Arbejdets Glæde. En fortælling om Bønder. Jeppe Aakjær ( ). Udgivet PDF\nArbejdets Glæde. En fortælling om Bønder. Jeppe Aakjær ( ). Udgivet 1914\nDownload "Arbejdets Glæde. En fortælling om Bønder. Jeppe Aakjær (1866-1930). Udgivet 1914"\n1 Arbejdets Glæde En fortælling om Bønder Jeppe Aakjær ( ). Udgivet 1914 Septemberaftenens hvide Maane gik op mellem to Gravhøje, der stod ud for Sandgaardens skjæve Gaardsled. Længernes lave Lervægge mavede sig ligesom lidt ud, mens de fik en tynd Skygge over Rimmen fra det pjuskede Tagskjæg. Duggen faldt paa de graa Straatage saa tæt, saa man næsten kunde høre det. En stribet Kat sad og gjorde sig ubemærket oppe midt paa Tagsiden, hvor en Rotte havde gnavet et Hul; nu og da kom en Luftning ned fra Mønningen og løftede et Par af Hullets Halmstraa; saa drejede Katten Hovedet et Par Gange i Halshvirvlerne og sank saa atter ind i sin Pels. Et Par Mus skraslede inde i Strøelsdyngen bag ved Hverrestenen; men det kunde Katten ikke ta' sig af, saa højt tilvejrs den var, og det fik derfor Lov at passere. Sandgaardens 5 Køer var kommen ind ad Gaardsleddet for et Kvarter siden. Manden Niels Peter - havde selv hentet dem. De stod nu bundne ved Skravvognen omme bag den fortørrede Mødding og saa længselsfuldt drynende hen mod de smaa Vinduer i Salshuset, hvorfra de ventede den hjælpende Haand. De tunge Yvere rundede sig mod Jorden under deres Byrder; her og der hørtes Mælkedryp i Gruset. Ud fra Bryggersdøren kom en gammel Kvinde med et Barn ved Haanden. Køerne tog imod hende med en Lyd, der i sit Udspring var et Brøl, men i Struben dæmpedes det til et kjælent Brum. "Bitte Bosser, I venter nok haardt paa mig. Men a skuld' jo først ha' æ Dyn' lettet under vor sølle Muer!" sa' Bedstemor og strøg den nærmeste Ko over Snuden. - "Kan du nu find' dig nogen pæne Sten at lege med, bitte Visti, og saa ett løbe altfor langt fra Bedstemor, imens hun malker æ Bos. - Saa, min Dreng!" sa' hun og slap hans spæde Haand. Lidt efter pladrede Mælken i den gamles Strippe. Det visne Hoved laa bøjet tilside inde i det sorte Tørklæde som et tungt forgjemt Løg. Den indsunkne Mund var idel Bekymring, men de gamle malkende Hænder var senede og fulde af Energi. Maanelyset faldt hen over de knoklede, sleje Korygge, strejfede den buttede Spids af et knudret Horn, tittede flygtigt over den gamles Skulder ned i den halvfulde Malkespand for til sidst at kaste et bredt, gyldent Skjærf ud over Vesterhusets mossede Tagryg. Det praasede og pladrede dæmpet fra den Gamles Malkestrippe; ind imellem hørte man hende sukke; det rumlede inde i de hængende Kobuge, naar de gav Mælken ned, hult - som naar nogen ved Aften gaar over en Bro - langt henne. "Ih, bitte Visti, hvor er du bleven af!" "Plump!" lød det med et kort Svup henne fra Gaardhjørnet, hvor Visti mored sig med at dumpe Sten i Brønden. "Ih sødeste Barn, kommer du til æ Kjeld'. Tho der sidder jo æ Ræv nede!" "Det kan vær' det samm'!" svarede Ungen. Det var øjensynlig én af Bedstemors forslidte Aandrigheder. "Vil du nu komme hen til Bedstemor, inden du dumper ned til æ Øf-Øf-Gris!" Bedstemor befolkede Husets skikkelige Brønd med alle Zoologiens Rædsler, men la' ikke Mærke til, at det ene aad det andet. "Ved du ett, te der nede sidder en farlig storige Jerrekop, der bider alle smaa Drenge i Tæerne!" Det slog gotten Visti i Lytten. En Edderkop det var i Sandhed et rædeligt Dyr, for hvilket man kunde være bekjendt at vige. Alligevel samlede Visti sig sammen til et ufatteligt Mod, hentede endnu en Sten fra Gruset, lod den dumpe, stod forfærdet ved sin egen Dristighed og lyttede med aabne Læber og nedvendt Øre. "Plump!" kom det dybt fra Brønden som en hul Mumlen gjennem den duggede Stilhed. "Mæ rammer æ Jerrekop lige paa Trynen!" sa' Visti og knøg i det samme hen til Bedstemoderen. Materiale ID: TXT da Side 1 af 92\n2 Her satte han sig plat ned i Gruset ved Siden af Strippen og kjendte den mættende Duft af nymalket Mælk, der gjør Smaabørn saa forventningsfulde og trygge. Niels Peter kom stogende og bleg over Gruset med et Redskab i Haanden. Han huggede en Kroj i Taget oven over Risthusdøren, nærmede sig Malkepladsen og spurgte stille: "Hvordan ynder du saa vor Moer i Dag?" "Ja, Niels Peter, a tør saamænd snart ett ha' nogen Mening om det. Er der nogen Forandring, saa er hun vel ligesom en bitte Krumm' bedre." "Tror du saa, hun skuld' kunn' komm' fra det - ogsaa den Gang endnu?" "Ja, Gud kjender æ; men hun har jo da været ringere før og er endda kommen over det." Niels Peters unge Hustru var bleven syg kort efter Vistis Fødsel og havde næsten ikke været oven Senge siden. Huset lededes nu af hans Mor, gamle Mette, der ogsaa i en væsentlig Grad fik Barnets Opdragelse under sig. Hun var dog selv langt oppe i Alderen og havde slidt haardt i den magre Gaard, saa Livets Bryderier var tit nær ved at vokse hende over Hovedet, især da der var daarligt Raad til Pigehold i Gaarden. Ingen troede egentlig, at Niels Peters Kone vilde kunne overvinde Sygdommen, en Art Blodforgiftning, der stod i Forbindelse med Vistis Fødsel; Niels Peter selv kunde dog ikke slippe Haabet; han forsømte ingen Aften, naar han kom fra Marken, at udfritte den Gamle om Hustruens Tilstand, og altid var Svaret omtrent som nu. Niels Peter løftede Trækkoens Tøjr af Skravpinden og gav sig til at koble de færdigmalkede Køer ind. Deres tunge Maver skurede hult mod den snævre Dørkarm. Gamle Mette rejste sig fra den sidste Ko og gik med Strippen tilbage mod Bryggersdøren. Bitte Visti dulrede modstræbende efter. Han fik dog endnu Lejlighed til at holde sig udendørs, saalænge den Gamle var optaget af at si Mælken. Niels Peter kom ud paa Stenbroen efter at have bundet den sidste Ko. Lille og mager stod han i Maanestrimen foran Nødsdøren og saa sig tungøjet omkring i den lille fattige Gaard, der havde udgjort hans Livs Ramme. Lugerne stod endnu aabne efter Høstens sidste Neg. Lodørens hvide Kalkkors, til Værn mod det, som vilde én Ondt, stod frisk i det klare Maanelys. Barnet kom løbende hen og tog hans Haand. - "Mor op Morgen - til Far og Lille Visti!" Niels Peter vendte sig mod Salshuset, hvor de krogede kønrøgsværtede Stolper omkring Forstuedøren stod helt ligkistesorte i det hvide Maanelys. "Ja, vild' Vorherre kun give hans Minde til det, min bitte Dreng!" sa' Niels Peter sukkende og gik ind, som den gaar ind, hvis Hustru er haabløs syg. Man saa snart, at der var noget usædvanligt paafærde i den lille Bondeby, der laa der med sit Udsyn langt ind over Heden til alle Kanter. To-tre af de smaa træløse Gaarde havde Flaget paa halv Stang, og naar de andre ikke ogsaa havde det, var Grunden sikkert ene den, at de ikke ejede noget Flag. Den af Gaardene, der laa paa en Skraaning lidt udenfor de andre, var øjensynlig Begivenhedens Midtpunkt. Vogne udensogns fra fyldte af mørke Mennesker svang hvert Øjeblik fra den indgrøftede Vej op ad Ensporvejen mod denne Gaards Porte, og Folk fra de andre Gaarde gik i Klynger sni over Agrene mod Sandgaarden. Ogsaa her hang der et Flag, en pjusket lille Ting, og daskede begrædeligt mod Stangens Midte, mens et Par Krager under gjennemtrængende Skrig byttedes til at besætte Flag-Knappen. Det var en solstærk Dag i Aprils Begyndelse. Foraarets Porte var aabnede paa Klem, alles Øjne og Sind var rettede ud ad mod Livet og de brede Marker. Folk var egentlig saa glade, men de kunde jo ikke være det bekjendt ved en Lejlighed som denne. De kom mætte og opsnapsede ud fra Bordene og stilled sig op ad Hushjørnerne i smaa Klynger og fik Ild paa Piberne og Hul paa Historierne. Det kneb at holde den dæmpede Tone; en Gang imellem maatte en utidig Lystighed kvæles i Dølgsmaal; da saa man et sprutrødt lattermartret Ansigt gjøre sig Anstrængelser for at dreje sig selv om i Nakken eller dølge sig hen bag Hushjørnet og de andres Rygge. Materiale ID: TXT da Side 2 af 92\n3 Det var saamænd ikke for det der var saa meget at le af, men Vejret, Vejret! og især Solen, der ustandselig krildrede én i Toppen og straalede tusind Forjættelser ind i Sindet. Paa et Tidspunkt blev der ganske stille: da en lille bleg og tør Mand med Haaret strøget foran Ørene ligesom søvngængeragtigt gik over Gaarden hen mod Ligets Stade i Vognhuset. Ja, det var svært, som det havde taget paa Niels Peter. Det var ogsaa helt sært at tænke ved: For fire Aar siden med til deres Bryllup, og nu kjørte de hende til Graven! Ligskaren havde begyndt at sætte sig i Bevægelse. Vogn fulgte Vogn i en næsten endeløs Række; det var svært at faa de havrefodrede Heste, der endnu ikke havde faaet Afgjøring paa Kræfterne ved Foraarsarbejdet, til at gaa skikkeligt. Det var, som om ogsaa de havde faaet strentet Sol paa Hakkelsen. Mangen en plump Skank gjorde et Kast mod Svingeltræet og havde svært ved at ordnes ind i Rækkerne af de værdigt fremskridende Vogne. Toget sneglede sig hen over den grønne Toft, det ene Spands Muler ved det andets Bagsmække. Nu og da lød en Plags Prusten, i hvilken den ligesom nøs Kraften og Utaalmodigheden fra sig. Vognene var bredfulde af sørgeklædte; høje Hatte sad ned om gamle visne Øren som Jydepotter; Kvindernes sorte Frynseklæder vældede ud over Vognhjulene. - Paa én Gang standsede hele Skaren; der hørtes Bump her og der, hvor Vognstjærten rendte mod Formandens Agestol. - Ih hvorfor holdt de endda! - Kvinderne, der sad bagerst og ved alt den Indpakning fuldstændig havde ophævet Halsens Leddeling, søgte at skele sig til nogen Underretning ind imellem Mændenes svajende Hatteuhyrer. Det var den forreste Vogn - den som Kisten var paa der havde foraarsaget Standset. Her sad kun Niels Peter og hans 3aarige Søn Visti. Niels Peter havde taget sig selv i Barmen og mærket, at han havde glemt noget. I næste Nu stod han og Drengen ved Siden af Vognen. Han slog Tømmen om Hjulnavet og bad den lille ikke komme for nær til Hestene, mens han løb hjem. Den lille sorte Mands besværlige Løb over den vaade Toft i modsat Retning af Vogntoget tog sig sært ud; hans Tæer var stærkt indaddrejede, hans Knæer var foroverrettede, hans haarde Støvler slog nu og da hult imod hinanden under Løbet. Folk kunde ikke lade være at skumle over denne Uregelmæssighed i Ligfærden, især paa de bagerste Vogne, hvor der ikke var nogen af Familien. Det var nok Muldsedlen han havde glemt, og den kunde jo blot han finde. - Ja, det lignede jo Niels Peter: saadan havde han altid været, et bitte Nosselhoved, som der var ringe Sæding ved. Han havde haft en god Støtte i An Mari'; hun var en anden Slags Menneske; hun vilde tifremm' ad, mens hun levede. Men nu var hun jo taget hen; hvem skulde nu holde sammen paa det? Og æ bitte Knægt - ja, han havde jo æ Gammelmuer, men hun skulde jo snarere selv trænge til Hjælp, sølle Hjavl, end gi' andre Hjælp. Nej, det saa saamænd pojed ud til Niels Peters, det var vist det gjorde! Saadan gik Snakken paa Vognene, mens Niels Peter knækled søvngængeragtigt afsted efter sin døde Hustrus Ligseddel. Som de opsnapsede Mænd under de høje Hatteballoner sad og saa ud i Landskabet, graadige efter Oplevelser, kom en sær Skikkelse hivende ud af Lyngen og ind over Sandmarken. "Giv jer nu kuns Stunde til det," hørte man fra én af Vognene, "der har vi lige justement Rævling- Søren!" "Tho saa er det vel ham en holder efter!" sa en gammel vesen Stodder med et tykt Bundenklæde op for den indfaldne Mund. "Skynd dig, Søren; kan du ett se, vi venter efter dig med den ene Haand." Rævling-Søren var en Særling, der aldrig viste Interesse for noget Menneske, før han hørte om dets Død; da kom han regelmæssig med en Rævling-Krans og viste et rent respektstridigt Humør, som der ofte maatte tysses stærkt paa. - Alle kjendte Søren, og Søren kjendte alle; de raabte ham an, og han gav drøje Svar igjen. Saadan drog han skogrende og larmende langs hele Vognrækken, uden at nogen tog ham indenbords. Først paa den sidste Vogn fandt han saa megen Plads, at han kunde svinge først sin Stok, saa sig selv op. Her sad da Rævling-Søren baglænds med Støvlerne ud over Bagsmækken og et hjærtensfornøjet Smil i Skjægstubbene, men med Materiale ID: TXT da Side 3 af 92\n4 den vidtduftende Rævlingkrans paa sine Knæ. - De magre Hedefaar var allevegne kommen ud til Gavlene. Frysende Smaalam gik omkring dem og fimrede paa ledløse Bagben og vilde patte Tiden hen. Østenvinden jog i korte Pust hen over de stenede Agre og løftede Kvindernes sorte Frynseklæder. 