Prisoner down under (Daisuke) | Talian\nPrisoner down under (Daisuke)\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 15, 2013 21:14:16 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 15, 2013 21:14:16 GMT 1\nTotalt mørke herskede i tunnellerne, men Zearias muterede øjne gjorde det muligt for hende at se og finde vej uden problemer. Hun havde endelig afluret teknikken i katteøjne. Stille var der derimod ikke, for udover Zearias tunge skridt og lyden af noget der blev slæbt hen af jorden, så var der også en kontant jamren eller brok. Zearia gik oprejst på to ben men pga. hendes højde gik hun foroverbøjet så hun ikke stødte på loftet. I smalle passager bøjede hun sig helt ned, tog sin fri arm i brug og gik videre på tre ben. Den anden arm brugte hun til at holde fast i det eller faktisk den hun slæbte efter sig. Det var en mand, som hun havde bundet ret grundigt, en uheldig mand hun var stødt på tidligere på dagen. Zearia slæbte ham ufortrødent videre gennem tunnelen i fødderne, jorden var måske ru at dømme ud fra fangens brok og jamren, men hun kunne ikke være mere ligeglad da hun var i den tro at det var Ciel hun slæbte af sted med. Når hans brok blev for meget så vende hun hovedet og brølede af ham så det rungede ned gennem tunnellerne og blev kasten frem og tilbage som ekko. Så lød det pludselig som om de var flere til stede omkring ham. Hun kunne ikke høre hvad han sagde pga. posen hun havde bundet om hovedet på ham, også for at undgå at han så hvor hun slæbte ham hen, og hvilken rute de tog i tunnellerne. Deres labyrintsystem var let at finde rundt i når man kendte det, men for fremmede var det ikke. Derfor smed hun også rundt med ham en gang imellem eller gik med vilje forkert for at ødelægge hans retningssans. Hun missede let med øjnene da de nåede den store grotte der var center for alle hovedtunnellerne, selvom de var mange meter under jorden så fik de specielle krystaldrypsten i hulens loft den til at være oplyst som var de udenfor. Det var bare ikke nogen varme der kom fra loftet, rummet blev i stedet varmet op af de varme kilder der havde deres udspring flere steder i både den store grotte og i nogen af de mindre grotter. Luften var lettere fugtig og trykket, men ikke rigtig ubehagelig. Efter at have stoppet for at tilpasse sine øjne til lyset gik hun videre og lod sin fange glide det sidste stykke selv da det gik ned af bakke det sidste stykke. For enden af bakken lod hun sine kløer skærer igennem rebene, hvorefter hun trak ham på benene. Nu kunne han godt gå det sidste stykke selv. ”Verri!” kaldte hun ud i det store rum og lyttede på svar. Der kom intet svar, men hun havde måske givet Daisuke en ide om hvem han var i selskab med hvis han ikke allerede havde gættet det. Zearia var kendt for sin evne og Verri var kendt under sit navn, hvis han lagde to og to sammen ville han vide at han var faldet i kløerne på den mere aggressive del af oprøret. Hun skubbede sin fange foran sig og selv gik lige i hælene på ham. Han havde ingen muligheder for flugt, da hun fulgte ham så tæt. Der kom intet svar fra noget sted i grotten og Zearia valgte at spærre ham inde inden hun gik ud for at finde en anden som ville have interesse i Ciels tilfangetagelse. Da de nåede en mindre grotte med drypsten fra både gulv og loft skar hun rebene der holdt hans arme over. Hun kunne vel have sagt sig selv at manden ville forsøge at gøre modstand og flygte så snart hun slap ham fri. For at få ham på bedre tanker sænkede hun hovedet og stangede ham ind mod væggen. Hun kunne høre hans ribben beklage sig men de brækkede ikke. Hendes angreb var imidlertid nok til at slå luften ud af ham og hun brugte muligheden til at lænke ham, med nogle lænker der hang fra drypstenene i loftet. Hun lænkede hans hænder sammen over hovedet på ham og efterlod ham så. Kæderne var knap lange nok til at han kunne nå gulvet når han strakte sig i sin fulde længde. Så for at tage belastningen fra sine hænder måtte han stå på tær. Behandlingen var hård og brutal og da hun havde fået ham lænket så gik hun ud for at finde Verri. Intet ville dog forhindre ham i at trække sig op i armene hvis han kunne se en mening med dette. Havde Zearia blot vidst at dette ikke var manden der havde fået hende fanger og tilmed personligt havde angrebet og såret hende, så havde hun ikke engang vist interesse for ham tidligere på dagen.