik han på indkøb på Piggly Wiggly på Broad Street. Snart foretog han daglige ture rundt i byen i kjoler og hæle. Der var imidlertid et juridisk problem at behandle. Charleston havde en byforordning, der forbød det ene køn som at gå ud i offentligheden klædt som det andet. Gordon var bange for, at der ville være en hændelse, og han ville blive anholdt. Gordon hyrede en advokat til at advare myndighederne om, at han gik igennem processen med at få foretaget en kønsskifteoperation, så han ikke ville blive anholdt.\nJohn-Paul begyndte at ringe til Gordon "Daggry" - for at signalere begyndelsen af deres nye liv.\nDen 23. september 1968, efter en vellykket operation, vågnede Gordon fra anæstesi i værelse B-403 på John Hopkins Hospital som kvinde-Dawn Pepita Langley Hall. Pepita var kaldenavnet til Vitas bedstemor, hvilket skabte forbindelsen mellem Vita, Virginia Woolf og Orlando offentlig. Forbindelsen mellem Gordon og Orlando blev mere og mere komplet. Dawn sagde:\n“Gordon var ikke mere, hvad mig angår. Jeg ødelagde hvert fotografi, brændte alt Gordons tøj og fik hans navn fjernet fra min bedstemors gravsten. ”\nDr. Milton Edgerton blev interviewet år senere om den kønsskifteoperation, han udførte i Gordon, og kommenterede Gordons klitoris og skede. "Vi så ingen tegn på det," Dr. Edgerton sagde. Da han blev spurgt, om Gordon havde en livmoder og æggestokke, sagde han: "Nej, det var der ingen forslag til."\nIkke desto mindre chokerede transformationen fra Gordon til Dawn det meste af det fornemme Charleston -samfund. Biograf Jack Hitt huskede hende som:\n"Små og tynde, Dawn foretrukne knælange nederdele, en pillbox hat og en Dippity-Do frisure-en dowdy dobbeltganger af Jackie Kennedy."\nDawn blev budt velkommen tilbage af mange i Charleston -samfundet, der forsøgte at forstå og være sympatiske. Hun havde jo stadig mange penge og god familiebaggrund. Der var vedvarende rygter om hendes forhold med flere fremtrædende Charleston -mænd. Middagsinvitationerne omfattede nu siddepladser ved siden af kvalificerede ungkarl.\nMen ikke alle var så imødekommende. Mange, der havde budt Gordon velkommen i deres hjem, undgik nu Dawn, da de passerede på gaden eller stødte på hende i bænke ved St. Philip's kirke. Alligevel var dissenserne i mindretal. . . indtil Dawn og John-Paul annoncerede deres forlovelse.\nPå det tidspunkt var ægteskabet mellem en sort mand og en hvid kvinde en forbrydelse i South Carolina. Statens forfatning forbød "Ægteskab med en hvid person med en neger eller mulat eller en person, der skal have en ottendedel eller mere negerblod."\nI 1967 havde den amerikanske højesteret imidlertid besluttet en lignende Virginia -lov forfatningsstridig, så deres ægteskab så muligt ud. Dawn hyrede en lokal afroamerikansk advokat ved navn Benard Fielding for at hjælpe med at få licensen. Charlestons første rekordægteskab mellem racer blev sat til 22. januar 1969.\nFørst kom tre ældre Charleston Society -damer for at kalde Dawn på hendes Society Street -hus. Som den sydlige skik bragte de mad: en æbletærte til Dawn og en vandmelon til John-Paul. De satte sig sammen med Dawn og spurgte hende:\n“Hvorfor kan du ikke være som andre ordentlige hvide damer, der forelsker sig i deres butlere? Vi gifter os med en ordentlig hvid mand, og holder den sorte mand ved siden af. Miss Hall, hvis du insisterer på at gå igennem med denne katastrofale fagforening, ender du på en kølig sofa. ”\nJeremy Morrow, en bosiddende i Ansonborough udtalte, at:\n“Dengang gjorde homoseksuelle mænd ikke dato sorte, og dem ’gifte vi os bestemt ikke’. Sex mellem sort og hvid var altid bag lukkede døre. ”\nEn anden Charleston -kvinde rejste hele vejen til England for at tigge mor Rutherford om at stoppe ægteskabet. Moden som en ordentlig engelsk dame inviterede mor Rutherford Charleston -kvinden til te, men hun nægtede at gå i forbøn i Dawn's ægteskab. Ord lækkede til britisk presse og den følgende søndag London News of the World løb en historie, der sagde: ROYAL BIOGRAPHER TO GIFTE HENNE BUTLER.\nPrinsesse Margaret spurgte mor Rutherford, om historien var sand. Mor svarede:\n"Hvad ville det betyde, hvis han var en god butler?"\nHun blev senere spurgt af Tid magasin, hvis hun godkendte den forestående bryllupsdag for hendes adoptivdatter, og hendes svar var:\n"Åh, jeg gider ikke Dawn gifte sig med en sort mand, men jeg ville ønske, at hun ikke giftede sig med en baptist."\nDet fortalte hun også senere til Dawn "En mand, der er værd at ligge med, er værd at stå op med."