30 Vogne holdt i Række, alstille, som sorte overbefolkede Øer i Solhavet. Hestene slog begjærligt deres skummende Kjæver i den bladbrede Rug langs Vejen, saa Bidslerne farvedes helt grønne; Røgen fra Mændenes Stumppiber steg op og la' sig som en blaa Tone hen over den høje Hatteskov. - "Det ta'r endda no' Tid af ham." " Ih, hvem passer paa æ sølle Baa'n!" bemærkede én af Kvinderne og saa fremefter udover Vognranden. Der stod Visti midt i Foraarsrugen og ventede paa Far. Hans Arme stod ud fra Kroppen som et Par Pinde. Ærmerne var en halv Alen for lange; det var sagtens hans Mors Kaabe, der nu blev benyttet til Overfrakke. Som Knægten stod her i grøn Rug til Knæet ved Siden af Moderens Kiste uden rigtig at fatte, hvad der foregik, kom en lille Bomlærke i raske Slag ude fra Rugen og satte sig med Et paa Kistelaaget, slog et Par raske Fløjtetriller, drejede sig hoppende nogle Gange og trilrede igjen. - Det tog sig saa underligt ud - den lille muntre Lærke mod den sorte Kiste. Anede det lille Sendebud fra Vaaren og den evige Natur, at Smaafuglenes Pip fra Have og Mark ind ad den aahne Rude havde været denne unge Kvindes eneste Oplivelse og Glæde i to lange Smærtensaar! Folk studsede og gjorde hinanden opmærksomme paa den lille Fugl. "Se!" sa' Drengen og pegede henrykt med et Ærme, der knækkede over for Haanden, da han løftede det. Lærken lettede og fløj videre over Foraarsrugen. Niels Peter var kommen tilbage med Muldsedlen og kjørte nu sin unge Hustru til Graven med deres treaarige Søn ved sin Side i Agestolen. Visti havde næppe været stort mere end seks Aar, da Gammelmor en Dag tog ham ved Haanden og ledsagede ham op til Skolen. Det var en lang Vej, og Gammelmor var meget højtidelig. Hun havde sit sorte Frynseshawl paa - det var ikke sært! - og gik og listede helt ude ved Vejkanten, for at den skarpe Flint ikke skulde fordærve de nye Kludesko. Visti var lutter stille Forventning; hans Hænder var blaa af det nystampede Vadmelstøj, hans smaa Træsko satte Indadtær i det sammenføgne Sand langs Vajsgroben. De kom forbi en Række Gaarde, som Visti aldrig havde set før eller anet Tilværelsen af. Hver gammel Træsko i Vejsporet, hver Storkerede paa en Husmønning var i og for sig en Oplevelse. Men Vejens største Æventyr var dog et Gangbræt over en skummende Bæk. Visti kløv over som en Kattekilling; men Gammelmor stod og strittede i Sutterne og paastod, at hun kom aldrig levende over. Der var Rækværk paa begge Sider og slet ingen Fare ved det, men Gammelmor havde det saa meget med at blive hvingelsyg, saasnart noget gik ud over det sædvanlige. "Der er slet ingen Fare ved det," sa' Visti og løb helt ud midt paa Brættet og gimpede, saa det svang som et Tov. "Giv mæ saa di' Haând da, Knæjt! Saa hold nu en-de-le godt ved mæ, bitte Visti!" - Gamnmelmor gruede, som skulde hun over Verdenshavet. Visti, der altid var vant til at se hende saa koldhøgen, var ikke lidt stolt af sin Førerrolle og inderst inde godt tilpas med den Gamles ydmyge Sindelav. Hun mere krøb end gik med den frie Haand som en Ørneklo om Rækværket. "Aa, Gud ske naadig Tak!" var hendes første Ord, da hun atter følte det faste Land under Sutterne. Skolen havde kun lidet af den Æventyrglans, som Visti havde ladet sig foregøgle. Han havde vel ikke været langt fra at tro, at det var et Sted, hvor der lød Englestemmer, mens man modtoges med "Mød og Kager"; nu var de første Ord han hørte, da Gammelmor skubbed Døren op: "Vil I holde Kjæft, I Satans Unger!" - Visti stod lille og ræd bag Tærkslen, og tværs gjennem et Rum, der sløredes af Tobaksrøg, saa' han mod Materiale ID: TXT da Side 4 af 92\n5 en skjoldet Væg dekoreret med Blækklatter, en skaldet gammel Herre, der sad paa en Treben og suttede paa en Stumppibe. Da Degnen opdagede, at der var fremmede ved Døren, kom han ned fra sin Forhøjning. Han var i Træsko, og hans sorte Skjødefrakke, der før havde gjort Tjeneste i Brigsdøren, var nu blankslidt og overhældt med Tobaksaske. Degnen og Gammelmor hilste paa hinanden som gode Bekjendte: "A kommer her med en bitte Kytter te Dem. Han er ett woen te møj Haak hjem'fræ; men hvad tho, en jenle bitte Linning, det maa han jo ta' te hans gued' Nyw', om han viser sæ skjødløs. Han er gavn gjemmel hans Aves, hans "Hjærtesuk" og hans Fadervor, og han kjender æ Klokk' som nowe Præjst." "Det var sandelig ikke saa ringe," sa' den gamle Lærer og forsøgte sig i den for ham uvante Ting at klappe et Barn paa Kinden. Visti, der saa, at Degnens Fingre var skidne af Pibestopning, gik et Skridt tilbage for at unddrage sig hans Kjærtegn. "Kan du ta' di' Lu' aa for æ Degn," sa' Gammelmor, mens hun overgav ham i Lærerens Hænder. Hun stod endnu et Øjeblik, før hun sa': "Ja, saa vil a gi' Dem Forwal!" Hun bød Degnen Haand. "Læ' wos nu si', du hører atter, hvad æ Degn sejer te dæ," sa' hun til Visti og gjorde Mine til at lukke Døren, før hun gik. Visti blev med Et saa usikker i Øjnene; Gammelmor vilde gaa, og han skulde være ene med alt dette her, denne fremmede Mand der, som der hang et knudret Reb ud af Baglommen paa, og alle de Unger derinde, der sad drejet halvt om imod ham, stak Mundene til hinandens Ører og fnisede og saa fjendtlige ud. Visti havde vel egentlig tænkt sig, at han og Gammelmor Dagen lang skulde ha' siddet pænt Side om Side paa Skolebænken, og naar de gik hjem, skulde Visti nyde sin Triumf og hjælpe hende over Gangbrættet; hvad om Gammelmor nu faldt i Bækken, naar hun ikke havde ham til Støtte? Det ene travrige Spørgsmaalstegn dukkede op ved Siden af det andet, indtil Læreren tog ham ved Haanden og førte ham ind i Tobakshavet, der blev endnu tættere derved, at Visti pamprede frem med Øjnene fulde af Taarer. Degnen førte ham hen til en lav Bænk med en stor bred Bordskive, der bar Mærker af mer end hundrede Foldeknive. Lige foran sig havde han en mandshøj Bilæggerovn, der var rustrød fra øverst til nederst af Drengenes Spytten og Vinterens Snebolde. Gulvet var skiddent som i et Udhus, baade Degnen og Drengene spyttede ustandseligt ned mellem deres Træsko. Væggene var uden-andre Prydelser end de Blækklatter, der havde dannet sig, naar Ungerne i Frikvarteret morede sig med at hive Blækkrukkerne i Hovedet paa hverandre. Midt for den ene Langvæg sad den gamle Degn bag sin optælgede Pult som bag et Skjærmbræt. Over hans Hoved lyste Verdenskortet i stærkt afblegede Farver. Dets ene "Halvkugle" havde løsnet sig fra Lærredet og hang ned som en Las og daskede ham om Ørerne, hver Gang han rejste sig. - Den afbrudte Undervisning gjenoptoges. Det var Overhøring i Religionen. Degnen var en trofast Mand mod Traditionerne; midt i Halvfjerdserne underviste han derfor endnu i baade Birch og Balle og andre myndige Bøger fra højsalig Frederik den Sjettes Tid, og han krævede det med Bogens egne Ord - uden ringeste Prutten paa noget Punkt: Biskop Balles lædersejge Knokkel-Filosofi ikke mindre end Skriftens mere saftige Kjødben. De første totre, der "kom op", klarede den med Glans, da de havde benyttet Afbrydelsen til at kigge i Bogen. Tilmed var det Vers, hvormed den skjælmske Birch forsødede enhver af sine højbibelske Fortællinger, f. Eks. dette: eller: Kan saadan Mand som David fal-de, hvor nøje maa jeg vogte mig, og daglig Gud om Hjælp paakal-de, jeg ellers blier ulykkelig; Hvad hjælper al din Klogskab naar - du ej paa Herrens Veje gaar. Det gik jo saa let som at smutte Sten over en Dam. Den gamle Degn sad og saglede over Stumppiben og stoppede uden Stands dens Aske dybere ned i Hovedet, mens han kom med smaa Opmuntringer: "Godt! - den næste!" Fra Birch gik man over til Balle. Det var Guds Ord med Paryk. Nu gjaldt det om at holde Ørene stive. Thi her var ingen formildende Omstændigheder i Form af Rytme eller Rim, men alt var tungt og uhandeligt for Sind og Materiale ID: TXT da Side 5 af 92\n6 Tanke, som vilde den gamle Moralist allerede ved sine Sætningers Knudereb paaføre det unge Sind en gavnlig Pønitense. Første Afsnit "Om Gud og hans Egenskaber" blev dog klaret nogenlunde hæderligt. En syvaars Pige med Kløft i Hagen og Munden fuld af Brystsukker steg op og vidnede med svimlende Tungefærdighed: - "Hvo som vil bruge sin Fornuft erkjender letteligen, at Verden kan ikke være bleven til af sig selv, ligesaa lidet som et Hus eller Bye kan bygge sig selv; thi der er ikke nogen Ting til, som jo har haft sin Aarsag, hvoraf - den - er kommen." Det sidste blev udslynget som en Art Tonesløjfe, der formelig spillede Boldt med Ordene. "Det var sandelig godt, Bolette!" sa' Degnen og bankede Piben ud imod Pultranden, før han atter stoppede. Bolette satte sig ned, grinede til alle Sider og tog sig et frisk Stykke Brystsukker. Ved et af de Luner, som de gamle Degne var saa rige paa, sprang man nu frem til Kapitlet "Om Menneskets Fordærvelse ved Synden". - Degnen sad og stangede ud over Klassen efter et Offer. Der gik en stille Uhygge mellem Bænkene, som naar Høgen svæver over Hønsegaarden. "Vil.. Bagerens Søren." Tykke Søren, der omtrent var lige saa bred som han var lang, rejste sig rød som en Lakstang og begyndte i stammende Selverkjendelse: "Erfaring viser, at... at - -" (Søren ventede Stikordet fra Sidemanden og gjorde derfor en unaturlig Kunstpavse) - - "at Mennesker ere ikke saa gode - saa gode, som de burde være. Alle have de Fejl.. Fejl..." Nu blev Sidemanden helt borte med sit Redningsbælte. Han har øjensynlig fundet Situationen farefuld for sin egen Person og overladt det til Søren at klare sig i Land ved egen Hjælp. Søren huggede og hakkede uden at komme igjennem, som en Plov, der er kommen ind i Stengrund og render oven ud af Furen. Nu buldrede det i Katedret: "Du kan jo slet ikke Leksien!" Saa tordnede det: "Alle have de Fejl, og hos dem alle ytrer sig - -" Søren: "Og - os - alle - ytrer sig - -" (Regnen slaar allerede Taarer!) Læreren: "Enten én eller anden Tilbøjelighed..." Søren (midt i en Taarebyge): "En eller anden Fornøjelighed!" - Læreren med Nævedunk i Pulten: "Tilbøjelighed for Satan -" Søren (tvinende): "Tilbøjelighed for Satan..." Nu slog det ned! Bagerens dyre Mel stod i tunge Skyer ud fra Sønnens Rygstykker. Da der atter var bleven en Smule Ørenlyd for Degnens Tampen og den blødagtige Sørens Jammer, hørte man en spæd Graad nede fra Kakkelovnskrogen. Det var Visti, der var taget til at skræbe af samme Grund som en lille Hund, der ser, at en større faar Klø. Visti havde fulgt Begivenhederne med de opmærksomste Øjne - og Øren med; han saa den ene efter den anden rejse sig op og pjanke noget fra sig og sætte sig igjen, men af alt det, de sa', forstod han ikke en Tøddel. Og nu fik Bagerens Søren Klø; og han havde endda engang givet Visti en Kringle, saa han maatte da være en rar Dreng. Naar det var saa uretfærdig en Verden, man var kommen ind i, hvor skulde en lille Dreng saa klare sig. "A vil hjem til Gammelmor!" hulkede han, mens Taarerne dryppede ned paa hans Tavle og udslettede de Anstrængelser, han der havde gjort sig med at efterskrive Degnens Haand. Degnen kom hen mod den lille Purk og søgte at tale ham til Rette; Vistis Graad tiltog alt eftersom Degnen nærmede sig. Han var ikke naaet hen til Vistis Plads, før denne smidigt lod sig glide ned under Bænken, hvor han kravlede videre mellem de andres Ben. Tavlen havde han ladt i Stikken. Der stod bare et c med gammeldags Krølle over; paa Tavlen var der tydelige Spor af de smaa Fingres Udviskninger; hundrede Gange maaske havde han gnedet dette forbistrede Bogstav ud og søgt at føre det nærmere til det glorværdige Eksempel paa Forskriften. Især havde denne Krølle ærgret ham. Ved sin Flugt søgte han nu at unddrage sig den forhaandenværende Retfærdighed, som øjensynlig ikke ejede hans Tillid. Da han putted sig under Bænken, brast hele Klassen i Skoggerlatter. Ogsaa den gamle Degn havde et stort Smil under Skjægstubbene. - Ved egen Hjælp alene havde han næppe faaet Visti frem. Thi han var krøbet ind under Pigernes Skamler. Og det blev nu Degnens Yndling, Bolette, der maatte lokke ham op Materiale ID: TXT da Side 6 af 92\n7 fra hans Forskansning ved Løfte om en af de rigtig store Bismarcksklumper. En mild April var fulgt efter en vinterbarsk Marts. Enkelte Snerester, sorte som Fejeskarn og riflede som en Valkefjæl, laa hist og her med sivende