\nZearia lå på kanten af et hustag og blundede, hun havde holdt øje med sine bedsteforældres hus det meste af formiddagen, men var faldet i søvn inden hun havde fået øje på dem og tjekket deres tilstand. Hun kunne jo ikke rigtig bare gå ned og banke på når hun nu ønskede at beskytte dem ved at holde afstand til dem. Men hun kunne alligevel ikke lade vær med at bekymre sig og derfor tjekke dem engang imellem. Hun var ikke faldet helt i søvn endnu, men hendes arm hang slapt ned langs huset og indikerede at det var tæt på. Indtil et skingert skrig vækkede hende med et sæt. Hun så sig forskrækket om og bemærkede en skygge bevæge sig over taget mod hende. Hun sprang væk da hun troede det var noget farligt. Men hun fandt hurtigt ud af at skyggen tilhørte en ørn, den samme ørn der havde vækket hende med sit skrig. Zearia betragtede dens hvide, grå og sorte farver mens den fløj over hende. Det var ikke en type ørn man så hver dag. Hun fulgte nysgerrigt efter den hen over tagene men stoppede da den lagde an til landing. Hun kiggede ud over kanten af taget der hvor den var fløjet ned og spærrede øjnene op. Ørnen landede på armen af Ciel! Eller det var sådan Zearia opfangede situationen, i virkeligheden var manden dernede ikke Ciel, men i stedet Ciels tvillingebror. Zearia snerrede vredt for sig selv og trak sig lydløst tilbage inden hun kravlede ned på jorden på den anden side af huset. Der fandt hun en sæk og noget reb og så sneg hun sig ind på Daisuke. At kunne snige sig rundt men en grotesk og muteret krop var en kunst, men inden lagde mærke til hende før hun angreb Daisuke fra skyggerne i en nærliggende gyde. Hun slog ham om kuld med et voldsomt stød i ryggen tildelt af sin hornede pande, men hornene var ikke rettet fremad så han blev blot ramt hårdt af den kompakte legemsdel i stedet for spiddet eller skadet. Zearia fulgte efter ham og satte foden i ryggen på ham med et sner og gav sig til at binde hans ben sammen. Groft og uden hensyn til blodtilførslen snørede hun hans ben sammen og bandt en knude inden hun gjorde det samme med hans arme og derefter hans overkrop for at sørge for at han holdt armene tæt ind til kroppen. Ørnen havde hun skræmt væk kortvarigt men den vendte nu tilbage, arrig og klar til kamp. Zearia snerrede vredt da ørnen gik til angreb på hende. Hun slog ud efter den med sine kløer men ramte den ikke. Hun krummede sig sammen over Daisuke og da ørnen så dykkede igen sprang hun op og greb den i den i kløerne. Hendes egen hånd var også muteret til hårde kløer, så hun mærkede ikke at ørnen kradsede hende. Derpå lukkede hun den anden hånd om dens vinger og gik over til det nærmeste hus, sparkede døren op, smed ørnen derind og lukkede døren igen. Irriteret gik hun tilbage mens hun helede sine sår og samlede så Daisuke op i overarmen og slæbte af sted med ham. Daisuke holdt mund lidt af vejen men da hans snak begyndte at irritere hende trak hun posen over hovedet på ham og bandt et reb om, som lagde sig om hans mund så han ikke kunne tale rent men blot mumle. Posen ville uden tvivl også formindske hans evne til at trække vejret med mindre han koncentrerede sig. Hun gik ned mod vest og skræmte de folk hun stødte på, på vej derned, væk med et sner eller et brøl. Hun gad ikke lege kendis nu, hun havde vigtigere ting at tage sig til. Hun gik ikke direkte ned til sin hule, det ville være for åbenlyst. I stedet søgte hun tilflugt i et forladt hun og ventede der til der igen var faldet ro på. Ingen havde lyst til at forsøge at rede den rigmand som 0666 havde slæbt ind i vest. Han var sikkert allerede død. Det begyndte at regne og grundet de mange skyer og den tætte regn kunne Zearia snige sig uset hen til sit hus tidligere end forventet. Der løftede hun den tunge sten i stueetagen og smed Daisuke derned og fulgte selv efter. Hun lod lydløst stenen falde på plads og kravlede så ned af den næsten lodrette skakt. Daisuke var gledet hele vejen ned i bunden da Zearia gjorde ham selskab og trak af sted med ham. Alt det vand kunne heller ikke forbedre hans mulighed for at trække vejret, men det tænkte Zearia ikke over. Det ville sikkert helle ikke bekymre hende med mindre han faldt om af iltmangel.\nZearia vendte tilbage til den mindre grotte sammen med Verri. Den blinde af dem opfangede først hans lys da de trådte ind i grotten, da lyset havde været blokeret for hende pga. jorden der omgav deres fange. Hun gjorde mine til at gå ud igen, men Zearias forvirring over dette stoppede hende. ”Er vi ikke gået forkert?” spurgte Verri roligt og stoppede. Hun vendte sig mod de to andre i rummet, selvom det ikke betød noget for hendes evne til at lokalisere dem. Zearia rynkede brynene og fik over til Daisuke og trak posen af hans hoved og betragtede ham kort. ”Nej, det er her” forsikrede hun Verri og gik et par skridt tilbage på alle fire. Hun så undrende på Verri, der rynkede brynene og gik nærmere Daisuke. Hun lukkede øjnene og koncentrerede sig om hans lys. Den skinnende mørkeorange farve der gled fredfyldt hen over det hvide center af hans lys fik hende næsten til at sukke betaget. Det var på ingen måde Ciel de stod overfor. Den mands lys var sort som natten og dets kvalmende mørkerøde farve klistrede i stedet til den sorte kerne. Verri gøs ved tanken og skubbede den fra sig. ”Det er ikke Ciel” konstaterede hun bestemt og åbnede