\nDen 23. januar 1969 blev New York Times skrev:\nBritiskfødte Dawn Pepita Langley Hall, der var forfatter Gordon Langley Hall før et kønsskifte, blev i aften gift med John-Paul Simmons, hendes negerforvalter. Bruden, en adopteret datter af skuespillerinden Dame Margaret Rutherford, har givet hendes alder som 31. Brudgommen er 22.\nBrylluppet blev mødt med blandet reaktion i Charleston. Dawn (og Gordon) havde altid deltaget i St. Philip's Episcopal Church i Charleston, der blev oprettet i 1680, men en bombetrussel mod kirken overbeviste Dawn om at holde ceremonien i sit hjem på Society Street. Op til ceremonien blev John-Paul hængt i billedkunst omkring byen.\nPå ceremonidagen varslede de lokale radiostationer lytterne om, at Charlestons bryllup i år (eller nogen år) skulle finde sted. Liz Smith, sladderklummeskribent for The Daily News, ringede for at finde ud af, om Dawn skulle bære de perler, som mor Rutherford havde givet hende. Joan Crawford sendte en buket gule rosenknopper og kommenterede: "Hjertet ved hvorfor." Skuespiller Helen Hayes skrev Dawn et opmuntringsbrev. "Der er ingen racemæssige eller religiøse fordomme blandt folk i teatret."\nModer Rutherford insisterede, “Ingen bryllupsmarch for dig. Jeg vil have 'Kampens salme'. " 'Battle Hymn' var en borgerkrigssang for unionstropper, sunget, da de marcherede gennem det besejrede syd. Dawn valgte sangen med vilje for at vise foragt for den hvide elite i Charleston.\nBryllupsceremoni på Society Society 56\nEn skare samledes på Society Street. Nysgerrige tilskuere blandede sig på gaden med snesevis af journalister, alle råbte, jublede og jublede. Der var en tung polititilstedeværelse, opmærksom på enhver vold. Dawn huskede det "Gaden var pakket, deres kroppe rislede som bølger." Ifølge Joe Trott, blomsterhandleren til brylluppet:\n»Folk hang ud af vinduerne. . . kameraer rullede. Politiet var der, brandvæsenet. Jeg var så bange for, at jeg ville blive skudt. Jeg forsøgte at komme på en solid væg, hvis nogen var en snigskytte fra et af værelserne på tværs af gaden. ”\nTil ceremonien bar Dawn en gulvlang kjole med applikerede blonderblomster. To fem-årige drenge bar hendes ti-fods tog. Hundene havde corsages på. Efter at ministeren udtalte dem "mand og kone", kyssede parret i syvogtredive sekunder. Og så trådte de ind på deres piazza for at vinke til den jublende (og lattermilde) skare.\nJet bladet kørte et indslag om Dawn og hendes afroamerikanske mand. Newsweek løb en sidelang historie om "angst transseksuelle" og hendes "neger garagemekaniker." Charleston Nyheder og kurér annoncerede brylluppet på deres nekrologside.\nBryllupsmeddelelse på nekrolog -siden, Charleston News & amp Courier, 23. januar 1969\nDet britiske tabloid Folket løb en måneds lang serie om Dawn's liv. Historien begyndte med denne spektakulære påstand:\nEn bemærkelsesværdig FAKTA var nu blevet fastslået. På Folkets foranledning blev fru Simmons undersøgt af en af Storbritanniens mest fremtrædende gynækologer ved hans operation i Harley Street. Han udtalte: ”Mrs. Dawn Simmons var sandsynligvis forkert kønnet ved fødslen. Hun har kønsorganerne hos en kvinde, der er i stand til normalt samleje, og hun er i stand til at få en baby. ” På baggrund af rapporten er det ikke umuligt, at hun kunne blive gravid.\nAvisen tilbageholdt navnet "den fremtrædende gynækolog".\nDa parret vendte tilbage fra deres bryllupsrejse i London, var en kasse med bryllupsgaver blevet leveret til deres forhave. I løbet af natten blev kassen ransaget, og alle bryllupsgaver blev ødelagt. Næste morgen ankom den lokale politimester for personligt at billet dem til "Affald og affald blokerer fortovet."\nChikanen fortsatte. John-Paul blev skudt tre gange på gaden. Dawn blev kørt ned på Anson Street af en ukendt chauffør og skadede hendes skulder. Telefonen ringede uophørligt med håndsving og dødstrusler. Flere opkaldere glædede sig over at fortælle Dawn, at de havde set John-Paul “Samvær med andre kvinder”, hvilket var sandt, da han havde flere andre veninder. Dawn's Doberman pincher, Charley, blev forgiftet, og bassethunden, Samantha, blev dræbt af en hit-and-run driver.\nJohn-Paul og Dawn foran Charleston City Hall\nDawn havde brugt utrolig mange penge i en periode på tolv måneder. To bryllupper, en rejse til Europa og Ford Thunderbird, hun havde købt som John-Pauls bryllupsgave. Da han samlede den bil, købte hun ham et sekund, og et år senere købte hun en tredje Thunderbird. Dawn renoverede sin svigermors hus. John-Paul fortalte også Dawn, at han havde besluttet, at han ville fiske for at leve, så hun købte en syvogtyve fod trawler til ham, som han brugte til fester. Båden endte forladt i marsken langs Cooper -floden.\nDawn begyndte derefter at fortælle alle, at hun og John-Paul håbede på at få en baby.