Rande og klamrede sig til Brinkerne, som kunde Aaret her ha' skiftet Linned. Is, som Sol og Tø alt længe havde slikket paa, laa saa sprød og tynd og skjælvede for "Udslettelsens Dom". Hagelbygens stride Kost fejede gjennem Luften, saa dens hvide Korn blandede sig med det kjørnede Byg bag de aabne Logab; men aldrig saasnart var Bygen trukken hen, før Solen faldt brat og bredt ind mod alle Lyngslet Herreds hvide Gaardgavle, mens en Række glade Fugle hoppede og sang paa Mønningerne. For hver Dag, der gik, blev Bygerne færre og Fuglene flere. Der kom mere Il i Menneskenes Skridt. Kragens træge Træk, der stemmer saa vel med Vinterdagens Graahed og Ro, erstattedes nu af Vibens arrige Kulbøtter over Kjær og Pløjemarker; Bonden stod med en bred Pegefinger paa ét eller andet Datum i Almanakken for at konstatere, hvitte han i Fjor havde begyndt sin Havresæd. Naar man stod ud af Sengen om Morgenen, var det første man hørte Stæren, der sad paa Hustaget med klaprende Vinger og Struben tyk af Sang og Skøjerstreger; den sidste Lyd om Aftenen var Horsgummens Serenade ude over de tavse Kjær. Det lød som Paukeslag paa fjærne Himmelporte. Da Maj var naaet, stod Kløveren allerede højt i Agerfuren paa Sandgaarden, og Niels Peter besluttede at sætte Køerne paa Græs. I den senere Tid havde de ikke været gode at komme i Baas med; kastede Niels Peter deres Foder i Krybben for dem, vred de med et Snøft Næsen om til den modsatte Side og saa fornærmede ud. Saasnart Dørene lukkedes, dansede de Masok i Baasene, slog op med Bagen og tørnede Hornene mod Bessingen. Man kom aldrig ind i Nødset uden at blive modtaget med en rasende Trompetkoncert fra deres gurglende Struber; adskillige havde stødt sig løs, og Resten stod og stirrede fjollet længselsfuldt ud af de støvede Jærnvinduer. Niels Peter underkjendte ikke den Drøm i et fattigt Koøje, naar Græsduften begynder at trænge ind til de hornede Fanger. Der er ikke andet at stille op med den Ting end snarest muligt at faa nyt Reb i Klaptræerne og Dyrene paa Græs. Og saa blev da Beslutningen omsider taget. Det var en henrivende Dag i Majs Begyndelse. Røgen stod lige op af de lave Skorstene; en fin Em fra Tagenes Mospuder svøbte sig om Husenes Mønninger og strømmede hen i det blændende Sollys. Stenbroen var endnu fugtig af Morgenduggen, og de brede Grønagre rundt om Gaarden sendte deres friske Aande af Blomst i Knop og Græs i Vækst ind ad alle Smuger og Porte. Niels Peter havde samlet hele sin Garde; thi det var en alvorlig Sag dette her, saa her maatte gaas kløgtig til Værks. Først blev da Nødsdørene aabnede paa viden Gab, for at ikke Dyrene skulde skrabe de ædle Sider. Saa kom Niels Peter selv frem med Gaardens kjæreste Ko, en gammel sidmavet Dame, dér gjorde Øjne som Underkopper og satte en bred Snude til alt hvad hun mødte, men ellers førte sig med Værdighed, som det sømmer sig en Ko, der har været i Gaarden saalænge nogen kan mindes. Sea kommer Daglejeren som Kavaller til en nyfigen ung Kvie, hvis Horn endnu er varme og kildne ved Grunden. Hun gjør øjeblikkelig Kvalm og ytrer Skræk for det stærke Sollys. Først skruer hun sig paatværs i Døren, men rutscher saa baglænds ind i Fodergangen med en saadan Kraft, at Daglejeren, der maa følge Trop, svinger den ene Træsko i en Bue, saa den smadres mod Dørstolpen. Men Daglejeren har afluret Kreaturtrækkerne et Tav i Halen, som kan bringe ethvert Dyr til Ydmyghed; takket være dette kom Kvien i næste Nu frem af sit Skjul som skudt ud af en Svingbasse. Saa fulgte Tjenestepigen, der havde brugt baade Spejl og Krøllesaks, før hun var skredet til denne højtidelige Handling; hendes Ledsagerske var en Ko, der ansaas for særlig tolle, og som hun derfor havde beæret med sit Valg. Dyret gik ogsaa til en Begyndelse ganske fredsommeligt med smaa Skridt paa de myge Klove som en ung Pige, der i nye Sko træder ind i en Balsal. Men aldrig saasnart mærkede den det saftige Vaargræs mellem Tæerne, før den fyldtes af Livsmod. Patterne piskede hid og did under Bugen, Halen rejste sig som et Topsejl; Dyret stod paa rette Ben og stangede brølende Materiale ID: TXT da Side 7 af 92\n8 op i Luften, hvirvlede bag om sin Vogterske, og vups! der trimlede den trivelige Maren flere Gange om sig selv paa Grønjorden med en Fart, saa de stærke Farver i Skjørter og Strømper løb sammen som i en Regnbue. Da hun kom op, var Koen langt borte, og Sporene af Krøllesaksen saa godt som udslettede. "Der kund' en sgu snart ha' set, hvorlangt en haaj til Søndag, sa' Daglejeren, der flirende passerede Ulykkesstedet. Nu var det Tjenestekarlens Tur; han lugtede af Skraa i en Kilometers Afstand og gik med Rem, der var bleven anbragt paa den mest bagvendte Del af Hofterne, hvad der indskrænkede Længden af hans Ben til et Minimum; det forhindrede dog ikke, at Wolle var lige saa stolt af sin Skraa og sine knappeløse Bukser som Maren af sine Pandekrøller. Wolle, der havde grint hjærteligt af Marens Uheld, skulde vise sin Overlegenhed ved at ta' to Køer ad Gangen. Dette Misforhold mellem Vilje og Evne lokkede Gammelmor ud i Gangdøren: "Hold du dig til jen, mi' Faa'r; den kan missel gi' dæ nok aa gyer!" Men forinden denne advarende Røst naaede frem, var Wolle allerede inde i Begivenhedernes Hvirvel; de viltre Dyr for frem og tilbage over Stenene, som var de gloende, vævede Tøjrene ind i hinanden til én Filte, hvori Wolle sad som Torsken mellem Maskerne. Paa én Gang tog de til Flyvt fremefter; Wolle strittede sanseløs imod; det bar lige imod Brønden med en Ko til hver Side og Wolle i Midten. "Aa, Jessu Navn!" raabte den gamle i Døren. Man saa Kjeldrammen rives løs i Lejet og gjøre et Par kluntede Hop over Stenbroen; Wolles ene Træsko forsvandt med et Plump i Brønden; saa nær var det efter ham; i samme nu kjørtes den uheldige Styrer paa Bagen hen over alle de toppede Sten og ud ad Porten som en Is-Kane. "Det kan du ha' for di' Storsindethed, mi' Faa'r!" hvilrede Gammelmor efter ham. Da Wolle frigjordes for sit vilde Forspand hinsides Porten, var det ikke blot Knapper, der fattedes i Bukserne. Han var snart al led ved at rejse sig op, mens Maren endnu var i Nærheden. Heldigvis var det dog kun Gammelmor, der havde overværet det værste; og hun var for alvorsstemt til at sladre af Skole. - Omsider stod alle Køerne i en lang broget Linje ned over Sandgaardens grønne Skrænter; Solen følte med milde Strøg hen over deres bugede Sider og kildrede dem dybt ind i de haarede Ører; Majdagens Skygger gled og gled i det spæde Græs. Lette Skyer steg frem i Vest, tog Sigte mod Sol som Møl mod et Lys; de fleste forfejlede dog Maalet og fejedes bagud som en Tot; men naaede én at faa en halvt gjennemsigtig Rand op for den lysende Skive, jog i det samme en sort Tegning hen over Banker og Græsvange. "Mørkt æfor og lyst æbag"; saadan kunde ens Synsfelt være gjennemjaget samtidig af 3-4 Skygger, der løb Væddeløb over Herrederne med brede Lysstrømme ind imellem. Og denne tavse Leg af Vind og Sky gik ind i selve Dyrenes Sind, saa de glemte at æde for at lege med. De sorte Pletter paa deres rundede Sider mindede om drivende Skyer paa lys Bund. De løb rundt i Tøjrene og slog op som kaade Drenge, gav ganske umotiveret et kort Brøl eller la' sig paa Knæerne for at bore et Horn i Jorden. Alle Folkene stod ved Husgavlen og glædede sig ved de udfriede Dyrs Glæde. Og saa gamle Tames, en Broder til Gammelmor og Aftægtsmand i en af Nabogaardene, stod ret op og ned ved sin Kjæp, endnu med den kuldskjære Haand i Lufvanten, og saa fornøjet hen over Korækken. "Hvor er bitte Visti henn'?" spurgte han. "Aa, han blev sendt ned til æ Eng med den hjelmed Kvie," sa' Niels Peter. I det samme hørtes en tung og plump Galop. "Men hvad er det," udbrød Niels Peter allerede med en spirende Angstfornemmelse. Ordet var aldrig saa snart udtalt, før Gaardens store kraftige Tyr kom i Firspring igjennem Porten og fortsatte sit klodsede Trav hen over Agrene. Det uregjerlige Bæst, der til daglig stod med Ring i Næsen i et Hjørne af Stalden, havde nu benyttet det almindelige Hurlumhej og de aabne Døre til at sætte sig selv i Frihed. Paa dens løftede Nakke og den rejste Hale saa man, at den næppe var tilsinds at lade sig fange godvillig. "Aa Gud naad' wos!" raabte Niels Peter, "haaj vi endda haft æ Baa'n hjemm!" - Han tænkte paa Visti, som maatte krydse Tyrens Vej paa Hjemturen. Faderen vidste, hvor Bæstet hadede Drengen. Disse Dyr kan staa paa Baasen og opsamle et ubegribeligt Nag. Det kan være en ren Bagatal, der har været Anledningen; en Farve paa et Barns Trøje, en Materiale ID: TXT da Side 8 af 92\n9 Lugt, en knyttet Haand i Forbigaaende er nok til at grundlægge en Hævnsyge, som kun Blod kan slukke. Tyren havde taget Opstilling midt i Marken med en Mine, som ejede han Alverden. Da saa Folkene lille Visti komme med sit bare, gule Hoved op over Bakken, syngende af fuld Hals. En Skjælven greb dem alle for hvad der vilde ske, naar Tyren havde faaet Øje paa Drengen. Alle stod med et Raab paa Læberne, men turde ikke slippe det af Frygt for at fremskynde, hvad de ansaa for uundgaaeligt. Niels Peter styrtede kridhvid ind i Laden efter en Fork. I det samme maa Tyren gjennem Drengens Sang ha' opdaget sin Fjende, den styrtede hen over Bakken imod ham. Alle ved Gavlen udstødte et Skrig for at gjøre Drengen opmærksom paa Faren, og Faderen, der havde hørt Skriget, kom i Stormløb tilbage med Forken. - Vistis Sang standsede oppe i en af de højeste Toner; i samme Nu saa man ham pile afsted saa hurtigt hans korte Ben kunde bære ham - ikke hjem mod Gaarden, men hen mod en Grusgrav til modsat Kant. Tyren var ham dog for hurtig i Vendingen. Den indhentede ham, inden han naaede sin Fæstning. Den 7aarige Visti vidste godt, at her var det Livet, det gjaldt. Instinktmæssig lod han sig faldne plat ad jorden; Tyren sprang over ham uden at berøre ham med Horn eller Klove. Men han havde kastet sig paa Skraaning, og her gik det ikke an at blive liggende, naar Tyren kom tilbage, for opad vilde de sikkert ta' ham paa sine Horn. Han løb da alt, hvad han orkede for at naa hen paa flad Mark, - saasnart Tyren atter var parat til at spidde ham, lod han sig falde plat paa Ryggen; det gjentog han nogle Gange med Held; men Angst og Udmattelse udtømte omsider hans Kræfter, og da han nu saa, at Tyren gjorde Mine til at lægge sig paa Knæerne for saaledes at faa ham paa sine Horn, greb han til sit sidste Middel og gik fra Forsvar over til Angreb. Under hele Løbet havde han beholdt sin Pisk i Haanden; lynsnar greb han nu om Svøbe- Skaftet med fuld Haand, som Kasteren griber om sit Spyd. Atter saa han Tyrens forfærdelige Pande over sit Legeme, dens skoldhede Aandestraaler besudlede hans Ansigt, og midt i en Syns-Forvirring af Ører, Haar og rystede Horn saa han et Øje som en Kugle af Ondskab, en udspilet Boble, hvis spejlende Hinde syntes at skulle briste for det Raseri, der roterede bag den; og mens Vistis Tænder skurede sammen som to Knivsægge, drev han af al sin Magt Piskeskaftet ind i Tyrens Øje. En sort Blodstraale stiede ned i Drengens Ansigt; men i samme Nu rejste Tyren sin vældige Nakke med et Brøl, der slog imod Huslængerne og kom tilbage igjen. Det blindede Dyr tumlede sig sanseløs over Grønjorden. Men Visti rullede frelst bort fra dens trampende Ben, før Faderen havde faaet Brug for Forken. Om end Niels Peter maatte beklage, at det kostbare Dyr havde mistet Øjet, indsaa han godt, at Drengen ikke kunde have handlet anderledes, om hans Liv skulde reddes; og han roste ham meget paa sin egen stille Maade. Allerede tidligere havde Faderen med Stolthed opdaget denne Resoluthed hos sin Søn. Det var saaledes en Dag i hans Bitte-Tid han kunde vel være en halvanden Aar - at han havde taget ham med paa Loftet, mens han maalte Rug op. Intetsteds befandt Knægten sig saa vel som her mellem Timser og Selder og Melløbe og al den ubestemmelige Ragelse, der stuves sammen paa et gammelt Bondeloft. Niels Peter sad paa den ene Side af Rugdyngen med den trofaste Egeskjæppe mellem sine Knæ og øste Kornet op i smaa Bølger, der sank bag Skjæpperanden. Drengen sad paa sin Bag ved den modsatte Side og lod uden Ophør den velsignede Rug risle gennem sin spæde Haands Tragt. En graa Kat gik imellem dem og strøg med toppet Ryg affentov mod Niels Peters bødte Bukseknær og Vistis runde Barnekind; naar den med et