øjnene igen ”hvordan kunne du tage fejl af dem Zerra?” spurgte hun overrasket og strakte sig. Zearia havde vækket hende så hun var stadig træt i kroppen. Zearia gik tættere på ”jamen de ligner hinanden, samme øjne, samme kropsbygning” Zearia slog ud med armene ”Verri - de havde endda samme måde at bevæge sig på” forklarede hun meget forvirret, men hun stolede på Verri og betvivlede derfor ikke hendes evne. Verri smilede for sig selv og vendte hovedet mod hende ”det må jeg jo tage dit ord for” sagde hun med et skævt smil og Zearia fnøs. ”Du kan se at jeg taler sandt” sagde hun og gik lidt væk fra dem. Mørkeblå og mørke gule gnister gled rundt imellem den tykke mørkeorange tåge der fredeligt gled rundt om Daisukes lys. De fangede Verris opmærksomhed og hun vendte hovedet mod ham. Han lyttede til dem, men virkede ikke synderligt påvirket af situationen. Det undrede hende. Zearia betragtede hende og så lidt frem og tilbage mellem de to før hun indså at han været stille hele tiden. Det var usædvanligt. Hun blandede sig imidlertid ikke da det lignede at Verri var i gang med at bore sig dybt ned i hans lys og dermed hans inderste. Zearia gik op på en forhøjning der lignede det engang havde været bunden af en stor drypsten og lagde sig ned på siden med kinden hvilkende på kanten så hun kunne betragte dem. Det virkede en anelse bizart at hun pludselig bare lagde sig ned med en doven attitude som om hun lå og så på et skuespil i stedet for et forhør. Men hun fik jo heller ikke så meget ud af forhøret da det hele foregik i Verris hoved. Enhver følelse og dertilhørende informationer strømmede via hendes evne gennem hendes bevidsthed og hun sorterede roligt i hvad hun kunne bruge og hvad hun ikke kunne bruge. ”Hvis han ikke er Ciel..” begyndte Zearia tankefuldt ”hvem er han så?” hun fuldførte spørgsmålet. Verri smilede interesseret ”lad os finde ud af det” sagde hun og aktiverede næste niveau af sin evne og hans lys åbnede sig for hende. Verri lukkede øjnene og rakte langsomt hånden ud mod hans bryst for at skabe fysisk kontakt mellem dem, det højnede nogen gange hendes evner. Men reaktionen i hans lys pga. denne bevægelse fik hende til at trække armen til sig med et ryk. Hun vendte hovedet mod Zearia. ”Zerra, rørte du direkte ved ham?” spurgte hun en anelse hårdt. Zearia løftede hovedet med en undrende lyd og så spørgende på Verri. ”Rørte du ved hans hud?” spurgte Verri mere uddybende. Zearia tænke sig om. ”Det tror jeg ikke, hvorfor?” spurgte hun undrende og så fra den ene til den anden. ”Fordi han ville kunne lokalisere dig fremover hvis du havde rørt hans hud” forklarede Verri og vendte igen hovedet mod Daisuke. Hun havde løftet sit stirrende og intetseende blik så det var rettet mod hans øjne. ”Det er hans evne”. Zearia så chokeret på dem og så ned på sine hænder efter at hun havde sat sig op, hun var ikke sikker.\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 15, 2013 21:18:36 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Aug 15, 2013 21:18:36 GMT 1\nPanisk. Usikker og fortabt, var følelser som gled over Daisuke, som han kunne mærke mørket slutte sig om ham. Han forsøgte desperat at lukke mørket ude, ved at lukke øjnene. Noget der ikke rigtig nyttede noget, da posen allerede sørgede for, at han ikke kunne se hvor de var. Han ville dog bare helst fornemme noget lys, mørket var altid så trængt og faretruende, noget som han egentlig allerede havde fået nok af. Aldrig nogensinde havde han troet, at han skulle komme ud for noget lignende, da han bestemt ikke mente, at han havde skaffet sig nogle fjender.. For det første var Daisuke slet ikke typen, der angreb andre, uden at have en rigtig god grund, så det forbavsede ham lidt, at han overhovedet var havnet her. Men alligevel kunne han ikke gøre andet end at forsøge at forestille sig, at han rent faktisk var et andet sted. Et mere solrigt sted.. Han mumlede konstant nogle utydeligt ord og brokkede sig måske endda også over den behandling han fik, netop fordi han ikke kunne forstå hvorfor og kidnapperen havde tydeligvis ikke i sinde at forklare ham hvorfor, noget der gik ham på. Han havde dog intet problem med at fornemme underlaget, som de bevægede sig på. Det var ikke behageligt, som han kunne mærke varmen stige på hans ryg. Derpå kneb han blot øjnene sammen og håbede blot at de snart ville være fremme, så han kunne få lov til at slappe af og samle sig, efter det chok, som han tidligere havde fået. Endnu engang gav det et sæt i Daisuke, som et brøl fyldte gangene og straks sendte Daisuke tilbage til en mindre chok tilstand..