\nTerry Fox, tidligere nabo, husker:\nJeg kom til Charleston i slutningen af 1960'erne og flyttede til nummer 52 Society Street. . . to døre ned fra Dawn. Jeg var treogtyve og forholdsvis naiv. På det tidspunkt tænkte en del af mig på Dawn som en verdslig, sofistikeret person, der ikke ville have noget at gøre med mig. Og så var der freakshow-delen af hende. . . Men hun var altid meget imødekommende og venlig.\nEfter et års ægteskab besluttede Dawn sig for at give sig selv en første jubilæumsfest. Terry Fox huskede:\nJeg gik ind. . . og ingen var i sigte. Stedet var stankende og overskredet med hunde. Pludselig faldt Dawn ned ad trappen, klædt i en fuld længde, formsiddende rød brokadekjole, med lange ærmer og iført en slags tiara.\nIfølge Fox var spisestuen indrettet med smukke sølvstykker, plettet, og bordet var fyldt med frokostkød i plastfolier fra Piggly Wiggly - Oscar Meyer bologna, amerikanske skiver af Kraft og salat af salat. Mindre end et dusin mennesker deltog, inklusive flere af Dawn's homoseksuelle venner og John-Pauls mor.\nI mellemtiden var John-Paul konstant utro og fik en uægte søn. Han fik diagnosen kronisk skizofreni, som ofte forårsagede vrangforestillinger og hallucinationer. John-Paul begyndte at høre stemmer og have samtaler med en kvinde med tre øjne fra Mars, han kaldte "Big Girl". Ligesom andre syge begyndte John-Paul at opleve tankeafbrydelser som at grine i et trist øjeblik eller blive fuldstændig desorienteret over for sine omgivelser.\nDawn's ekstravagante liv viste sig for meget for Charlestons lukkede homoseksuelle samfund. Hendes interraciale ægteskab udløste også racisme i det sorte samfund. Som Jack Hitt skrev:\n“Typisk når man krydser forbudte grænser: ægteskab mellem racer, at annoncere, at man er homoseksuel, tage en elsker fra en anden religion eller klasse eller endda ændre sit køn, er der i det mindste et fællesskab på den anden side, der venter på dig. Men Dawn kom på tværs af så mange grænser på én gang, at hun gled ind i et land, hvor hun var den eneste indbygger. ”\nJohn-Paul & Dawn på Broad Street, foran Washington Park\nDer var flere problemer. I april 1971 udelukkede banken på Society Society Street 56. Dawn hævdede, at hun på grund af en mailstrejke i England ikke modtog sine royalty -checks. En ven, Richia Atkinson Barloga, der boede syd for Broad Street, tilbød fuldt ud at betale pantet, men ifølge Dawn forsvandt Richia, bogstaveligt talt. Richia hævdede senere at være blevet bedøvet af en mand og ført til et lokalt motel. Hun dukkede op igen ti dage senere, efter at Society Street -huset var blevet solgt på auktion. Dawn og John-Paul flyttede ind i et lejet hus på Thomas Street 15, langt fra deres eksklusive Ansonborough-adresse. Dawn bar sine dyrebare antikviteter og kunstværker ind i et hus med syvogtyve knuste ruder. Mange i Charleston var selvtilfredse med deres vurdering, en tilfredsstillende "Jeg fortalte dig det!" i deres sind, hvis ikke på deres læber.\nSå Dawn en fantastisk meddelelse. Hun hævdede, at hun var gravid med John-Pauls baby.\nHvor kom den baby fra?\nI flere måneder i løbet af foråret og sommeren 1971 gik Dawn på Charlestons gader iført graviditetstøj. Terry Fox, nabo og gæst ved den første jubilæumsfest, huskede at have set Dawn gå på gaden i graviditetstøj og flade sko. Men andre troede ikke på det. Nogle hævdede, at hun ville have en stor mave under kjolen den ene dag og en flad mave den næste. Nogen hævdede at se et militært overskudstæppe proppet under Dawn's kjole. "Hun blev noget af et grin," huskede Fox.\nAnna Montgomery arbejdede i en babybutik på King Street og ventede på Dawn. Anna hævdede i Charleston Chronicle at da Dawn gik ind i butikken for at foretage et køb, lo kvinderne. Hun lignede en gravid kvinde, sagde Anna, men “Han glemte at binde snorene i et pudebetræk fyldt med bomuld. ”\nDawn kaldte disse kommentarer "ond. ” Hun hævdede:\n”Jeg brugte vatrondeller. . . men på grund af forbrændingen i brysterne. ”\nDawn forsøgte at interessere avis- og magasinredaktører i hendes graviditetshistorie, men ingen brød sig om det. Hun var ikke længere en eksotisk historie oftere inspirerede hun medlidenhed. Hun var overbevist om, at den hvide Charleston ville dræbe sit ufødte halvsorte barn. Hun hævdede, at der var mange trusler mod hende, så hun besluttede at flytte syv hundrede miles nordpå til Philadelphia for at føde på University of Pennsylvania hospital - eller måske for bedre at skjule det bedrag, hun forsøgte at trække. John-Paul blev i Charleston, i boligprojektets hjemsted for sin kæreste og mor til hans søn.