vellystigt Mjav drejede helt oppe paa Taaspidserne for ogsaa at komme til at slege med den anden Side, saa strejfede dens Hale Drengens Overlæbe, saa det kildede ham helt ned i Navlen - og han glemte et Øjeblik at hælde Rug i Haanden. Men da hans Far atter skulde ned af Loftet, opstod der Kamp; Visti var ikke nær færdig, hvad Faderen altsaa var. Under Protest fulgte han dog med hen til Loftstrappen, men her lod han Faderen bestemt vide, at han ikke skulde gjøre sig nogen Ulejlighed for hans Skyld; han var halvandet Aar og myndig for at klare Nedgangen uden al Hjælp. - Nu jaja, hvad var her at gjøre; Faderen labbede Materiale ID: TXT da Side 9 af 92\n10 paa Strømpefødder ned ad Trappen, lukkede paa Skrømt Lemmen efter sig og lod den selvraadige ene om at klare Skjærene. Han trimler jo da nok ned ad Trapperne, tænkte Niels Peter, men holdt sig forøvrigt parat til at rive Døren op og gribe ham, tør han naaede Bunden. Naar Døren var lukket, var der bælgmørkt inde paa Trappen; der hørtes til en Begyndelse ikke saa meget som et Kvæk, og Faderen tænkte, at Knægten atter havde sat sig paa Enden. Saadan gik en Tid, og Niels Peter, som havde travlt, blev utaalmodig. Da hørte han nogle smaa besværlige Bump i Trinene med god Afstand imellem. Det var Visti, der havde sat sig i Bevægelse. Med Bagen som det sig bør foran og Tungen som Ligevægtighedens Symbol i passende Længde ud af Munden, klarede han Trin for Trin i den høje Trappe, indtil Døren var naaet og blev trykket op med Enden. Faderen stod stolt bag Karmen parat til at ta' ham ved Haanden og føre ham ind til Moderen, men med et knusende Blik gik han i en Bue udenom sit Ophav for ved egen Hjælp at løfte Klinken til Dagligstuen. Ved en anden Lejlighed - det kunde vel være et Par Aar senere - havde han efter Gammelmors Formening gjort sig fortjent til nogle Stribs; hun søgte at faa ham ved Vingebenet, men Ungen var hende for snild, han reddede sig ind under Gammelmors høje Stolpeseng og saa fra dens inderste Krog Begivenhederne imøde med Ro. Gammelmor larmede og skjældte og gjorde Mine til at følge efter med det utaalmodige Ris, men hun var dog altfor gigtstiv og svagelig til, at der kunde blive nogen Alvor af den Trusel. I det samme var Niels Peter traadt ind i Stuen, og med korte og fyndige Ord fik den gamle ham i den Grad agiteret op imod Drengen, at han paa hendes Vegne kravlede under Sengen for at hale ham ud under Risets Bandstraale. Niels Peter skød sig frem som en Krabbe med løftet Klo, men ligesom han skulde til at gribe Knægten, hældede denne sig forover og hviskede helt kammeratlig: "Hvad Faar', er hun nu ogsaa atter dæ?" - Da bøjede Niels Peter sit Hoved i Støvet og lo, saa hans Rygstykker gungrede mod de møre Sengfjæl. Denne og endnu flere Tildragelser kom Faderen i Hu, mens han ved Gaardens Vandtrug afvaskede de Skrammer, som Tyrens voldsomme Horn havde hugget i Sønnens spæde Legeme. Vistis Ankomst til Skolen havde som ovenfor fortalt langtfra været af nogen heroisk Art, og der gik Aar, inden Kammeraterne glemte ham dette lille Forsvindingsnumer under Pigernes Skjørter. Men som Tiden gik, blev Visti dem alle saa overlegen i Kundskab og Indsigt, at de færreste vovede at drille ham. Han blev ret hurtig den gamle snurrige Degns Kjæledægge, og selv om han ogsaa en enkelt Gang maatte ta' sine Tamp med de øvrige, var det bare for Vennerap at regne. Den gamle saa sit Hovedhverv i at tærske - de fleste af Forældrene det samme - og den Dag, han ikke havde uddelt Hug, var næppe én af Gud velsignet Dag. Saadan var "Halvfjerdsernes Mænd" nogle Mil ude i Bondelandet. Vistis Særstilling som Degnens specielle Yndling bragte ham ofte i et skjævt Forhold til Kammeraterne. Der var eet Tidspunkt paa Dagen, da Naturen maatte gaa foran Optugtelsen, det var det tilbagevendende Klokkeslet, da Degnen tændte den lange Pibe, greb Stiftstidenden og gik sin dunkle Vej alene. Forinden sa' han regelmæssigt til Visti: "Du vil jo nok se godt efter dem saalænge," her kastede han et summarisk Blik ud over Klassen. De første Gange havde Visti været smigret ved Tilliden, men efterhaanden betragtede han den som en Byrde, der vendte Kammeraternes Sind imod ham. Men saalænge han ikke havde protesteret mod Bestillingen, ansaa han det som en Æressag at røgte den samvittighedsfuldt. Saa kom der en Dag, hvor forholdsvis mange store Drenge var kommen i Klassen. Visti havde set dem stikke Hovederne sammen i Krogene og anede nok, at det var ham, det gjaldt. Men han syntes, det var fejgt at frasige sig Ansvaret just nu, da det trak op til Komplot; paa Degnens sædvanlige Anmodning om at sørge for Orden under hans nødtørftige Fraværelse, svarede Visti med et let Nik. Degnen svandt i en Røgtaage. Han var dog ikke kommen mange Skridt bort fra Døren, før Urostifterne rejste et Spektakel, som vilde de vælte Huset. Degnen gjorde brat omkring og kom i Hurtigløb tilbage mod Vinduerne;' man saa samtidig to Hoveder paa den dagklare Rude: Materiale ID: TXT da Side 10 af 92\n11 Degnens og den lange Pibes. Med de magre Hænder som et Par skraatstillede Muldvarpeluffer ud for Tindingerne til Dæmpning af Lysskjæret, søgte Degnen med egne Øjne at forvisse sig om, hvem det var, der brød Freden. Et Par frække Højre-Træsko havde allerede besteget Bordskiven, og andre var ifærd med at følge efter. Degnens særegne Forhold tvang ham dog til at opgive al yderligere Undersøgelse for denne Sinde, hvad ogsaa Oprørerne havde regnet med. Det stærkt grimacerende Ansigt forsvandt af Vinduesruden, og Larmen inde i Skolestuen steg til frygtelige Højder. Først og fremmest skulde Visti ha' Tæ'sk, "for det han holdt med æ Degn", men det kunde ogsaa være Grin at spille nogle andre Smaapuds og erobre Degnens Tamp og forvare dette fule Tortur-redskab paa et Sted, hvor det ikke lod sig finde igjen de første Dage. Saasnart Visti mærkede, at der var Klø i Luften, gik han uden videre over til Offensiven og slog nogle af de stærkeste i Gulvet, før de endnu rigtig havde faaet udfoldet deres skumle Planer. - Drengeafdelingen delte sig nu i to kjæmpende Lejre, en mindre for Visti og en større og stærkere imod ham. Der vankede blodige Næser paa begge Sider, og da Degnen i Trav atter vendte tilbage til Arbejdsmarken, saa han fra Døraabningen en Snes Drenge liggende i en sort forskydelig Dynge midt paa Gulvet som en Hoben rivende og halsende Hundehvalpe. Arme fægtede, og Ben stak vildt i Vejret, og Drengenes Hylen var saa døvende, at ingen havde lagt Mærke til Pædagogens Komme. Degnen stod et Øjeblik og saa ned i alle de arbejdende Bagdele. - Hvilket herligt Operationsbasis for en gammel Degn! Han formelig slikkede sig om Munden. - Med glædesrystende Hænder og Hornbrillerne op i Panden halede han sin Tamp op af Lommen og begyndte at klaske ned i det, der laa bekvemmest, som oftest var eet eneste Slag nok til at rejse Indehaverne op med et Brøl, saa de stod paa de fladeste Fødder og gnubbede det trufne Sted; hvor den Gamle kunde lægge sin Tamp i Kryds, forsømte han det ingenlunde. Saadan blev han ved successivt at tærske sig ned til Bunden, hvor han fandt Visti som et Offer for Pligtfølelsen blodig og forrevet. Vel græd han, ogsaa hæftig; men det var Raseriet og den krænkede Pligtopfyldelses Graad. Under det Forhør, der nu fulgte, sluttede Visti sin Bekjendelse med følgende Replik: "For nær a ska' hold' Orden, saa skal der Fanden glow mæ ogsaa vær Orden!" dermed gav han i Degnens Paasyn Oprørets Hovedmand en Sanskage, saa han tumlede, og opfordrede derpaa Degnen til at handle med sig, som han fandt for godt. "Det var sandelig en mærkelig Casus!" mumlede den Gamle, ude af Stand til at ta' Beslutning paa staaende Fod, her hvor det gjaldt hans Yndling. Nu havde Visti udladt sig; de andre ogsaa. Den gamle Degn ordrede enhver paa Plads uden denne Gang nøjere at efterforske den enkeltes Brøde. Hænderne rystede endnu lidt om Griflene, der rampede hurtigt over Tavlene i den Stilhed, der følger efter ethvert Slag. Endnu sved det salt i en eller anden Bag eller dryppede fra et forrevet Øre, men gjennemgaaende var Sindene uden Bitterhed; enhver følte, at han havde haft Morskab for Pryglene, og som alle Drengeslagsmaal endte det hele uden Nag. Som i alle Hjem, hvor Moderen savnes, blev ogsaa her Visti overladt meget til sig selv. Det gjorde ham tidlig selvstændig, men avlede ogsaa en vis Haardhed. Han var en Tid en stor Kunstner paa Flitsbuen, først mod døde Maal, siden mod levende. Hvert Øjeblik kom en Graaspurv trillende ned fra Taget med Vistis Pil i Hjærtet. En Dag traadte Gammelmor stræng ud paa Stenbroen og holdt en stor Straffetale om Spurve i Almindelighed og Vorherre i Særdeleshed. Spurven var Vorherres "yndige bitte Fowl". Det kunde en læse om i sin Lærebog om ikke andre Steder. Hvad troede han da, der ventede den, som gjorde Vorherres bitte Fugle Fortræd? Spurven var altid glad, hvordan saa end Vejret var. Spurven kom hellere hos den Fattige end hos den Rige. - "Du skulde vide, hvor tit din sølle, syge Mor var bleven gjort glad af de smaa Spurve. Spurvene forstaar alle syge og bedrøvede Mennesker. Husker du ikke din Mors Begravelsesdag, da "en bitte Sparre" satte sig paa hendes Kiste for ligesom at sige hende det sidste Farvel, nu da hun havde stridt hendes Strid. Hvad tror du, hun vilde sige, om hun saa dig gjøre hendes bitte Venner Fortræd. Gud forbyd', der skuld' bliv' en Skumpi af dig! Du skulde hellere gi' de smaa Spurve en Bid af din Melmad end at lægge dem øde, det bitte Nøj. Dyrer har ett anner Gud end Mennesken! - - Gaa saa med mig hen og se til de Materiale ID: TXT da Side 11 af 92\n12 smaa Grise, mi' Baa'n!" - Visti rettede aldrig mere sin Pil mod Fugl eller Dyr. Men han havde gale Nykker nok foruden. Hans Forvovenhed forfærdede alle. Han havde længe plaget Faderen for at faa en Gjedebuk. Omsider lykkedes det; i en lille Legetøjsvogn kjørte han nu daglig med Bukken, og Bukken gik med paa den galeste; den vilde helst højt tilvejrs. Visti lod staa til for løse Tømmer. Saadan rutschede de ofte i Fællesskab ned ad de vildeste Brinker. Naar det gik allerværst, stod Bukken paa Bagbenene, mens Visti slog Kolbøtter under eller ved Siden af den væltede Vogn. - Men hans Drengedristighed satte sig stadig højere og højere Maal. Længe havde han gaaet og skelet op til Lademønningen som en passende Kjørebane for Vognen og Bukken, men det var ikke saa lige en Sag, for det vilde jo blive opdaget fra Vinduerne, og saa vidste man aldrig, hvad der kunde hænde. Ihvertfald maatte der handles, mens Niels Peter var i Marken. Og det blev der. Bukken var ikke vanskelig at faa overtalt. Den gik gladelig i Tøjet og stod paa to senede Bagben, som ventede den store Ting. Den havde lige faaet en Rugbrødsskorpe og stod og mimrede forventningsfuldt, mens de kantede Horn ustandseligt forkede hid og did, og det burrefyldte Skjæg strittede i Sollyset. Som klog General havde Visti valgt sit Udgangspunkt omme ved Ladens Østre Gavl, hvor ingen kunde iagttage hans Bevægelse, før Daaden - det vil sige Opstigningen - var fuldbragt. Helt op til det skraa Ladetag gik der et gammelt Jorddige, der var en af Vistis kjæreste Sportsbaner. Fra den tog han og Bukken Tilrend op ad det mageligt skraanende Hustag. Bukkebenene dansede som Trommestikker, de smaa Vognhjul skar ned til Navet i det møre Tag, Visti laa frem over Hammelstokken med løftet Svøbe og hylede Bukken frem. Lademønningen naaedes uden Uheld. Men Bukkens Sider gik ud og ind som et Par Sejl. Nu var Banen fri. Visti holdt Bukken an et Øjeblik og nød sin Sejr. "Aa milde Gud i Himmelen! Vil du kom ned, din forfærdelige Dreng!" skingrede det i det samme over Gaardspladsen. Visti kikkede ned og saa Gammelmor staa i Bryggersdøren med en Træsko paa hver Side, af Tærskelen. Visti vilde ikke saa lumpen snydes for den Tur, der havde kostet ham saa meget Hovedbrud. "A kan ett faa vendt!" svarede han uden at se ned, mens han atter hidsede Bukken fremad. Gammelmor svimlede i sine Træsko og klyngede sig krampagtig til Dørstolpen, som var det hende, der var efter Bukken paa den høje Lademønning. Hen over de toppede Møntørv gik det som en Røg; Bukken dansede Polsk, Legetøjsvognen hoppede med Knirk paa Knirk; Visti rettede sig i Sædet, mens Spændingen krøb over hans Ribben og fik Øjne og Mund til at staa vindaabne. Det