\nEgentlig var Daisuke ligeglad, hvilken retning de tog, han satsede blot på, at der var sket en fejl og han på et tidspunkt ville komme ud derfra igen. Så han ikke længere behøvede bekymre sig om mørket. Et ganske svagt lys skinnede igennem posen, som hans vejrtrækning straks blev mere kontrolleret. Han tog også en dyb indånding, som fugten og trykket ramte ham. Han havde før været nede i grotter og lignende på jagt efter nye steder at undersøge. Men alligevel mindes han aldrig at have fundet en grotte i Talian. Noget der bare forvirrede hans stedssans yderligere, hvis de altså befandt sig i Talian. Som han gled ned af forsøgte han at komme på benene, men han vidste godt at det var håbløst, lige indtil at hans reb blev skåret over? Som han endelig genvandt balancen virkede han lettet, og begyndte blot at gå, som han fik besked på. Han kunne lige så godt lade vær med at flygte, så længe han stadig var bundet og ingen anelse havde omkring hvor han var. Helt dum var han nu ikke. Stemmen der fyldte rummet, fik ham svagt til at bukke hovedet, som også han ventede på svar. Verri.. Det måtte han huske og undersøge senere.. Hvis han da kom ud derfra. Som hans hænder blev sluppet fri, forsøgte han at bevæge sig lidt på afstand, men i selv samme forsøg forsøgte han også at røre sin kidnappere. Det var ikke noget som lykkedes ham, da han hurtigt mærkede noget mod sin mave og tabte luften, før at han lænede hovedet mod væggen. Som Daisuke blev lænket til grotten tog han sig tid til at få vejret, men endte også med at stå på tæer.. Det var ikke ligefrem den bedste behandling, han havde fået. Et suk forlod hans læber før at han endelig kunne slappe af, da hun valgte at forlade stedet. Han forsøgte dog at løfte sig op for at se hvor godt lænkerne var sat fast. Kort tid efter konkluderede han, at det intet nyttede, hvorpå han gav sig til at vente.\nTidligere, selv samme dag...\nEgentlig havde Daisuke lige fulgt Pandora hjem. Han mente ikke at hun skulle gå hele vejen fra øst til syd alene. Noget han faktisk havde gjort flere gange før, uden at der var sket noget undervejs. Men heldigt nok for ham, så var Sasuke blevet hjemme, da han var udmattet efter dagens gåtur. Måske Pandora var lidt for vild med den hund, dog morede det Daisuke at se deres forhold udvikle sig dag fra dag, så skulle han blot have mulighed for at lære hende at skrive. Han havde endnu ikke fået afklaret med sig selv, hvordan han skulle bære sig ad. Lige nu stod han blot og ventede på svar fra Jezebel, da han ikke altid fulgte hende helt hjem, fordi det blot ville gøre hendes familie mistænksomme, så da Jezebel afgav et skrig var han sikker på, at hun var kommet helt hjem. Hvorpå han egentlig regnede med, at han kunne vende tilbage til sit palæ. Han blev en smule forbavset, som Jezebel hurtigt forlod hans arm igen. Slaget smed ham hen af gruset, som han langsomt forsøgte at komme på benene igen og straks kiggede efter Jezebel. Han blev dog presset ned mod jorden, inden at han kunne nå at få et glimt af ørnen, som kredsede omkring dem. "Jez.." han nåede ikke at afslutte sin sætning, før han mærkede rebene om sine ben og forsøgte at få et glimt af angriberen. Han lukkede svagt øjnene, for at vende blikket den anden vej, lige tids nok til at se Jezebel lave et angreb. Han var blot lettet over at hun slap fra første angreb, som han dog skreg op, da Zearia gjorde endnu et angreb og fik fat på Jezebel. Han forsøgte at rejse sig op, da Zearia gik bort med ørnen og smed hende ind i et hus. Det var tydeligt at fornemme hadet i hans øjne, som han skulle til at brokke sig, men i stedet endte med at få en pose over hovedet, da hun vendte tilbage og begyndte at slæbe ham af sted. Han forsøgte forgæves at komme fri, som han dog blot vendte hovedet mod huset.. Men han kunne virkelig ingen ting se! Hans ord var blot ren og skær mumlen, som han intet kunne stille op og blot måtte forsøge at forholde sig rolig.\nRegnen ramte pludselig posen og lavede et ekko i hans ører, som han vågnede med et sæt. Han var altså gået ud efter chokket. Eftersom at det hele var sket så hurtigt. Han forsøgte forgæves at trække posen af, ved at lade sit hoved hvile mod jorden og se om der ikke var noget, som kunne tage fat i denne. Dog var jorden for mudderet til at nytte noget. Han blev dog nervøs, som han kunne mærke sig selv falde ned i et mørkt rum og hans vejrtrækning, blev mere og mere sammenbidt.\nLige pludselig var der atter lyde i grotten, som han straks vendte sin opmærksomhed mod lydene. Egentlig kunne han ikke med sikkerhed se, om der var tale om Verri, som personen tidligere havde nævnt, men det var lige nu, det eneste han kunne klamre sig til. Den pludselig forvirring, undrede Daisuke, som han da i det mindste havde forventet, at der måtte have været en mening med alt dette. Også selvom han faktisk håbede på, at han blot ville blive løsladt hurtigt igen. Fordi der var tale om en misforståelse. Han holdt dog øjnene lukkede, som posen blev trukket af ham. Der gik dog ikke lang tid før at de røde øjne stirrede lige mod Zearia, dog vendte de sig mod den mindre skikkelse, som han straks rynkede på brynene og slet ikke kunne se sammenhængen mellem de to skikkelser. Da Verri bevægede sig tættere på ham, trak han sig blot let tilbage, men lænkerne lod ham ikke bevæge sig mere end nogle millimeter, før at han gled tilbage i samme stilling. Daisuke spærrede næsten øjnene op, som han hørte hans fætters navn.. Ville de have fanget ham i stedet? Han rystede let på hovedet, som han ikke ønskede at tænke på det, for hvis han var målet, hvad ville de så ikke gøre ved ham?