\nIfølge en fødselsattest, der blev registreret hos Department of Health Vital Statistics i Commonwealth of Pennsylvania, blev 17. oktober 1971 Natasha Marginell Manugault Paul Simmons født. Dawn tager selv sin fødselsdato for sin 'datter' forkert i sin sene selvbiografi med henvisning til, at det var 15. oktober. Første gang John-Paul så Natasha kommenterede han: "Hvem har set en blåøjet neger?"\nNatasha ’s fødselsattest\nEfter hendes tilbagevenden til Charleston skubbede Dawn Natasha op og ned af gaderne i en gammeldags britisk babyvogn, ligesom den dronningen havde til prins Charles. Hun holdt fødselsattesten ved hånden for at blinke ved enhver tvivl. Mange var ikke overbeviste, især mænd som Julian Hayes, der engang havde beskrevet Gordons penis som "misundelsesværdig". Selv John-Paul var ikke imponeret. Han vidste Nemlig hvor Natasha kom fra - en af hans veninder. Han hævdede:\n"Jeg havde været sammen med hende i otte måneder - konstant haft sex, sex, sex hele tiden med denne pige. Hun var omkring treogtyve. Hun blev gravid ”.\nJohn-Paul sagde, at pigens far vidste, at Dawn ville have en baby, og faren ville ikke have, at hans datter skulle have en uægte datter med en sort mand. Da pigen gik på arbejde, tjekkede pigen ind på Roper Hospital som "Fru. Simmons ” i Dawn’s retning. Dawn gav faren tusind dollars for barnet. Dawn fløj til Philadelphia med en liste over fødselsattester i South Carolina "Fru. John-Paul Simmons ” som barnets mor. Dawn dukkede op på Pennsylvania vitale statistikkontor med spædbarnet i armene og papirarbejde i hånden med hendes navn.\nDan Rowan og Dick Martin, Rowan og Martin ’s Laugh-In.\nDawn's meddelelse om datterens fødsel blev foder til tv -komikerne Dan Rowan og Dick Martin, værter for de vildt populære Rowan og Martin's Laugh-In, et show med mere end fyrre millioner seere. Åbningsmonologen indeholdt følgende udveksling:\nDan Rowan: News flash: Charleston, South Carolina. Noteret transseksuel Dawn Simmons har lige født en datter.\nDick Martin: Vi kan kun håbe, at hun vokser op til at være halvdelen af den mand, hendes mor var.\nDawn flyttede til New York og lejede et nedslidt palæ med ti værelser i Catskills. Det New York Times udgivet en historie under overskriften TRANSEXUAL STARTING NEW LIFE IN CATSKILLS. Mindre end år senere, dog Gange indsendte en opfølgende historie, der lød:\nI dag er huset et tomt vrag. Ejeren har stævnet 800 dollars i husleje. I sidste uge var Simones [sic] på velfærd og boede på et lokalt hotel. Kontanter fra bogen, som fru Simmons blev rapporteret at skrive, blev ikke til noget. Uden penge til brændstof flyttede familien ud ‘i vinterens døde ’. . . og rørene frøs og sprængte og oversvømmede lokalerne.\nDawn's forfatterkarriere var blevet reduceret til at skrive for Den nationale spørger. John-Paul var ind og ud af psykiatriske faciliteter og dukkede ind og ud af hendes liv. Dawn sagde:\n”Jeg ville aldrig forlade ham. Jeg ser altid, at han har tøj, lommepenge og alt, hvad han har brug for. ”\nI 1995 udgav Dawn hende tredje erindringer, Dawn: A Charleston Legend. Hendes to første, Mand i kvinde og Alt for kærlighed, var blevet udgivet mere end tyve år før. I flere år havde hun boet i North Charleston i et føderalt subsidieret boligprojekt. Hun var også den hengivne bedstemor til Natasas tre børn. Hun udgav en roman, Hun-krabbesuppe, som formåede at sælge sytten eksemplarer i sin første års udgivelse.\nDawn Pepita Langley Hall Simmons, den tidligere Gordon Hall, døde stille den 18. september 2000 af virkninger fra Parkinsons sygdom.Begravelsen fandt sted i kapellet i J. Henry Stuhr Funeral Home. Natasha placerede en misvisende meddelelse i avisen, så begravelsen ikke blev et mediecirkus. Hendes krop blev kremeret og opdelt i tre lige store dele: en tredjedel til en ven i New Hampshire, en tredjedel til England og resten til Natasha.\nDet var slutningen på et virkeligt liv Orlando. Virginia Woolf ville have været stolt.\nAfbildet i De lykkeligste dage i dit liv\nFilmskabere og publikum elskede hende, men Rutherford valgte hendes roller med omhu.\nHun ammede en havfrue i Miranda, dykkede i arkiverne som den prikkede historiker i det dejlige Pas til Pimlico og var sikkert det eneste valg at spille Miss Prism i Vigtigheden af at være Ernest.\nBedst af alt var De lykkeligste dage i dit liv, hvor hun spiller forstanderinde på en pigeskole, der er fusioneret med et etablissement for drenge under ledelse af Alastair Sim.\nResultaterne er lige så gode, som du forventer, at mødet mellem to af verdens allerstørste komiske skuespillere bliver, en veritabel mesterklasse i, hvordan man laver sjov.