fik næsten altfor hurtig Ende; det var bedst at ta' Vesterhuset med! Det vilde blive noget vanskeligt i Svinget. Styrelinens primitive Form var ikke indrettet paa saa bratte Passager. - Det hele vilde dog ha' forløbet normalt, hvis Bukken kunde ha' holdt sin Lækkersultenhed i Tømme. Lidt ned ad Tagsiden fristede en herlig Klynge Husløg. Uden at varsko Visti gjorde Bukken et Spring derned,' Vogn og Kusk reves bort fra deres Bane; Visti trillede som et Nøgle Garn ned ad det fimpende Hustag og rev allevegne Moskager med sig under Faldet. Skæbnen var ham god, saa han faldt midt i Strøelsedyngen med en Slibesten til højre, en knudret Stenbro til venstre. Bukken stod paa Tagsiden og brægede grødet med Munden fuld af Husløg, kiggede ned, rystede sit burrede Skjæg og tænkte: Det er dog farligt, hvor de Mennesker er klodsede. Ved nøjere Eftersyn viste det sig, at Visti i Faldet havde forvredet venstre Arm, saa der maatte gaa Bud efter Rævling-Søren. Han mødte med hele sit Trylle-Arsenal til Tjeneste. Med lange, følende Strøg, der fyldte Visti med Utryghed og Angst, tog han med ravende Hænder om Drengens Overarm. Ud af Sørens ene Mundvig hang en lang Tobakstrævl; den anden aabnede sig til en pibende Hvisken, og mens Visti laa alstill' under Materiale ID: TXT da Side 12 af 92\n13 Fortryllelsens Magt, hørte han den Gamle sige med blakkede Øjne: Worherr' og Sant Peder - paa Bjærget de red, en Føl slo' op, og Pejr fild ned og lissem nu do hans Aalbu' han vred. Men Jessus han hjalp' ham hans Aarm' af Pin', det samm' det gjør' a no her ved din'. I Navnet Gud Faders, Søns og Helligaânds! Amen!" Men Visti blev ikke derfor hverken klogere eller forsigtigere. Hvad følgende vil vise. I Sandgaardens Nabolag stod en gammel Vejrmølle, der lige fra Drengens spædeste Alder havde vakt hans beundrende Opmærksomhed. Han kom aldrig udenfor Faderens Port, uden at hans Øjne droges mod Møllen. Om alt andet i Naturen var dødt og slumrende, derhenne levede det. Møllevingerne gik ustandselig rundt. Nærmede man sig, hørtes en dump Susen fra de hvide Sejl, og om Natten selv i det dybeste Mørke var der altid Lys at se øverst i Hatten. Kun i Tordenvejr stod Vingerne stille i et Kryds og øgede Uhyggen og bar det Forsigtighedsraad til den Ugudelige, at nu skulde han helst høre op med at bande altfor forskrækkeligt. Der gik ræddende Sagn om de Offre, Møllen havde krævet. Dens Vingers Vælde var uimodstaaelig; det var som Kæmpesværd ført af usynlige Hænder. De knuste en Mands Hjærneskal som et Æg; de knækkede en Hesteryg, som var det Rygraden i en Hornfisk. Visti gyste og droges nærmere og nærmere Møllen. Han kunde som ganske lille sidde timelænge i Rajgræsset ved Markskjællet og lytte til Vingernes dumpe Torden, mens de hastigt og uden Stands slængte deres Skygger og greb dem igjen. Timothé og Hejresvingel slog ham om Øret med deres tætte Kolber, og ide røde "Lammehaler" diklede ham under Dobbelthagen, - Visti veg ikke en Tomme, før Sulten tvang ham hjem. Han nærmede sig Vidunderet et lille Stykke hver Dag. Han brugte vel nok et Par Aar eller saa til at naa helt hen til Møllen, men da var det ogsaa ligegyldigt, hvor ofte og hvor ublidt han fjærnedes - næste Dag sad han der paany lige støt og stædig. "Han bliver da nok slaaet til Staakkel engang af den lede Mølle," sa' Gammelmor og jog en Hoben Ræddeligheder i ham, som hun kunde mindes fra sit lange, ulykkessvangre Liv. Visti drømte stygt derom om Natten, men næste Morgen sad han lige tro og ufordrivelig paa Møllebakken og lod Vingernes jagende Skygger strigle gjennem sit gule Haar. Saa var der ikke andet Udkomme med Knægten end la' ham sidde, i Haab om "te Worherr' vild' bewaar' ham". Saadan sad Visti og groede i Alder og Visdom og drejede sig med Vingerne efter Vejr og Vind. En enkelt Gang, naar Kværnen stod, dristede Visti sig helt hen til den af Vingerne, der hang ned som et uhyre Slagsværd; han fingrede ved dens solrevnede Sprosser og klappede dens Sejl, indtil et kalket Spøgelse stod i Mølledøren og spyttede en fed Klat Sigtemel ud i Vejstøvet, mens han truede: "Vil du hold' di' Nalliker fræ æ Ving', din bitte Morris, helsen skal a hjælp' dæ øwer æ Bund!" Visti knøg slukøret bort over Grønagrene. Men Dristigheden tiltog med Aarene, og en Dag omkring hans tiende Aar, da Vingerne var usædvanlig dvaske i deres Bevægelser, og alle Folk holdt Middagshvil, blev han greben af en uimodstaaelig Lyst til at gaa til Vejrs med den ene Korsarm. Møllersvenden sov. Ogsaa Møllen saa ud, som om den stod og smaanikkede under Hatten. Naar Vingen nærmede sig Jorden, var det, som den sagtnede Farten, tøvede et Sekund og hviskede: "Stig op! Stig bare op! Skynd dig nu - Saa du tør ikke, din Skrædder!" Atter var Vingen i Luften, mens en ny nærmede sig Jorden. Visti stod lige ind mod Vindfanget med Hænderne krummede, som naar man skal fange en Høne. Ogsaa hans nøgne Tæer krummede sig i Sandet. Hans Øjne skinnede som en Kattekillings, der bugter sig i Legen. Tyve Gange havde han kastet Hænderne fremefter med et: "Saa!" men atter trukket dem til sig som for et Kølleslag. Saa begyndte han at akkordere med Skæbnen. En af Vingerne havde en ny Tværpind, der var hvidere Materiale ID: TXT da Side 13 af 92\n14 end de andre, og hver Gang for forbi hans Øjne med et iskarpt Blink. Nu skulde den faa Lov at passere tre Gange, men hvis han saa ikke kasted sig paa den den fjærde, skulde han gi' sig selv tre vældige Kjæbopper. Vingerne sneglede rundt med dvaskende Sejl. Kværnen dumrede inde bag Spaanvæggen som Rumlen i en gammel Komave. Visti havde allerede talt baade første og andet Blink fra den hvide Tværpind. Nu lynede det tredje Gang. Hans Øjne stod paa Stilke, det snurrede i hans Albuer; Musklerne forkortede sig om Skulder og Overarm. Den hvide Pind kom dasende ned gjennem Luften: "Vil du ha' mig!" Han hældede sig saa langt forover, som han turde, mens Sveden sprak frem af hans bankende Tindinger. Men ligesom han skulde kaste sig mod Sejlet, der havde dannet et hult Leje for ham, rykked han tilbage som for en hed Kakkelovn. Øjeblikkelig slog han sig selv paa Kjæben, saa Tænderne surrede, tre hvasse Slag, der gav Ekko i Møllehatten. "Du er en Lort!" gjentog han rasende for hvert Slag. Han kastede sig ned paa Ageren med blanke Taarer og bed i Græsset. Saa satte han sig tilsyneladende stille hen, skjønt hans Lemmer skjalv i indre Oprør. Efter nogle Øjeblikkes Overvejelse hviskede han: "Det er min Fars Pjalteri, der kommer igjen! Men det skal surenmæ blive Løgn!" Atter nærmede han sig Møllevingen. Nu havde han dog valgt en hel ny Metode. Det skulde bare være som nogle forberedende Øvelser. Mens han før havde stillet sig foran Vingen, traadte han nu ud til Siden bag ved den. Atter udsaa han sig den med det hvide Trin: "Du tror maaskesig, du kan gjøre Nar af mig; da skal a vis' dig -". Huj! Der hang han med Hænderne paa det hvide Trin som i et Trapez, lod sig løfte et Par Favne tilvejrs, saa dumpede han og greb en ny Vinge. Den Leg fortsatte han i nogen Tid, til der havde samlet sig en Knude af Beslutning dybest i ham. Med eet svang han sig atter foran Vingen, og med knyttede Hænder og med en nøgtern Fornemmelse som den, med hvilken man stiger op i sin Seng, gik han ind i Vingens buldrende Sejl, slog sine Arme i Tremmeværket, skjulte sit Ansigt mod Trøjeærmet og lod staa til. Vingen knagede af gammel Vane og gik tøvende tilvejrs som i Forundring over sin Dødvægt. Men i næste Nu holdt den - som til Skræk og Advarsel - Knægten i stiv Arm ud over Herredet. Visti mindede om Røveren paa Korset. Han havde Bugvrid af Spænding. Nu gik det op i svimlende Højder med Benene foran og Hovedet nedad. Hans Legems Klump saa sær paradoksalt ud mod den varme Sommerhimmel. Nu havde han naaet det øverste Punkt. Der gik Strømme af Sus igjennem hans Aarer. Det var, som havde man strøget med en Støvekost over den indvendige Side af hans Ribben. Han bukked sig sammen som en Buddik over sin Maves Svimmelhed. Blodet trykkede i hans nedadvendte Baghoved. Han aabnede Øjet halvt og saa dybt nede Møllehattens tjærede Puld, der havde hvide Striber af Fugleskarn, og allerdybest nede, kun som nogle gule Prikker, Hverrestenen og Bilhammeren. Saa gik det nedad med kløvende Hast. Det kildrede i Haardunene bag hans Ører. Atter truede hans Legems Masse ligeud over Landskabet, som en sort Næve. Saa sank han i en rolig Kvartcirkel med Benene retvendte og sprang til Jorden, let som Merkur, med alle Lemmer i Behold og med en Rigdom af skinnende Erfaringer. Det blev ikke sidste Gang, han slog denne Luftcirkel. Hver Dag, naar Mølleren sov, og Egnen laa i Middagsro, listede han sig hen og gjorde sine halsbrækkende Øvelser. Omsider blev han en hel Virtuos paa Vingen, som uden den mindste Skjælven lod sig slynge rundt selv i flyvende Blæst. Det var noget andet end at la' sig drage paa Hjul efter en fjollet Gjedebuk. Til sin Ulykke havde han dog ikke kunnet la' være at prale af sine Bedrifter. Han fik Medvidere blandt de andre Drenge. De kom og maabede over hans Forvovenhed, og en enkelt prøvede paa at lege med. Saaledes Bagerens tykke Søren, der ikke kunde taale, at Visti alene skulde glimre. Søren begyndte da med Forøvelsen og lod sig hale tilvejrs i strakte Arme og dumpe. Men Sørens Ævne som Lufttræder Materiale ID: TXT da Side 14 af 92\n15 stod ikke paa Højde med hans Ærgjerrighed. En Gang fulgte han med for højt op og faldt saa haardt paa sin Bag, at han maatte hentes hjem paa en Trillebør. Da kom det til mer almindelig Kundskab, hvilken farlig Sport Visti drev i Middagstimerne, og hans Far udlovede en rundelig Portion Hug, om dette gjentoges. Men Visti var altfor henrykt for sin nye Leg til, at han saadan kunde bryde overtværs. En Dag, da der gik en krabat Kuling over Egnen, var Visti atter i Arbejde. Bagerens tykke Søren, der havde sin søndrede Bag at hævne, var paany Angiveren. Niels Peter kom helt forvirret, som han var revet op af Middagssøvnen, stormende ud af Gaardsleddet, uden hverken Hue eller Træsko. Gammelmor stod rystende i Smugdøren og støttede med Haanden mod Hjørnestolpen, mens Blæsten krøb mellem hendes gamle Ben i Uldsokkerne, og de vide Skjørter smældede mod Kalkvæggen: "Aa gi' ham da en Lining Hug, i Jesu Navn endda! Aa vi! aa vi! den lede Dreng! Han kund' fald' ned og grutt' æ Lemmer! Gud spar en evig vel for Skjødesløshed i vore Tider endda! - Aa, Herregud, Niels Peter, laa ham endelig lempelig te æ Jurd!" Hun stirrede klynkende efter Sønnen og med alle Tegn paa Rædsel hen mod Drengen, der tumlede sig som en Fugl paa Vingen, snart dybt nede, snart højest oppe. Vinden gik stivt ind imod Sejlene, saa det var kun et Øjeblik om at gjøre at slænge hele Vingekorset rundt. Visti havde forbedret sin Metode saaledes, at han nu begyndte med Hovedet ned og Fødderne op. Naar han saa naaede det allerøverste, rettede han sig i Vejret, saa han lyste som en Statue, mens hans Øjne saa milelangt ud over Landet. Niels Peter var kommen bag om Møllen, hvorfor Drengen ikke havde lagt Mærke til ham, før han stod lige foran Vingen. "Aa, kom endda ned, Dreng, kom ned, siger a! Det er en grim Spøg, du her har for." Niels Peters Læber bævede. Men han holdt noget skjult paa Ryggen. Visti tog endda en Omgang. "Hør, hvad a siger dig." Niels Peters Samme havde en haardt-spændt Højde. "Vil du saa kyl' det Reb fra dig!" sa' Visti, atter i Opgang. Niels Peter nølede et Sekund, men før Sønnen igjen naaede sin Klimaks, havde Niels Peter slængt Rebet, dog ikke særlig langt bort. "Æ Reb er kylt!" raabte Faderen mod Højden. "Vær nu forsigtig...!" Visti drejede rundt, saa Benene atter kom forrest og steg til Jorden, som en Stork gaar ned paa et Hustag. Niels Peter greb Sønnen haardt i Armen og slæbte ham hen mod Rebet. Han stod alt med det i løftet Haand. "Hvis du slaar mig, saa er du en Pjalt!" "Hvad er det, din Knægt siger!" "Du loved jo, du skuld' ett slaa mig!" "A loved ogsaa din Gammelmor, te a skuld' faa dig fra det der." "Hvorfor skal a vær' ræd, fordi du er ræd?" knævrede Drengen. "Hvor er a ræd?" "Du er ræd for alle Mennesker. Du tør ikke ha' en Mening om nogen Ting." Niels Peter slap Sønnen og lod Rebet synke. "Gaa nu hjem og faa din Unden, og se saa at bliv' en skikkelig Dreng." Visti løb rapfodet hjemad. Niels Peter kom stogende og tung efter. Visti standsede