\nSamtalen forsatte, som Daisuke blot lyttede efter og fik det hele med, ikke fordi han fik særlig meget ud af det, som ordene egentlig ikke gav mening. Dog havde han allerede kunnet konkludere at de begge måtte være mutanter, ellers ville de umuligt kunne holde hinanden ud. Dog var Daisuke selv glad for at hans krop ikke viste nogen synlige tegn på, at han var mutant. Som opmærksomheden igen blev vendt mod Daisuke vendte han blot blikket bort ved at kigge ned mod gulvet, eller stenene på jorden. Han vendte blikket mod Zearia, som hun endnu en gang nævnte Ciels navn, han lod dog hurtigt blikket dale med et smil på læben. Han kunne tydeligt fornemme at Verri nærmede sig hans bryst, som han dog blot trak sig en smule tilbage og egentlig ikke ønskede kontakten mellem dem. Han havde i forvejen alt for meget at holde styr på, så han var ikke sikker på, om hans evne kunne klare flere visitkort. I hvert fald ikke i en situation som denne. Dog blev han en smule forbavset, som Verri straks spurgte Zearia om hun havde rørt direkte ved ham, ubevidst rystede han på hovedet.. Han lo svagt, som han kunne fornemme panikken sprede sig hos dem, dog rettede han de røde øjne direkte mod Verri, som han lige pludselig virkede bekymret.\n"Jez.. Hvad skete der med hende?!"\nSpurgte han lettere arrigt, som han egentlig var ligeglad med hvilken tilstand han selv var i. Han var mere bekymret for om Jezebel havde behov for hjælp eller om hun selv ville kunne finde en vej ud af huset. Dog var han også arrig, fordi han faktisk ikke brød sig om, at andre rørte hans dyr og da slet ikke når de intet godt havde i tankerne.\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 15, 2013 21:22:13 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 15, 2013 21:22:13 GMT 1\nZearia koncentrede sig ikke om Daisuke, han kunne panikke i fred for hun koncenterede sig kun om tunnellerne. Derfor var hans brok og snak ikke velkomment. Hun takkede sin stedsans for af fungere så godt at selv tunnellernes systemer virkede blot lidt logiske.\nDaisuke betalte nu prisen for at ligne Ciel så meget. Det var ikke direkte hans skyld, men når han ikke gjorde sig kendt under et andet navn så kunne Ciels fjender jo ikke vide at der var to af dem. Indirekte var det hans egen skyld at han var blevet fanget og indirekte var det også hans forældre skyld. Men hvis det var de forskellige omgivelser i deres opvækst der havde gjort de to drenge så forskellige så måtte Talians befolkning alligevel sende de forældre en taknemmelig tanke, for ikke at have to Ciel'er rendende rundt i Talian til at fjerne mutanterne. Daisukes brok blev bragt til stilhed med et brøl og hun lod ham samle sig igen i stilhed. Hun foretrak nu stilheden, den mand snakkede for meget. Hun fnøs og trak videre med ham.\nLyset lod til at berolige ham men Zearia gav ham ikke mange sekunder til at falde til ro før hun skubbede af sted med ham igen. Denne gang fik han dog lov til at gå selv, hun var træt i armene af at slæbe ham. Resten af turen gik forholdsvis smertefrit for Daisuke indtil hun stangede ham og lænkede ham til grottens loft. Og efterlod ham.\nHavde Zearia set Daisuke og hendes lillesøster sammen og troet han var Ciel så havde hun dræbt ham på stedet. Måske meget godt for både Pandora og Daisuke at det ikke havde været tilfællet. Men Daisuke skulle måske holde tæt med at han kendte hendes søster. For Zearia var meget beskyttende når det kom til hendes søster. Selvom han ikke var Ciel udgjorde Daisukes bekendtskab en trussel mod hendes søster sikkerhed som hun ikke ville risikere. Uanset hvad Pandora så sagde. Zearia var forberedt på hendes had, hun ønskede intet andet end at beskytte sin lillesøster uanset hvad. Som hendes bror havde beskyttet dem begge den dag for længe siden.\nSelve tilfangetagelsen var ikke noget problem, til trods for at Zearia ikke havde regnet med at ørnen ville gå til angreb. Men den havde måske dårlig samvittighed over at have ledt Zearias opmærksomhed over på Daisuke? Zearia gjorde kort process med den og vendte tilbage til Daisuke som hun slæbte af sted med. Han formåede ikke at forhindre hende, blot irritere hende med al sin brok. Hun fornemmede ikke hans had, hun fornemmede efterhånden ikke følelserne hos sine ofre, det forstyrrede hendes menneskelige side at lægge mærke til sådan noget. Hvis han bare overså det så var det hele meget nemmere. Det var en lettelse for hende da han lod til at besvime. Hun tjekkede dog alligevel om han var levende flere gange, ikke noget hun ville indrømme hvis han spurgte hende. Men i den tro at han var Ciel tjekkede hun ham kun fordi hun vidste at Verri lagde planer for hvordan hun ville myrde Ciel hvis hun nogensinde fik fingrene i ham. Hun ønskede ikke at skuffe sin veninde ved at bringe hende en død Ciel. Selv om Ciels død nok ikke ville andet end fryde Verri.