\nSøndag eftermiddag introducerede matinees i fjernsyn mig først til den helt store glæde ved at se Margaret Rutherford ’s, der optrådte på skærmen. Hendes optræden som den meget elskede Miss Marple i en serie af 1960'ernes whodunnits løst baseret på romanerne af Agatha Christie efterlod et så uudsletteligt indtryk, at for alle de store skuespillerinder, der siden har spillet den nysgerrige spinster fra St. Mary Mead, har ikke én formørket hendes uforglemmelige præstation.\nDer var altid noget særligt ved Margaret Rutherford. Uanset hvad hun gjorde, var hun altid sympatisk. Over en trediveårig karriere på scene og skærm leverede hun konsekvent forestillinger af kvalitet og særegenhed, af nåde og skønhed, af komedie og fortræffelighed, der fik hende til at gnistre i selv den mest andenrangs produktion.\nI dag huskes hun bedst for sin scenestjælende drejning som Madame Arcati i David Lean's filmatisering af Noel Coward ’s Blithe Spirit i 1945. Eller hende kæmper kønnenes kamp som forstanderinde på en pigeskole i De lykkeligste dage i dit liv fra 1950. Eller hendes Oscar-vindende rolle i 1963 som hertuginden af Brighton i filmen Richard Burton/Elizabeth Taylor V.I.P.s.\nSom skuespilleren Robert Morley engang sagde, var Margaret Rutherford “everyone ’s Maiden Tante —a kvinde med enorm integritet, der handlede naturligt …og altid var skræmmende sjov. ” Men bag alt dette talent at underholde var en frygtelig hemmelighed værdig et mysterium om Miss Marple —a om galskab, selvmord og mord, der hjemsøgte den store skuespillerinde gennem hele hendes liv.\nFor at låse op for denne familiehemmelighed må vi gå tilbage til årtiet før Margaret Rutherfords fødsel og#8212 til ægteskabet mellem hendes forældre William Rutherford Benn og Florence Nicholson i All Saints Church, Wandsworth i december 1882.\nWilliam var søn af pastor Julius Benn, en fremtrædende social reformator og kirkefigur og bedstefar til politiker Tony Benn. Florence var af lignende middelklassebestand, men hendes forældre var døde, og en søster havde begået selvmord et par år før, og det var en antydning af de kommende ting.\nIkke længe efter deres bryllupsrejse havde William et alvorligt psykotisk sammenbrud. Det er blevet antydet, at dette var forårsaget af hans manglende gennemførelse af ægteskabet. Præcis en måned efter deres bryllup blev William indlagt på Bethnal House Lunatic Asylum, hvor han blev beskrevet som lider af:\n. depression vekslende med usædvanlig spænding og irritabilitet.\nWilliam blev tilbageholdt på asylet i flere uger, indtil hans tilstand blev bedre. Ved løsladelsen besluttede hans forældre det bedst, at William ikke straks vendte tilbage til Firenze, men i stedet tog en hvilekur i landet. ” William ’s far pastor Julius besluttede at tage sin søn til kurbyen Matlock i Derbyshire.\nDen 27. februar 1883 tjekkede de to mænd ind på deres værelse på et pensionat, der blev drevet af en fru Marchant i Chesterfield Road. Far og søn optrådte som de mest kærlige af udtryk ” og var meget knyttet til hinanden. ” De blev beskrevet som “abstige ” og blev set tage lange gåture til forskellige lokale steder.\nMen søndag den 4. marts skete der noget frygteligt.\nDe første tegn på, at der var forkert, var de mærkelige frygtelige lyde, der kom fra deres værelse. Da ingen af mændene dukkede op til morgenmad:\nFru Marchant, ledsaget af sin mand, trådte ind i Benns ’ -rummet for at finde William Benn, hans natskjorte dækket af blod og pegede på sin far, der lå ganske død på sengen.\nWilliam havde dræbt sin far med et enkelt slag i hovedet med en krukke af fajance. William havde derefter forsøgt selvmord ved at skære sin egen hals. Han stod i rummet og lavede vildlyde, der boblede blod fra flænken i halsen.\nDenne selvforskyldte var ikke dødelig. William blev anholdt og behandlet på den lokale sygehus. Et par dage senere forsøgte han igen selvmord denne gang ved at springe ud af et vindue i anden etage. Han pådrog sig skader på ryggen og udskæringer i kroppen, men kom ikke alvorligt til skade. Han blev generobret og holdt på hospitalet.\nVed retssagen besluttede juryen enstemmigt William havde “ med vilje myrdet sin far. Han var forpligtet til Derbyshire Assizes's nåde for strafudmåling. William ’s tilstand forværredes drastisk. Han blev erklæret “insane ” og indlagt på Broadmoor hospital. Alle anklager mod ham blev droppet på grund af sindssyge.\nHvad der forårsagede denne tragiske psykotiske episode er ukendt. William blev behandlet på Broadmoor i syv år, hvorefter han blev frigivet til omsorg for sin kone Florence.