i Smugdøren og saa halvt angrende tilbage. Paa Faderens ludende Gang mærkede han, at Svaret havde bidt. Da Niels Peter kort efter hængte Rebet op paa Husvæggen, havde han store Taarer i Øjenkrogene. Niels Peter var en mager, lavstammet Mand med fregnede Hænder og røde Bakkenbarter. Hans Øjne var smaa og rynkede og dvælede aldrig længe ved en Ting ad Gangen, hvad han heller ikke selv gjorde. - Hans ydre Vissenhed stod i en forunderlig Modsætning til hans Varmhjærtethed. Han var et stærkt stemningsbevæget Gemyt, men han havde ingen eller faa Ord for det. Sad han og fortalte et eller andet, som havde bevæget ham, var det altid med de fattigste Ord i Sproget, men hans Grebethed gav sig Udtryk i en sær Skjælven, i Rykninger med Arme og Ben - det var den indre Opstemthed, der maatte ud, men søgte ad de forkerte Nervebaner. Materiale ID: TXT da Side 15 af 92\n16 Som han selv - set ude fra - var prægløs, satte han heller ikke ret Præg nogetsteds. Hans Flid var endeløs, men han gik som oftest og virmede Tiden hen i Nuslerier, satte aldrig med et rask Hurra ind paa Arbejdet, gik til Hushjørnet tre Gange og kikkede efter, om andre havde spændt for, før han selv fik sine Øg til Hammelstokken. Hans Hovedfejl var den, at han fattedes Metode for sit Liv som for sin Sliden; al hans Arbejde var planløst derfor som oftest glædesløst; thi kun den, der bevidst arbejder med et Maal for Øje, høster nogen rigtig Tilfredsstillelse. Hans Væsens Forknythed gjorde ham ynkelig og sølle i Sønnens Øjne. Børn vil se Helte, især i deres Far, men Niels Peter gik altid og saa forsagt ud og havde hverken Mod eller Sind, hvor der skulde handles. - Engang i Tidernes Morgen havde han laant 700 Rdl. paa sin Ejendom; denne latterlig ringe Sum blev hans Livs Skæbne; han troede, den maatte sænke baade ham og hans Gaard ned i de dybeste Afgrunde. Disse 700, som stod ubetalt hen, var hans første Tanke om Morgenen, hans sidste om Aftenen; han kunde ikke løsgjøre sig fra den Overbevisning, at denne Gjæld paa et eller andet Tidspunkt vilde kaste ham paa Fattiggaarden. Pengene skyldtes til et gammelt hjalt Fruentimmer i et af Nabosognene, der sad Enke efter en Gnier, og som efter Evne gik i Mandens Fodspor. Hun var meget vanskelig med Renten; den mindste Overskridelse af Forfaldsdagen gav Anledning til Skjæld-ud og Trusel om Opsigelse; ja, det var hændet, at Kjællingen selv var kommen hinkende ind i Niels Peters Gaard for at kræve sin Ret med støjende Ord. Det var før Mejeriernes Opkomst, og de gode Landboere havde meget faa rede Penge. mellem Hænder; naar Føden lige kunde pines ud af Gaarden, maatte det anses for godt. Rente af laant Kapital - du gode Gud, hvor skulde den komme fra! Visti var opdraget ved Mindet om denne tilbagevendende Ulykkesdag, da Renten skulde klares. Allerede Uger forinden havde Niels Peter været paa Støvlerne for at forsøge at laane Summen hos en af de andre Gaardmænd, en Bekjendt eller Slægtning. Men som oftest gik han forgjæves. Der var ingen Handel ved at laane den Mand Penge, som aldrig kunde laane én igjen. Ganske vist var Niels Peter en biel Mand, der ikke vilde snyde nogen med sin gode Vilje, - men han sad i Knyk, sølle Mand, der var ingen Lykke for hans Haand, og man vidste aldrig, hvad Tid han skred bag af Vognen. Det var nogen bitte pirrise Høvder, han havde, og saameget en skidt Faarslav', - nej, det var missel en bitte Grashæl, den Niels Peter, som sad og horked i Knokkeldom og vanskelig nowesind' kom øver æ Knud'. Efter saadan en lang Dags Omvanken, hvor han bare havde høstet Skuldertræk, kunde Niels Peter vende tilbage og sætte sig i den mørkeste Krog af Stuen og sukke som skulde hans Hjærte briste. Saadan var det en Sommer omkring Vistis 15 Aar - samme Aar som Gammelmor var død om Vinteren. Terminens Ubarmhjærtighed var lige over Hovedet; Niels Peter havde som sædvanlig været sin Runde hos Slægt og Venner, men allevegne faaet det samme Svar: at de havde da nok at gjøre med sig selv. Med sønlig Medlidenhed iagttog Visti, hvor Faderen Aften efter Aften krum og sammensunken vendte tilbage til Hjemmet uden Penge, gik i Seng uden Mad og uden at mæle et Ord til noget Menneske. Saa var det en hed Middagsstund, da Faderen var ude for at gjøre et sidste krampagtigt Forsøg paa at stampe Summen op, at Visti fik saa travlt med at komme af Gaarde. Husholdersken sov saavel som Pigen, saa han havde let ved ubemærket at skifte Tøj og komme afsted. Egnen laa i døsende Slummer, Rugens Vipper vuggede med Dræ mellem Læberne, Byg og Havre naaede den knap til første Knæ, men stod med de grønne Kræmmerhuse fulde af de lyseste Forhaabninger. Visti satte sni til over Moser og Græsmarker og tog Sigt mod en lav Bondeby ude ved Hederanden. Her kom han til en Gaard med hvide Skorstene. Stuehuset var gammeldags men velholdt, to skjæve Ruder i skraa Firkant paa Gavlen; en hvid Gesims med udtungede Sten løb under Tagskjægget, og Stolperne var strøgne med Kønrøg, og henne paa Laden var der et større Stykke messinggult Tag, der næsten skar i Øjnene ved Siden af det gamle og mosgrønne. Gaarden saa ud som uddød; kun i Forstuen maatte han udstaa en generende Kamp med Hønsene, der Materiale ID: TXT da Side 16 af 92\n17 var bleven forskrækkede ved den Fremmedes Trad og nu som en Flok onde Aander, der er dreven ud af en Besat, kom tumlende ind i Ansigtet paa ham med rivende Kløer og et forfærdeligt Svaller. Da han troede, at alt var overstaaet, og allerede havde sin ene Fod i Forstuen, kom selve Kokken raslende imod ham fra en af Bjælkerne, hvor den i den første Angst var fløjet op paa Seletøjet; intet kan lave et saa sindssygt Spektakel som en opskræmt Gaardhane i en gammel Forstue en stille Middagstime. Bæstet tumlede imod ham med saadan Kraft, at den rev hans Hue af og gav ham en let Rift over Kinden med den ene Spore. Visti var flov og al led ved at ha' afstedkommet saa megen Uro paa et fremmed Sted, hvor man staar for første Gang. Da han aabnede Døren ind til den halvmørke Stue, saa han et Par kantede Ben med hvid Taa i de sorte Uldsokker stikke alenlangt frem af en Alkove imod Sidevæggen; Benene gjorde et Par Spjæt i Luften og segnede saa ned mod Stengulvet, hvor nu en midaldrende Matrone stod og slog sig selv med haard Haand i sine Hvergarnsskjørter, mens hun med et Par forsovede Øjne og i et Sprog, der lød hult og fortrukkent gjennem en rundmundet Gaben, spurgte den indtrædende: "Var 'et dæ, der laved Skjesu med æ Høns?" Og uden at afvente Svar: "Hwem æ du, mi' Faar?" Visti gjorde kortelig Rede for sin Afstamning. "Ih, er du Niels Peters Søn; gaa fræ æ Dar da. Er du saa ett tø'ste?" Hun hev en gul Ølkovs hen foran ham. "Ja, det ka' godt vær', der er kommen no' Flower i. Men dem faa du saa pust' til en Sid'. Saa Niels Peter haar saa hwell' Drengi. Saa er æ ingen Sag - - A haar helsen vint atter di' Faar med den jen Haand. Han haar ett minder sæ med nø Renter endno, og nu skiver vi den trørret. Det er da sær, æ Mand aalle ka' kom atter aa betaal' den Krumm Skjellinger te Tid'; det er a ild' fornywe mej." "Det er dem, a kommer for at betaal'," sa' Visti. "Nu, haar du æ Peng' med dæ? Er du send' heropp' af di Faar? - Saa er du bløwen saa møj betroed?" "Hvor møj er 'et, du plejer at faa?" spurgte Visti uden at svare paa Kjællingens øvrige Pjevver. "Plejer at faa! Tho det ved di' Faar da god Beskejn med; det er jo jævn fir' Procent; det er da snart gjort op. Sidsel hjumpede paa sine halvanden Ben over det gule Stengulv fra Hjørne til Hjørne. Nu der var Penge tilfarts blev hun livlig som en Tudse i en Flødekovs. Visti trak en speget Drengepung op af Bukselommen og fremtog et Par Tiere, der var lagt saa ofte sammen, at de mindede om Offersedler. "Ih se, ih se! Saa din Far vilde ikke selv komme med Pengene, det plejer han da helsen altid at kunne." "Far var ett hjemme i Dag, og han vilde ett, det skulde trække længere hen," sa' Visti. Nej saamænd." "Skulde det saa ett passe?" Visti skød Pengene lidt fra sig. Sidsel Hjalt kjærtegnede Pengene med Øjnene og sa': "Ja, egentlig skulde han jo ogsaa gi' Strafrenter - for det kan vi fordre." - Ved vi mente Kjællingen alle dem, der har Penge at laane ud. "Men a ved jo saa ett, om a skuld læ' æ gaa for den Gaang endnu." "Nej, ta' du, hvad du tror, du haar te gued," sa' Visti og saa voksen ud. "Nu - du er nok en bette stønsk Swend; imen hvad tror du saa, di' Faar sejr?" "Mi Faar vil vis heller ett læ' sæ nøj forær'," sa' Visti. "Men a vil ha en Kvittering - for det kan vi fordre." - Visti blev lidt rød ved denne dristige Ripost. Det var som om én havde revet en Tændstik i Næsen af Kjællingen. "En Kvittering! Vil - vil du ha' en Kvittering! Din Mjat skuld' forlang' Kvittering! Tror du, a kræver Pengene to Gange? A har aldrig givet nowe Mennesk' Kvittering i mi' Daw', saa skuld' a wal gi' te søn' en moged Dreng!" Sidsel Hjalt satte nu i Hoprend hen imod Pengene, men Visti havde atter lagt sin Haand paa dem, da Sidsels Udtryk begyndte at antage uparlamentariske Former. "Nu jaja - gi'r du ingen Kvittering, saa beholder a æ Peng'!" sa' Visti. Sidsel greb atter til sit frygtede Materiale ID: TXT da Side 17 af 92\n18 Vaaben, Kjæften, og lod en Hoben Skjældsord rasle ud over Drengen: "Kvittering - søø' en moged Dreng! A haar aalle kjend' Maagen i mi' Daw'. Tror du, a gaar fræ mi' Urd? Er det nøj, I faar med jer fræ æ Skuel'? Saa er det helsen no godt nøj, I lærer. Hvordan skuld' a gi Kvittering, mi' Faar? A ka' hwerken løs hæ' skryw'." - Kjællingen pustede af Vrede og Afmagt ved Synet af den Ro, hvormed Visti atter lagde de prøvede Sedler i de gamle Folder. "A haar ett engang Papir i æ Hus," tilføjede hun, for at Sagens Umulighed skulde staa ham rigtig klar. "A haar skrøven æ Kvittering hjemm', Du skal baare underskryw'," sa' Visti koldt og tog en hvid Lap op af sin Trøjelomme. "Hvad lyder den da paa?" sa' Sidsel forhandlende. Drengen oplæste sin Kvittering. "Men saa er der jo den her Strafrente," sa Visti. "Nej, Gud Faare bewaars, dem vil a ett ha' paa da; saa stryger a dem heller; vi stryger æm." Sidsel gjorde en flot Haandbevægelse. "Det vil a'tt ha' skrøwen da; det ka' a sej dæ! Gud Faare bewaars wal, en ku' gaa hen og komm' i gal' Rygter, komm' for æ Øvrighed, for søne Maag si' Skyld!" "Naa ja saa underskrywer du baare dæher." Visti foldede Papiret ud. "A gir ett mi' Navn fræ mæ!" skreg Sidsel og gjorde endnu et Par Hjunt over Teglstensgulvet. Men Visti blev ved sit. Omsider prentede da Sidsel sit meget ærede Navn med et Knæ paa Langskamlen og Kroppen fladt ad Bordskiven. Sveden sprak hende ud af Tindingerne. "Er du nu fornøjet, din Vennek!" sa' hun og stødte haardt Papiret fra sig. "A har aldrig haft med saa knæversk en Knægt at gjøre i mine Dage. Din Far er en anderledes rar Mand at snakke tilrette. Og saa er du endda lige komfimiret." Visti var nu ved Døren. "Nu maa du lov' mæ, te du ett vil skaad' mæ med 'et da!" raabte Sidsel efter ham. Veltilfreds med Resultatet skyndte Visti sig tilbage til Hjemmet. Med Uro afventede Visti Faderens Komme. Lige under Aften viste hans krogede Skikkelse sig i Østerporten. Det var let at se, at han endnu ikke var kommen til Penge. Som i stor Pine gik han ind over Gaardspladsen og hen imod Brønden. Han trak en Spand Vand op, stilled den paa Randen af Kjeldrammen og drak længe. Han firede atter Spanden ned. Saa gik han helt formaalsløst hen og trak en Tøjrepæl ud af Tagskjægget, drejed den i Haanden, saa paa den fra alle Sider og stak den saa ind et andet Sted. Visti kom hen over Stenbroen mod Faderen; det skulde se tilfældigt ud, hvorfor han tog Sigte mod Nødsdøren, som var det der, han havde Ærende. Niels Peter satte sig tungt ned paa Bryggekarret; hans Ryg runded sig saa træt og selvopgivende i den kluntede Frakke, hans Hænder faldt slapt ned mellem hans Knæ. Aftensvalen syede i lange Luftsting gjennem Portens Naaleøje, ud over Toften og tilbage igjen. Regnfang og Reseda sendte en aftenlig Duft ind fra Kaalgaarden. Niels Peter linnede paa de ømme Fødder, der var bleven gnavede af det tykke Fedtlæder. "Er Kalvene bleven flytt' til Næt?" spurgte han Visti, mens denne paa Skrømt passerede forbi. "Ja, de er endda," sa' Visti, glad ved at faa Lejlighed, til at standse. "Den jen haaj strøgen sig af Tøjret," sa' Visti. "Ihsaa! Saa satt' du 'et vel godt i Stand