\nMed regnen til at skjule sig sneg hun sig frem fra sit skjulested og trak Daisuke med sig ned under jorden. Var han ikke vågnet så havde turen ned gennem skakten nok været nok til at vække ham. Om end en ubehagelig måde at vågne på.\nVerri gabte diskret og gned sine øjne, mens hun undrede sig over forvirringen. Hvordan havde Zearia kunne tage fejl? havde Ciel dobbeltgængere til at gå rundt? Smart hvis ens modstandere ikke besad evner som Verris. Men det ville jo også kræve at han allierede sig med mutanter og omvendt. Hun rynkede brynene.\nDer var en fin mening med at Daisuke var blevet bortført, men der var ikke ham der skulle have være bortført. Men han kunne vidst godt smide sine forestillinger om hurtigt at blive løsladt langt væk. Specielt når hans lighed med Ciel var så slående. Verri kunne jo altid bare forklare drabet med at de troede det var Ciel? Hun smilede for sig selv. Billedet af Ciels lys der rindede ud gav hende kuldegysninger. Det ville aldrig blive det samme for hende med Daisuke. Men han kunne måske bidrage til at lette Zearias frustrationer? En boksebold der lignede Ciel. Verris smil blev bredere.\nVerri bemærkede ikke at Daisuke forsøgte at trække sig væk fra hende, for hans lys bevægede sig ikke langt fra hende, hun hørte dog lænkerne rasle let. Daisukes lys overvældede hende midlertidigt da Ciels navn blev nævnt. Hun blinkede et par gange. Han var ikke Ciel. Men der var ingen tvivl om at denne mand foran hende kendte Ciel. Af dømme efter hans reaktion på navnet havde de oven i købet et godt forhold. Verri skar en grimasse og Daisuke fik et minus i hendes mentale sorte bog. Men måske kunne de udnytte denne forbindelse til Ciel? Verri tænkte sig om. Så sort som Ciels lys var ville han nok bare le af hende hvis hun afpressede ham med denne mand. Hun ville ikke forsøge. Hun løftede en hånd til sin hage og så tænkende ud et øjeblik. Men han kunne bruges som ufrivillig spion. Hvis han stod Ciel nær, måtte han vide en ting eller to. Verri lod hånden falde igen og vendte opmærksomheden fra Zearia da Daisuke henvendte sig til hende. Verri kiggede på Zearia da Daisuke begyndte at spørge til en ved navn Jez "har du overfaldet andre?" spurgte hun sin veninde. Zearia rystede uskyldigt og let overrasket på hovedet, men navnet mindede hende om noget. "Det må være ørnen" konkluderede hun og Verri rynkede brynene "ørnen?". "Ja" Zearia kastede et kort blik på Daisuke "hans ørn angreb mig da jeg bortførte ham". Verri smilede mystisk pga. de blandede følelse der mødte hende fra Daisukes side og Zearias side. Zearia så forvirret ud men sagde ikke noget. "Han var meget glad for den fugl" sagde Verri i en håndlig tone "har du dræbt den?". Zearia rystede på hovedet "Jeg... begrænsede den blot" svarede hun og kastede et blik på Daisuke "husets ejer lukker den sikkert ud næste gang døren bliver åbnet" konkluderede hun og Verri nikkede for sig selv. Zearia virkede på ingen måde angrende, faktisk var hun ligeglad, men det behøvede han jo heller ikke vide. Hun fik langt mere ud af samtalen end de informationer der lå i Zearias ord. Hun så nærmest hele tilfangetagelsen finde sted for sit indre blik. Hun smilede over metoden han blev fanget på, hun ville ikke ønske Ciel bedre behandling hvis det faktisk havde været ham Zearia havde fanget. Hun åbnede øjnene og vendte tilbage til virkeligheden. "Hvem er du?" spurgte hun så Daisuke og lagde armene over kors, løgn ville være spild af tid fra hans side af og hun kunne da også nemt rive oplysningerne ud af ham hvis han valgte at tie. Men nu han ikke var Ciel og for hende ikke lignede Ciel kunne hun vel godt forsøge at være mere høflig. Hun havde ikke tænkt sig at slippe ham fri før i hvert fald den oplysning var klarlagt. Hvis hun slap ham fri.\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 15, 2013 22:13:11 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Aug 15, 2013 22:13:11 GMT 1\nEgentlig var Daisuke ganske tilfreds med at hans kidnapper ikke lod til at tage sig af ham, hvilket også gjorde det en anelse lettere for ham at falde til ro, også selvom han stadig var i panik. Han satsede dog lidt på at få tid nok til at falde helt ned, før at det igen ville gå løs. Men han var dog en anelse irriteret over behandlingen. Hun kunne i det mindste have gjort det klart for ham, hvad der egentlig foregik og hvorfor han var blevet angrebet. Men på grund af panikken og frygten for hvad der ville ske, hvis han begyndte at stille spørgsmål for alvor, så lod han bare det hele ligge og gjorde ikke den helt store modstand. Det eneste Daisuke brugte tiden på var at besvime eller koncentrere sig om sin egen vejrtrækning for ikke at komme for langt ud. Dog var han inderst inde taknemmelig for at Pandora var kommet hjem og at hun ikke var blevet overfaldet sammen med ham, det ville være endt helt forfærdeligt. Muligvis ikke på en måde som Daisuke tænkte på, men han regnede ikke med at det ville være godt for hende at opleve noget lignende.