\nI et forsøg på at undslippe foreningen med sin morderiske fortid ændrede William sit navn fra Benn til Rutherford ved skødeundersøgelse. Denne gang blev ægteskabet fuldendt, og Margaret Taylor Rutherford blev født den 11. maj 1892.\nWilliam flyttede sin familie til Indien, hvor han arbejdede som købmand eller “shipping ekspedient ” og engang journalist. Der vides lidt om, hvad der skete i løbet af disse år, bortset fra forslaget (fra Tony Benn) om, at William var dybt berørt af den fattigdom, han stødte på og dedikerede sin tid til at hjælpe dem, der havde det hårdt nød.\nI løbet af deres tid sammen i Indien blev Firenze gravid. På et tidspunkt under sin graviditet faldt Florence i en dyb depression og udviste tegn på alvorlig psykisk sygdom. William var klar over, at hans kone forværrede tilstand, og planlagde at flytte tilbage til England. Det kom for sent. Florence begik selvmord. Hendes lig blev opdaget en morgen hængende fra et træ i haven.\nI 1895 vendte William og Margaret tilbage til England. Han afleverede sin datter til sin kone ’s resterende søster Bessie for at rejse. William led derefter en række alvorlige psykiske sammenbrud, der førte til hans fængsling i Northumberland House Asylum, Finsbury Park, London i 1903.\nBessie tog fuldt ansvar for at opdrage sin niece. Hun fortalte Margaret, at hendes forældre var døde. Alt gik godt, indtil der en dag henvendte sig til en trampemand, da hun legede i haven. Denne forfærdelige mand fortalte den unge pige, at hendes far var meget i live og sendte hende sin kærlighed. Margaret var skræmt af manden og dybt bekymret over det, han havde sagt.\nHun spurgte sin tante om sin far. Bessie fortalte til sidst sandheden. Margaret var ødelagt. Hun blev deprimeret, tilbagetrukket og ikke-kommunikativ. Rutherford var bange for, at hun havde arvet sine forældre og sindssyge. Hun led den første af mange psykiske sammenbrud, som hun gennemlevede gennem hele sit liv, og gik senere i årene med at gennemføre elektrisk stødterapi som en håbefuld kur mod hendes depression.\nMargaret Rutherford talte aldrig offentligt om sin families historie. I sin selvbiografi henviste hun ikke til sin fars sygdom i stedet og beskrev ham som en:\n. kompliceret romantiker, der ændrede sit navn til Rutherford, da det var mere æstetisk for en forfatter. Min far døde under tragiske omstændigheder kort efter min mor, og derfor blev jeg forældreløs.\nWilliam var faktisk blevet indlagt igen på Broadmoor, hvor han var fængslet indtil sin død i 1921. Det vides ikke, om Margaret nogensinde besøgte sin far. Imidlertid skrev han mange breve til sin datter, der vakte stor bekymring for hendes familie. Disse breve blev til sidst redigeret/censureret af William ’s bror John, før de blev overdraget til Bessie og Margaret. Det er uvist, om Margaret nogensinde har svaret på nogen af hendes fars korrespondance.\nEfter hendes fars død i 1921, og derefter hendes tante Bessie's død i 1923, begyndte Margaret Rutherford for alvor at forfølge sin skuespillerkarriere og debuterede på scenen på Old Vic i 1925 i en alder af treogtredive.\nTilbage i 1990'erne lavede Channel 4 en temmelig suveræn lille biograf om Dame Margaret Rutherford med skuespilleren Timothy Spall i hovedrollen som den store skuespillerinde, det var usædvanligt og fræk casting, men det var meget, meget effektivt. Det blev præsenteret som en aften med erindringer med Dame Margaret foran et inviteret publikum og medstjerner Liz Smith og Simon Ward.\nMargaret fortsatte med at opnå bemærkelsesværdig succes i film, der inkluderede optrædener i Pas til Pimlico (1949), De lykkeligste dage i dit liv (1950) og VIP'erne (1963), hvor hun spillede hertuginden af Brighton sammen med Richard Burton og Elizabeth Taylor, som hun vandt Oscar for bedste kvindelige birolle for. Hun var også kendt for sin skildring af Agatha Christie & rsquos Miss Marple i flere film, bl.a. Mord sagde hun (1962), Mord Ahoy (1964) og Mord mest fejl (1965).\nMargaret giftede sig med skuespilleren James Buckley Stringer Davis i 1945. De var hengiven til hinanden, og James støttede Margaret gennem en række vanskelige perioder med invaliderende depression, da hun var ind og ud af psykiatriske hospitaler. I 1950'erne adopterede parret uofficielt forfatteren Gordon Langley Hall, dengang i 20'erne. Hall blev senere opereret med kønsskifte og blev Dawn Langley Simmons. Under dette navn skrev hun en biografi om Margaret Rutherford i 1983.\nI senere liv boede Margaret og James i Buckinghamshire, hvor Margaret til sidst døde på Chalfont og Gerrards Cross Hospital i 1972, 80 år gammel. Da hun døde, havde Margaret fået en DBE (1967) og var en meget respekteret og succesrig skuespiller. Hun havde en særlig specialitet i at skildre excentriske midaldrende damer med hurtig humor og skarpt sind.