igjen." "Ja." - Der blev en lille Pavse. Svalens muntre Kvidder, hver Gang den strøg under Portbjælken lød saa fredsælt gjennem den duggede Aften. Visti stod ung og spædlemmet og saa sidelæns hen paa Faderen, der havde gaaet sine Fødder hudløse i en haabløs Vandring efter Redning. "Ja, æ Renter er da bløven betalt," sa' Visti med tilkjæmpet Ligegyldighed. "Hvad sejr du! Hvem har betalt dem?" Niels Peter havde rejst sig fra Karret. Materiale ID: TXT da Side 18 af 92\n19 -"Det haar a," sa' Visti. Niels Peter gjorde et Par Skridt frem: "Hwor haar du faaet Peng' fra te aa betaal' dem mej?" "A haar solgt mit Faar, og saa haar a handlet med Lamskind," svarede Visti. Han sa' ikke, at han ogsaa havde pantsat et smukt Sølvbæger, som han havde arvet efter Gammelmor. "Det war snaar mer end en kund' forlang' af dig, mi' Dreng. "Men..." Niels Peter kunde ikke komme til Orde for Bevægelse, "nu war æ ogsaa gudnok paa Tid', te Worherr' hjalp, om Hjælp skuld' nytt' nøj. A sej... a sejer dæ Tak! Læd wos saa kom ad æ Seng, mi' Baa'n. Det kund' si ud te, te det kund' blyw' Vejlo te aa slaa æ Lukki imaaen." Vistis Barndom henrandt ved Siden af mægitige Enge fulde af Blomster og sød Duft. Dette vakte tidlig hans Naturglæde; han kunde ikke løbe udenfor Gaarden i Sommertiden uden at faa et Blomsterhoved mellem Tæerne. Men Engen var nu det bedste af det altsammen. Han havde lagt Mærke til, at alt blev glad, saasnart det kom i Nærhed af Engen. Føllet jog dér i store Buer omkring Hoppen; Hunden, det Skrog, der sad hele Vinteren ved Bilæggerovnen og nappede sine Lopper, - saasnart den følte Engens Græs under Poterne, blev den ellevild af Henrykkelse. Og Vistis Far, der var noget af det tristeste, man kunde tænke sig, selv hans Ansigt fik et Skjær af Munterhed, naar Sletarbejdet begyndte. Endnu da Visti var en ganske lille én, der ingen Nytte kunde gjøre paa Engen, var det det stolteste han vidste, at blive udset til at bære Mad eller Øl ud til Sletfolkene. Gammelmor yndede det jo ikke saa meget, for saadan en Knægt, sa' hun, kunde let gaa hen og komme skidt afsted ved æ Hjøle. Men der hjalp hverken Løn hæ' Bøn; Visti blev ved at plage, indtil han havde faaet Lov til at bære "æ Gammelmand" ud paa Engen. Den mægtige Øldunk var nær ved at slide ham Armen fra Skuldren; bare 5-6 Skridt, saa maatte han ha' den over i den anden Haand; men Visti hittede paa Raad: naar han havde naaet den bløde Engbund kunde han lægge "Gammelmanden" ned paa Siden og trimle ham frem med Foden. Saadan var han tidlig stiv i at finde sine egne Metoder. Og naar han saa endelig naaede frem med den læskende Drik, saa blev der jo et Løb for at svale Struben i det hummelbeske Øl. Niels Peter havde Husbondens og Alderdommens Ret til at drikke først; hans Underbul var gjennemvædet af Sved; især var han vaad inde under de sorte Seler, der slog Kors for hans Ryg. Han rettede Dunken mod Solen som en Kanon og drak med lukkede Øjne og hule Strubeskvalp, mens hans Skulderblade gik svagt op og ned. Naar han havde drukket, flyttede han venstre Haand om over Lænden, hvor han ofte "var i søn'en Pin"' - derfra flyttede han den hen paa Vistis gule Hoved og sa': "Saa er du jo en hwell' bitte Knop, te du kan komme med Drikk' til os. Har æ Gammelmand nu ett villet hvist dig ikuld'?" "Nej, for a har trimmelt ham!" "Har du trimmelt ham! Saa er det maaske sig med æ Gammelmand, som med Skrædderens Mett', for hun var ligesaa god at trimmel som at trækk'." - - Nu stod Verden ikke længere, tænkte Visti, nu sa' hans Far Vittigheder! Jo, Engen kunde rigtignok gjøre glad paa mer end een Maade. En Søndag fik de Besøg af Farbror Palle. Han var jo ligesom Niels Peter født der i Gaarden og kom gjærne en Gang om Aaret, naar Høstakkene stod paa Engene; da de nu havde gaaet tilstrækkelig længe omkring Føllet og havde følt de brogede Kalve langs ad Ryggen, gik de ind i Dagligstuen. Farbror Palle var lille i Forvejen, og mindre syned han, da han satte sig under den svære Loftsbjælke. Men som han snakkede! Bankede sin Pibe ud mod Randen af Bordskiven, blæste gjennem Pibehovedet ned under Bænken og snakkede endnu værre. Visti stod alstille og saa paa hans Mund og tænkte: Hvor faar han det fra altsammen! I Sandgaarden blev der kun talt de færreste Ord. Nu blev der sat Sul frem paa Overbordenden, skovlebrede Faarelaar, der lyste af fed Flomme; laartykke Rullepølser, der duftede af "Øwter og Aalhaan'." Det tog ganske Luven fra Farbrors Tobak, skjønt den var alt andet end lugtfri. Farbror Palle sad med sine smaa prægløse Øjne og skelede glad til de mange fulde Fade, mens han ustandselig kvulmede af Træpiben. Paa een Gang blev det saa underlig mystisk i Stuen. De gamle Stole kastede ikke mere Skygge paa Kalkvæggen, Solstraalen gnistrede ikke længere i Gulvets grove Strøsand; Straalen havde trukket sig ubemærket Materiale ID: TXT da Side 19 af 92\n20 tilbage og kun efterladt de dybe Sprækker mellem Gulvbrædderne. Niels Peter keg ud ad Ruden og hen over Sønderhuset: "A er ræd, vi faar ûnd Vejrlo! Da var det endda kidsom for Høet, der nu er saa tørt." "Tho lad os gaa ud og faa det i Hus!" sa' den beslutsomme Farbror Palle og stødte sin Pibe med et Svup ned i Inderlommen. "Jamen, du skuld' jo ha nøj te æ Fød'!" - "Pyl" blæste Farbror Palle. "Er det nøj at tød' æ Tid efter, naar en har Regnen over Hovedet!" - Den lille Mand, der sikkert sad der skrupsulten, sitrede nu af Arbejdsspænding. Det var som naar en Kaptajn kalder: "Alle Mand paa Dæk!" Ud til Høet maatte nu alt, hvad der kunde krybe og gaa. Farbror Palle havde taget Kommandoen for en Søndag Eftermiddag. Selv Niels Peter havde et Øjeblik sluppet sine Betænkeligheder og gik ind i Maskineriet med et velvilligt Smil. Karlene kjørte hjem fra Engene; Hestene strakte ud uden at trænge til Pisk. Niels Peter sad inde bag Lugen og gulvede hen; men den der angav Tempoet, var Farbror Palle; han stod foran Lugen og stoppede Høet ind, og det var noget der havde Skik. Han stødte sin Fork favnedybt i det væltede Hølæs og løftede Høet ind ad Lugegabet. Den lille Mand forsvandt helt under sine egne Forkfulde; Lugen gabte som en Hval om de frygtelige Mundfulde, aldrig saasnart var én fjærnet, før en ny laa i Lugens iramme; ingen mælede et Ord; det var Alvor dette her! Det var en Kappestrid med Regn og Uvejr. Af og til gik en funklende Lynstang ned i den ravnsorte Horisont bagved Vesterhuset; en fjærn Buldren fyldte Engdalen og sitrede i Hjøgulvets ormstukne Trænagler. - Farbror Palle saa end ikke op. Han gik i ét med Høet; hans arbejdede rytmisk som et Stempel; Chance under Opsvinget. - Lille Visti, der var sat til at rive Høet ind, naar det grovere var taget, syntes aldrig, han havde overværet noget saa muntert og spændende. Skjønt der udrettedes to-tre Gange saa meget som til daglig, var det hele som en glad Fest, fordi det var Farbror Palle, der gav Takten. Midt mellem to vældige Forkfulde sa' Farbror, mens han diklede Visti spøgende i Siden med Forkeskaftet: "Du er ret en hwell' Dreng til at hjælp' din Farbror!" Vistis Drengebarm svulmede under denne Ros. Han følte sit lille Arbejdshjærte slaa i Takt med denne glade Sliders. Naar han engang blev voksen, skulde han ta' ligesaa store Forkfulde som Farbror Palle! tænkte han. Da 2-3 Timer var gaaet - de gik uden at nogen mærkede dertil - brummede de gamle hule Længer under Tordenbygens Plasken. Men da var ogsaa alt Hø i Hus. Selv Niels Peters travrige Ansigt lyste med Smil gjennem Sveden, da det kom frem i Lugerammen, mens Lovord strømmede over hans Læber, og med den bedste Samvittighed af Verden skar Farbror Palle sig senere Flykke paa Flykke af de talghvide Faarelaar og de laartykke Rullepølser. Aarene gik. Visti voksed sig høj og rank - som en Poppel i Læ; Faderen blev mere og mere kroget. Hans Forsagthed og Tungsind aftog just ikke med Aarene, saa han var ikke det muntreste Selskab for et ungt, livsmodigt Gemyt. Hertil kom, at de ofte havde Strid om Driften. Visti vilde frem efter mere moderne Linjer med Kunstgjødning og Kraftfodring; Niels Peter vilde saavidt muligt ikke gjøre Regninger. Den Skilling, der møjsommelig var slæbt ind, maatte under ingen Omstændigheder voves igjen. Visti vilde i Lag med de store Kjær, der hørte til Gaarden; Niels Peter havde ikke noget at sige til at de blev "brækked", men han turde ikke indlade sig paa at bekoste Drænrørene, og saa ansaa Visti det hele for omsonst. Niels Peter var veltilfreds med, at det hele blev ved det gamle. "A er ogsaa ræd for, vi skal gaa hen og fordærve æ Græs," sa' han, og det vilde ett vær' Narspøg. Nej - lad os læ' det sure Skidt ligg'. Se om ett æ Høwder nu og da gaar i Blød' i æ, hwad vild' saa ikke ogsaa vi gaa i Blød'," sluttede Niels Peter og nød smilende sin usædvanlige Logik. Men Visti trættedes ved denne evige, sejge, gammelkloge Mistro til det unge og nye. Alle hans Aands spændte Fjedre besloges med Rust, og han stejlede som en Plag, der brat bliver holdt tilbage fra at bruge sine Boves Styrke. Materiale ID: TXT da Side 20 af 92\nArbejdets Glæde. En fortælling om Bønder. Jeppe Aakjær (1866-1930). Udgivet 1914\nArbejdets Glæde En fortælling om Bønder Jeppe Aakjær (1866-1930). Udgivet 1914 Septemberaftenens hvide Maane gik op mellem to Gravhøje, der stod ud for Sandgaardens skjæve Gaardsled. Længernes lave Lervægge


Den tredje nøgleide for at gå ud over enkle eksperimenter er mekanismer . Mekanismer fortæller os hvorfor eller hvordan en behandling forårsagede en effekt. Processen med at søge efter mekanismer kaldes også nogle gange efter intervenerende variabler eller formidlende variabler . Selv om eksperimenter er gode til at estimere årsagseffekter, er de ofte ikke designet til at afsløre mekanismer. Digitale eksperimenter kan hjælpe os med at identificere mekanismer på to måder: (1) de gør det muligt for os at indsamle flere procesdata og (2) de gør det muligt for os at teste mange relaterede behandlinger.\nFordi mekanismer er vanskelige at definere formelt (Hedström and Ylikoski 2010) , vil jeg begynde med et simpelt eksempel: limes og skørbug (Gerber and Green 2012) . I det attende århundrede havde læger en ret god fornemmelse, at når sejlere spiste limer, fik de ikke skørbugt. Scurvy er en forfærdelig sygdom, så det var kraftigt information. Men disse læger vidste ikke, hvorfor limes forhindrede skørbugt. Det var først i 1932, næsten 200 år senere, at forskere pålideligt kunne vise, at C-vitamin var årsagen til, at lime forhindrede skørbugt (Carpenter 1988, 191) . I dette tilfælde er C-vitamin den mekanisme, hvorigennem limes forhindrer skørbuk (figur 4.10). Selvfølgelig er identificeringen af mekanismen også meget vigtig videnskabeligt - masser af videnskab handler om at forstå, hvorfor tingene sker. Identificerende mekanismer er også meget vigtige. Når vi forstår, hvorfor en behandling virker, kan vi potentielt udvikle nye behandlinger, der virker endnu bedre.\nFigur 4.10: Limer forhindrer skørbuk og mekanismen er vitamin C.\nDesværre er isoleringsmekanismer meget vanskelige. I modsætning til limer og skørbugt, i mange sociale indstillinger, fungerer behandlinger sandsynligvis gennem mange indbyrdes forbundne veje. Men i tilfælde af sociale normer og energiforbrug har forskere forsøgt at isolere mekanismer ved at indsamle procesdata og testrelaterede behandlinger.\nEn måde at teste mulige mekanismer på er at indsamle procesdata om, hvordan behandlingen påvirker mulige mekanismer. Allcott (2011) f.eks., At Allcott (2011) viste, at Home Energy Reports fik folk til at sænke deres elforbrug. Men hvordan reducerede disse rapporter elforbruget? Hvad var mekanismerne? I en opfølgningsundersøgelse samarbejdede Allcott and Rogers (2014) med et energiselskab, der gennem et Allcott and Rogers (2014) havde erhvervet information om, hvilke forbrugere opgraderede deres apparater til mere energieffektive modeller. Allcott and Rogers (2014) fandt ud af, at lidt flere mennesker, der modtog Home Energy Reports, opgraderede deres apparater. Men denne forskel var så lille, at den kun kunne tegne sig for kun 2% af faldet i energiforbruget i de behandlede husstande. Med andre ord var opgraderinger af apparater ikke den dominerende mekanisme, hvorigennem Home Energy Report reducerede elforbruget.