\nDa de først kom i nærheden af noget lys, følte han sig lettet, men Zearia lod ikke til at lade ham være særlig sikker i længere tid af gangen, som han straks mistede luften og endte med næsten at hænge fra loftet. Stilheden indhylede ham, som han forsøgte at få en fornemmelse af, hvor han var henne. Det var dog håbløst, som han slappede af i sin krop og bare lod sine arme bære hans vægt.\nDet var tydeligvis den rette dag, hvor Daisuke ikke havde valgt at følge Pandora helt hjem, netop som der jo ikke gik lang tid fra at hun var kommet inden døre, til at han blev angrebet. Det var næsten som om det hele var planlagt og så alligevel ikke, for der var bestemt ingen kontrol.\nHavde det stået til Daisuke så havde han bedt Jezebel om at blande sig uden om, men han nåede ikke at reagere før at hun havde angrebet og det var forsent at trække hende ud af det hele. Hun var allerede blevet blandet i det. Han bed sig blot i læben og forsøgte at gøre modstand, men gik straks i panik, som posen blev trukket over hans hoved. Han ville have gjort alt, gået med frivillig, hvis Zearia blot havde ladet Jezebel være i fred. Men lige nu var det ikke en mulighed at gøre noget frivilligt, som han helst ville tilbage til overflade og redde Jezebel fra fangeskab i huset. Regnen forvirrede Daisukes stedsans, men turen ned under jorden gjorde ham mere opmærksom på sine omgivelser, som han forsøgte at danne sig et overblik over hvor mon de kunne være på vej hen. Intet hjalp. Ingen kunne hjælpe ham nu?\nDaisuke forsøgte så godt som overhovedet muligt at få det hele med, som foregik omkring ham. Noget der desværre var svært, fordi han ikke vidste om han skulle frygte for sit liv eller i det hele taget prøve at frygte? Han bed sig en anelse i underlæben, som ikke længere kunne se en udvej, ikke uden at få problemer, da han var sikker på at hende der havde kidnappet ham kunne blive et utroligt stort problem. Et suk forlod hans læber, som hans øjne atter gled i. Han ventede blot.\nDaisuke brød sig egentlig ikke om det smil, som han så Verri bringe frem. Han vendte roligt blikket bort og forstod ikke rigtig hvad hun mon kunne tænke på? Det virkede alt sammen uvirkeligt og han troede mere og mere på at det måtte være en drøm også selvom smerten var nok så virkelig. Han lukkede øjnene hårdt i for at forsøge at komme væk fra drømmen, der gik dog ikke lang tid før at han fandt ud af, at dette langt fra var en drøm. Hvordan i al verden skulle han kunne læse Verri, det fungerede slet ikke for ham lige nu, det var håbløst, men på den anden side, så havde han ikke en gang lyst til at tænke på sig selv, som det hurtigt gik op for ham at han nær havde glemt Jez. Hans blik var ganske beslutsomt, som han afventede svar fra de piger.. Verris ord kom en smule bag på ham, for hun fik det til at lyde som om det var en ganske normal ting, at Zearia overfaldte andre. Han rystede på hovedet og bed tænderne sammen. Deres samtale irriterede ham en del, som det ikke rigtig lød som om de faktisk var særlig interesserede i, hvad der var sket med ørnen. Han knurrede sine hænder sammen og begyndte pludselig at hive i lænkerne..\n"Hvad bilder I jer ind, angriber dyr?"\nhans stemme var hadefuld, som de røde øjnene skar igennem og han blot stirrede direkte mod Verri. Han trak let på skulderne, som om han ikke havde lyst til at svare på hendes spørgsmål, men noget sagde ham, at hun nok skulle finde ud af det, så hvorfor gjorde hun ikke bare det? Han vendte blikket bort fra Verri og lod det glide mod Zearia.\n"Jeg er sikker på at du sagtens kan finde ud af det, Verri, men nu du spørger så pænt, navnet er Daisuke"\nsvarede han roligt, som han dog holdt øjnene mod Zearia. De røde øjne var ikke til at tage fejl af, som han til sidst vendte sig mod Verri..\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 28, 2013 16:33:58 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 28, 2013 16:33:58 GMT 1\nDaisuke var uden tvivl ikke sluppet med så få skrammer hvis Zearia havde opdaget ham sammen med Pandora i den tro at han var Ciel. Hun havde faktisk fanget ham ret nænsomt når man tænkte på at hun havde troet at han var Ciel og hvad Ciel havde udsat hende for. Spærret hende inde gang på gang og tilmed 'angrbet' hende nede i cellen sidste gang. Men den nænsomme tilfangetagelse var måske grundet at hun ikke var sikker på hvilken stand Verri ville have ham i og hvilken stand hun ville efterlade ham i hvis hun først tillod sig selv at angribe ham. Ciel var et af de få mennesker hun brød sig så lidt om at hun kunne finde på at angribe af sig selv.