\nHistorien om Rutherford County\nTryon County blev dannet fra Mecklenburg County i 1768. Det gamle Tryon County blev delt i Lincoln og Rutherford amter i april 1779. Rutherford County blev opkaldt efter brigadegeneral Griffith Rutherford fra Rowan County, North Carolina Brigadegeneral Rutherford var en berømt revolutionær krigssoldat.\nDe tidlige bosættere i Rutherford County var af skotsk-irsk oprindelse. De havde rejst ned ad Great Wagon Road fra Pennsylvania. Det antages, at Westminster -samfundet var det første område i amtet, der blev afgjort. Denne antagelse er baseret på, at Brittain Presbyterian Church blev dannet i 1768.\nOmrådet var rigt: frugtbar jord, masser af urskovsfyr, masser af hårdttræ og masser af vildt til mad.\nGilbert Town, fungerede som det første amtsæde fra 1779 til 1787. Det blev opkaldt efter William Gilbert. Folk klagede over den mudrede tilstand omkring tinghuset og Gilbert Town. Dette mudder gjorde det svært for dem at nå retshuset. Selvom retshuset var i Gilbert Town, var den første amtsretssession, der blev afholdt i Rutherford County, i hjemmet til oberst John Walker på Cain Creek. På denne session i County Court of Pleas and Quarter Sessions blev følgende udnævnelser foretaget: Felix Walker, fuldmægtig ved landsret Richard Singleton, lensmand Benjamin Hardin, offentligt register David Miller, indrejser Jonathan Gullick, landmåler Davis Whiteside og William Gilbert , Repræsentant for Underhuset og William Porter, senator.\nUnder revolutionskrigen blev borgerne i Rutherford County plaget af både indiske og Tory -angreb. Tories under major Patrick Ferguson slog lejr ved Gilbertown og spejdede området efter mad og forsyninger. For at undslippe Ferguson søgte folk tilflugt i følgende forter: McGaughy McFadden Potts Hampton Mumfords og Earle.\nOvermountain-soldaterne marcherede gennem Rutherford County den 3-5. Oktober 1780 på vej til at møde major Ferguson i slaget ved Kings Mountain. Denne kamp fandt sted den 7. oktober 1780 og var krigens vendepunkt. Martsens spor er siden blevet kendt som “Overmountain Victory Trail. ” Det blev det andet nationalhistoriske spor i Amerika, da dengang præsident Jimmy Carter underskrev lov den 7. oktober 1980. Dette er en nationalhistorisk ære for Rutherford County, som en del af stien passerer gennem amtet.\nLivet efter revolutionskrigen i Rutherford County var ikke under de bedste forhold. Livet bød lidt. Mest aktivitet foregik på gården: plantning af korn, opdræt af kvæg og får og dyrkning af mad til bordet. Væven møblerede tøj til familien. Skind fra dyr blev garvet pelse fra vilde dyr blev sikret for at give ekstra tøj. Pionerboligerne blev bygget af den omkringliggende skov. Møbler og møbler til hjemmet blev også lavet af skoven i skoven. Plantagerne og gårdene var små. Jord kunne købes for et nominelt gebyr betalt til staten for et tilskud. Hver grundejer bearbejdede sin jord, undertiden assisteret af en slave eller to. Landmanden kørte kvæg og tog overskud af landbrugsprodukter over den bedste vej, der førte fra Morganton til Charleston, South Carolina. På Charleston på markedet kunne de derefter købe basisprodukter til at tage med hjem. Der blev modtaget skolegang i hjemmet. Bibelen var undertiden den eneste lærebog, der var tilgængelig.\nGeneralforsamlingen udpegede en kommission på fem mand: Thomas Rowland, William Nevill, Felix Walker, James Miller og James Whiteside til at vælge et nyt sted til amtsædet. I september 1787 købte ovennævnte kommission halvtreds (50) hektar jord fra James Adair til det nye amtsæde. Det lå på en bakke med en god vandforsyning. Ezekiel Enloe undersøgte og landede landet. Den nye by fik navnet Rutherford Town. Senere blev “w ” droppet fra stavemåden og staves i dag “Rutherfordton. ” Dette er det ældste amtsæde i det vestlige North Carolina. Rutherford County er forældrenes amt i de seksten vestlige amter i North Carolina. Buncombe County var det første amt, der blev dannet ud fra det i 1792.\nDen første folketælling i amtet i 1790 angav 1.136 husstandshoveder. I 1800 viste folketællingen, at Rutherford County havde en befolkningstilvækst på 2.945.\nTransport ved First Broad, Second Broad og Green Rivers tegnede sig for en bedre måde at rejse på end dårlige veje, domstolsregistreringerne viser, at mænd, der boede langs disse vandløb, skulle se, at de blev holdt åbne for passage af små både . Disse vandløb blev brugt indtil 1840'erne som en transportform til at bringe landbrugsprodukter til markedet i Columbia, South Carolina, til salg eller bytte.