\nEn anden måde at studere mekanismer på er at køre forsøg med lidt forskellige versioner af behandlingen. I eksperimentet af Schultz et al. (2007) og alle de efterfølgende Home Energy Report eksperimenter blev deltagerne behandlet med to hoveddele (1) tips om energibesparelser og (2) oplysninger om deres energiforbrug i forhold til deres jævnaldrende (figur 4.6). Det er således muligt, at energibesparende tips var, hvad der forårsagede forandringen, ikke peerinformationen. For at vurdere muligheden for at tipsene alene kunne have været tilstrækkelige, samarbejdede Ferraro, Miranda, and Price (2011) med et vandselskab i nærheden af Atlanta, Georgien, og løb et relateret forsøg på vandbevarelse, der involverede omkring 100.000 husstande. Der var fire betingelser:\nen gruppe, der fik tips om at spare vand\nen gruppe, der fik tips om at spare vand plus en moralsk appel til at spare vand\nen gruppe, der fik tips om at spare vand plus en moralsk appel til at spare vand plus oplysninger om deres vandforbrug i forhold til deres jævnaldrende\nForskerne fandt, at den eneste behandling kun havde en effekt på vandforbruget på kort (et år), mellemlangt (to år) og langt (tre år). Tipene plus appelbehandling gav deltagere mulighed for at reducere vandforbruget, men kun på kort sigt. Endelig forårsagede tip plus appeal plus peer information behandling nedsat brug på kort, mellemlang og lang sigt (figur 4.11). Disse former for eksperimenter med ubundne behandlinger er en god måde at finde ud af, hvilken del af behandlings- eller hvilke dele der sammen er dem, der forårsager effekten (Gerber and Green 2012, sec. 10.6) . Eksempelvis viser eksperimentet fra Ferraro og kolleger os, at vandbesparende tips alene ikke er nok til at reducere vandforbruget.\nFigur 4.11: Resultater fra Ferraro, Miranda, and Price (2011) . Behandlingerne blev sendt 21 maj 2007, og effekterne blev målt i løbet af sommeren 2007, 2008 og 2009. Ved at adskille behandlingen søgte forskerne at udvikle en bedre fornemmelse af mekanismerne. Tip-eneste behandling havde i det væsentlige ingen virkning på kort (et år), mellemlang (to år) og lang (tre år) periode. Tipene plus appelbehandling gav deltagere mulighed for at reducere vandforbruget, men kun på kort sigt. Rådgivning plus appel plus behandling af peer information forårsagede deltagere at reducere vandforbruget på kort, mellemlang og lang sigt. Lodrette stænger anslås konfidensintervaller. Se Bernedo, Ferraro, and Price (2014) for aktuelle studiematerialer. Tilpasset fra Ferraro, Miranda, and Price (2011) , tabel 1.\nIdeelt set ville man bevæge sig ud over sammensætningen af komponenter (tips, tips plus appel, tips plus appel plus peer-information) til et fuldt fakultetligt design - også nogle gange kaldet et \_(2^k\_) fakultetdesign - hvor hver mulig kombination af tre elementer testes (tabel 4.1). Ved at teste alle mulige kombinationer af komponenter kan forskere fuldt ud vurdere effekten af hver komponent i isolation og i kombination. Eksperimentet fra Ferraro og kolleger afslører for eksempel ikke, om peer-sammenligning alene ville have været tilstrækkelig til at føre til langsigtede ændringer i adfærd. Tidligere har disse fuldfaktoriske designs været vanskelige at løbe, fordi de kræver et stort antal deltagere, og de kræver, at forskerne skal kunne kontrollere og levere et stort antal behandlinger. Men i nogle situationer fjerner den digitale tidsalder disse logistiske begrænsninger.\nTabel 4.1: Eksempel på behandlinger i en fuldfaktorisk design med tre elementer: Tips, Appel og Peer Information\nSammenfattende, mekanismer - de veje, som en behandling har en virkning på - er utrolig vigtige. Digitalalder eksperimenter kan hjælpe forskere med at lære om mekanismer ved at (1) indsamle procesdata og (2) muliggøre fuldfaktorisk design. De mekanismer, der foreslås ved disse fremgangsmåder, kan derefter testes direkte af eksperimenter, der er specifikt designet til (Ludwig, Kling, and Mullainathan 2011; Imai, Tingley, and Yamamoto 2013; Pirlott and MacKinnon 2016) .\nSamlet set giver disse tre begreber-validitet, heterogenitet af behandlingseffekter og mekanismer et stærkt sæt ideer til udformning og tolkning af eksperimenter. Disse begreber hjælper forskere med at gå ud over enkle eksperimenter om, hvad der virker til rigere eksperimenter, der har tættere forbindelser til teori, der afslører, hvor og hvorfor behandlinger virker, og det kan endda hjælpe forskere med at designe mere effektive behandlinger. På baggrund af denne konceptuelle baggrund for eksperimenter vil jeg nu henvende mig til, hvordan du rent faktisk kan få dine eksperimenter til at ske.


Ribonucleotide Reductase as One Important Target of [Tris(1,10- phenanthroline)lanthanum(III)] Trithiocyanate (KP772)2009Inngår i: Current Cancer Drug Targets, ISSN 1568-0096, E-ISSN 1873-5576, Vol. 9, nr 5, s. 595-607Artikkel i tidsskrift (Fagfellevurdert)\nHigh-valent [MnFe] and [FeFe] cofactors in ribonucleotide reductases2012Inngår i: Biochimica et Biophysica Acta - Bioenergetics, ISSN 0005-2728, E-ISSN 1879-2650, Vol. 1817, nr 3, s. 430-444Artikkel i tidsskrift (Fagfellevurdert)\nActivation and inhibition of diiron and iron-manganese ribonucleotide reductases2012Doktoravhandling, med artikler (Annet vitenskapelig)\nOligopeptide inhibition of class Ic ribonucleotide reductase from Chlamydia trachomatisManuskript (preprint) (Annet (populærvitenskap, debatt, mm))\nInhibition of chlamydial class Ic ribonucleotide reductase by C-terminal peptides from protein R22011Inngår i: Journal of Peptide Science, ISSN 1075-2617, E-ISSN 1099-1387, Vol. 17, nr 11, s. 756-762Artikkel i tidsskrift (Fagfellevurdert)


Eksponentiel. Eksponentiel udvikling\nEksponentiel funktion - lær alt hvad du skal kunne til eksamen! Den eksponentielle funktion kan afbildes som en graf. I andre projekter Wikimedia Eksponentiel. Denne artikel har til formål, at gøre den studerende i stand til at løse opgaver i eksponentiel funktion i eksponentiel med den skriftlige matematik eksamen på niveau c. Dette spørgsmål kan man med stor sandsynlighed møde til eksamen. En eksponentiel udvikling er en matematisk model, som kan bruges til at beskrive forskellige sammenhænge; typisk hvordan bestemte ting forandrer sig med. Den eksponentielle vækst er en måde, hvorpå en mængde kan forøges eller formindskes. Dette er ales.tegn.se formeringen af bakterier eller henfald af radioaktive. Hvis du har at gøre med noget, der vokser/aftager med en fast procent pr. tidsenhed, så er der tale om eksponentiel udvikling. En eksponentiel udvikling skrives. Vi vil her gennemgå, hvordan man finder konstanterne a og b.\nEKSPONENTIEL - feber ved daggry anmeldelse. Find a og b (eksponentiel)\nEksponentiel, hvor længe sæd overlever hos kvinder Videolektion\nDenne artikel har til formål, at gøre den studerende i stand til at løse opgaver i eksponentiel funktion i forbindelse med den skriftlige matematik eksamen på niveau c. Det har vist sig at eksponentiel eksponentiel funktion er et af de emner som de studerende har svært ved til eksamen. Significado de Exponencial no Dicio, Dicionário Online de Português. O que é exponencial: adj. Em que há expoente: quantidade exponencial. Álg Relacionado com. 20/03/ · Toda relação de dependência, em que uma incógnita depende do valor da outra, é denominada função. A função denominada como exponencial possui essa. automatisk dato i excel Função Exponencial é aquela que a variável está no eksponentiel e cuja base é sempre maior que zero e diferente de um. Essas restrições são necessárias, pois 1 elevado a qualquer número resulta em 1.\nVi vil her gennemgå, hvordan man finder konstanterne a og b. Lær om eksponentielle funktioner. Se formler og beregninger af funktioners værdier - Med funktionstegner og regnemaskine, som viser mellemregninger. Se hvordan man bruger den såkaldte fremskrivningsfaktor (a). Lær om eksponentielle funktioner. Se formler og beregninger af funktioners værdier - Med funktionstegner og regnemaskine, som viser mellemregninger. Se hvordan man bruger den såkaldte fremskrivningsfaktor (a). Denne artikel har til formål, at gøre den studerende i stand til at løse opgaver i eksponentiel funktion i forbindelse med den skriftlige matematik eksamen på.\nEKSPONENTIEL - sort penis ærme. Find a og b (eksponentiel)\nEn eksponentiel udvikling er en matematisk model, som kan bruges til at beskrive forskellige sammenhænge; typisk hvordan bestemte ting forandrer sig med tiden: Specielt for eksponentielle udviklinger eksponentiel, at målt hen over lige store tidsintervaller stiger eller falder den tids- afhængige variabel med lige store forholdstal. Her er nogle eksempler på fænomener, der følger eller kan følge en eksponentiel udvikling:. En eksponentiel udvikling kan beskrives ved de to tal a og b: Givet disse tal kan man med ovenstående regneudtryk svare på spørgsmål om, hvor stor den undersøgte størrelse y var eller vil være til et givent tidspunkt x. Med lidt omregning kan man tilsvarende bestemme, hvornår y når eller nåede en bestemt værdi.\nEksponentiel funktion – følg disse simple råd og bliv bedre eksponentiel Texto sobre o cálculo de Equações Exponenciais, exemplos e exercícios, propriedades das potenciações, entre outras informações. Definição formal. A função exponencial pode ser caracterizada como uma extensão do processo de potenciação para expoentes não inteiros. Quando n é um número.\nEn eksponentiel funktion stiger eller falder jo højere x-værdi. X-værdien er potensen i en eksponentiel funktion, og funktionens graf er (oftest) en kurve. Dette hæfte indeholder pensum i eksponentielle sammenhænge for Hvad er en eksponentiel sammenhæng? . Kort om eksponentielle sammenhænge.\nIn mathematics , an exponential function is a function of the form. As functions of a real variable, exponential functions are uniquely characterized by the fact that the growth rate of such a function that is, its derivative is directly proportional to the value of the function.\nEn eksponentiel funktion stiger eller falder jo højere x-værdi. X-værdien er potensen i en eksponentiel funktion, og funktionens graf er (oftest) en kurve. Vi vil her gennemgå, hvordan man finder konstanterne a og b. Dette hæfte indeholder pensum i eksponentielle sammenhænge for Hvad er en eksponentiel sammenhæng? . Kort om eksponentielle sammenhænge. Função Exponencial é aquela que a variável está no expoente e cuja base é sempre maior que zero e diferente de um. Essas restrições são necessárias, pois 1.\nEksponentiel, hvad kan øge mandlig libido Videolektion\nVi vil her gennemgå, eksponentiel man finder konstanterne a og b fremskrivningsfaktoren og skæringen eksponentiel y-aksen for en eksponentiel funktion, når man kender to punkter på grafen. Når vi kender fremskrivningsfaktoren, finder vi skæringen med y-aksen ved at isolere b i en af de to ligninger:. Lad os se på et eksempel. apollo bagage regler Et vigtigt eksempel på eksponentiel udvikling er renteformlen. Hvis vi starter med at have 3 bakterier, vil vi efter en time have. Vi har eksponentiel set, at x og y er variable, hvor y-værdien afhænger af, hvilken x-værdi vi propper ind på højre side. Den fortæller noget om, hvor mange procent y vokser eller aftager med for hvert x.\nCursos online para Concursos públicos do Brasil. Comece a estudar agora mesmo na Exponencial Concursos e saia na frente dos seus concorrentes! Exponential growth is exhibited when the rate of change—the change per instant or unit of time—of the value of a mathematical function is proportional to the. Somos os exponenciais, nós auxiliamos as empresas a reter, capacitar e desenvolver rapidamente seus colaboradores, parceiros e clientes combinando o uso de quatro. Exponential exists to equip church planting and multiplication leaders with conferences, eBooks, videos, webinars, podcasts, and learning communities. Navigationsmenu\nFremskrivningsfaktoren a Planejamento\nFølge: Rensning af huller i ørerne » »\nTidligere: « « Jon helt haarder performativ biografisme\nCopyright © Legal Disclaimer: Dette websted kan bruge affilierede links til forskellige virksomheder. Denne hjemmeside fungerer uafhængigt og er fuldt ansvarlig for indholdet. Kontakt venligst tro4for@gmail.com for spørgsmål om dette websted. Eksponentiel ales.tegn.se