\nForholdene i Rutherford County efter krigen i 1812 var langt fra inspirerende. Jordværdier i det vestlige North Carolina var højere end nogen del af staten på dette tidspunkt. De økonomiske forhold på dette tidspunkt var ikke tilfredsstillende. Priserne på produkter købt fra udlandet var høje på grund af den dårlige transport.\nPå dette tidspunkt havde hvert hjem sit eget væv, der spandt hør og bomuld i klud til tøj og sengetøj. Hvert samfund havde sine egne keramikere, skomagere, tømrere osv. Nogle tegn på industriel vækst begyndte at dukke op i Rutherford County. Dette understøttes af at amtmanden ved domstolen foretager følgende opslag på amtsdokumentet. Det viser en stor mængde jern, der er blevet fremstillet på High Shoals Iron Works nær Henrietta. Generalforsamlingen i 1820 bevilgede $ 5.000 til forbedring af navigationen over Broad River fra South Carolina -linjen til Twitty ’s Ford. Disse penge skulle bruges under ledelse af bestyrelsen for interne forbedringer.\nRutherford County blomstrede i 1830'erne på grund af en stor efterspørgsel efter landbrugs- og hjemmeprodukter fra markederne i Charleston og Columbia, South Carolina. Skatterne var høje.\nStagecoach -linjen begyndte at transportere mennesker og post. Dette skabte et behov for at beholde vejene i reparation. Mændene, der boede langs vejene, blev derfor forpligtet til at holde vejene i god stand. I 1829 bevilgede generalforsamlingen $ 12.000 ved hjælp af Board of Internal Improvement til at færdiggøre en vej gennem Hickory Nut Gap til Asheville.\nPå et tidspunkt var Rutherford County og Rutherfordton centrum for guldproduktionen i USA. Til Rutherfordton hører sondringen ved at drive den eneste private guldmynt, der nogensinde er opereret i det sydøstlige USA. Denne sondring eksisterede fra 1790'erne til 1840'erne. Igen til Rutherfordton hører sondringen med at være den første mynte i nationen, der møntede en gulddollar. Denne mynte blev drevet af to dygtige tyske metallurger, Christopher Bechtler, Sr. og hans søn, Augustus Bechtler. Amtet har i dag i besiddelse et par af de mønter, der er præget af Bechtlers. Den har også en forgyldt pistol fremstillet af Bechtlers. Guldminedrift i amtet førte til en stigning i befolkningen.\nI løbet af denne periode blev Rutherford County betragtet som det stærkeste Whig -amt politisk.\nBorgerkrigen fulgte. Med det kom en periode med at bygge jernbaner gennem amtet. Dette forbedrede transporten for amtet. Dette førte til en bedre måde at sende produkter til langt markeder.\nFrigørelsen af slaverne havde stor effekt på de større landmænd i amtet. De havde nu ingen til at udføre deres opgaver på gårdene.\nEt tusinde syv hundrede og tredive fire mænd fra Rutherford County tjente under borgerkrigen.\nGenopbygning efter borgerkrigen havde både dårlige og gode virkninger på amtet og staten. Generalforsamlingen ændrede den måde, amterne blev styret på. Tidligere havde amterne været styret af domstolen og fredsdommerne. Hvad kaldes af nogle, “The Greatest Awakening in North Carolina, ”fandt sted. Amterne skulle nu styres af en kommission, kaldet Board of County Commissioners. Disse kommissærer blev valgt af folket. Dette gav nu en stemme til folket i deres amtsstyre. Det første møde i Rutherford County Board of Commissioners blev afholdt 3. august 1868 med følgende mænd betjent: B. W. Andrews, formand J. M. Allen Calvin J. Sparks H. H. Hopper og Jonathan Hampton. Amtet har fem kommissærers distrikt med fjorten townships.\nLandbruget forblev den vigtigste industri i amtet. Der var ingen banker eller jernbaner, og offentlige veje var under dårligere forhold end før borgerkrigen. I 1873 havde det lykkedes den føderale regering at genåbne for amtet et fair system med posthuse og postruter til andre punkter.Skoler i de forskellige samfund genåbnede.\nOgså i 1873 blev Elisha Baxter, indfødt i Rutherford, valgt til guvernør i Arkansas. I 1874 åbnede Rutherford County ’s første tekstilfabrik. Denne plante blev etableret i en gammel hvedemølle ved Second Broad River nær den nuværende by Caroleen. Købt af en Mr. Homesley, denne mølle fremstillede bomuldsgarn. Det beskæftigede også halvtreds mennesker. Desværre kørte den kun i et par måneder, januar til november 1874, da den blev brændt ned.\nÅret 1885 oplevede en stor økonomisk forbedring i Rutherford County, da R. R. Haynes og S. B. Tanner begyndte deres tekstilindustri i amtet med opførelsen af en bomuldsfabrik nær Henrietta. Sammen med møllen byggede de boliger til møllearbejderne. De byggede også en skole og virksomhedsbutik og hjalp til med at bygge kirker.\nSe videoen: TWHS Theatre Presents: The Mousetrap