\nZeari havde også foretrukket at ørnen havde holdt sig væk, men hun havde ageret sådan som hun havde fundet det bedst, hun havde nemt kunne rive vingerne af den eller knække nakken på den. Daisuke burde faktisk være taknemmelig for at hendes behandling af ørnen ikke var værre.\nHun havde behandlet både Daisuke og ørnen bedre end hun kunne, men alligevel var de begge irriterede på hende. Ikke at sige at deres irritation og vrede var ubegrundet. Men det kunne have været meget værre.\nZearia var ikke typen der forhandlede, hun snakkede helst ikke med folk hun ikke brød sig om. Faktisk gad hun ikke snakke med ret mange. Hun ville meget hellere lytte. Livet som dyr virkede langt mere tiltrækkende end det som mutant. Tit når hun virkede fjern drømmede hun sig væk ind i en tilværelse som dyr. En tilværelse hun ofte levede efter. Hun havde derfor nok ignoreret ham selvom han havde foreslået andre udfald. Ligesom hun ignorerede alt andet han gjorde.\nVerri fulgte roligt med i hans lys og hans indskyldelser og hendes udtryk fortalte tydeligt om hun syntes det var en god eller dårlig idé.\nDet var lidt med vilje at hun drejede deres samtale så den ville provokere ham, hun ville se hvordan han reagerede på at blive provokeret med noget der tydeligvis betød noget for ham. Verri vendte hovedet mod ham som hun fornemmede hans had og vrede blusse op, farveskiftene i hans lys gjorde hendes udtryk dystert og langt mindre imødekommende. Zearia betragtede ham også og hendes udtryk blev hurtigt irriteret da han begyndte at slynge beskyldninger efter hende. "Den angreb mig først" påpegede Zearia og Verri blev revet ud af sit dystre humør og vendte ansigtet mod Zearia, hendes lys fik hende til at smile skævt. Hun var ikke helt sikker på at Daisuke ville lytte til den form for logik. "Og jeg skadede den ikke" mumlede hun utilfreds med beskyldningerne. Hun angreb ikke dyr hvis de ikke angreb hende først og det var de oftest kloge nok til at lade vær med. Men man måtte beundre ørnen for at gå i kødet på en så mange gange større modstander. Faktisk angreb hun helst ikke folk, men hun havde større tendens til det i selvskab med nogen hun ønskede at beskytte. Men allerhelst angreb hun ikke først. Det var ofte også nok bare at knurre af folk, specielt når man så ud som hun gjorde. Verris smil blev lidt bredere og hun rystede let på hovedet for sig selv. Zearia kommenterede ikke på det selvom hun bemærkede det.\nHun koncenterede sig om Daisuke da han talte til hende. Verri smilede henrykt, han havde allerede fundet frem til hendes navn til trods for at han evne ikke kunne sådan noget og at han valgte at give sit rigtige navn. Hun kunne se sandheden i hans lys. "Godt gættet, og jeg kan høre at jeg ikke behøver præsentere mig" roste hun roligt og lagde armene over kors og tænkte lidt over navnet. Verri løftede et øjenbryn af ham "På fornavn allerede?" spurgte hun i en tone der lod ham vide at hun morede sig over situationen og samtidig fik de til at lyde som 'hyggeligt at møde dig'. Hun havde aldrig brudt sig om adlens formaliteter, men at han smed dem væk så hurtigt forekom hende underligt. For hun var ikke i tvivl om at han havde levet er mere eller mindre adeligt liv. Men måske et mindre adeligt liv end Ciel. "Jeg er dog mere interesseret i din forbindelse til Ciel Dé Ricéy" indrømmede Verri blankt og gjorde sig umage med at udtale Ciels navn så det dryppede af had. Zearia knurrede truende hver gang han stirrede hadefuldt på hende. "Zerra?" sagde hun roligt og vendte ansigtet mod sin veninde "Gider du slippe ham fri, jeg kan ikke rigtig nå kæderne?" spurte hun roligt. Som om hun bad hende hente et glas vand. Zearia så overrasket på hende "Hvad?!" udbrød hun chokeret. "Han skulle jo faktisk ikke have været fanget" påpegede Verri roligt og rettede lidt på sin hestehale der var blevet hurtigt sat inden hun var fulgt med Zearia. "Men.. Han.. Du må da kunne se hadet i hans lys" mumlede hun forvirret men nærmede sig alligevel Daisuke, med et tydeligt advarende blik. "At være hængt oppe i armene hjælper nok ikke på det" påpegede Verri roligt og Zearia sukkede frusteret inden hun rejste sig på bagbenene og løftede Daisuke let i armene så hun kunne virkle kæderne fri, det var lidt sværere når hans vægt strammede dem ud. Da hun havde løsnet ham satte hun ham ned, til trods får at hun havde lyst til blot at give slip. Men hun måtte hellere behandle ham pænt. Hun var ikke helt sikker på hvad Verri havde tænkt sig, men det lod ikke til at hun ville gøre en fjende ud af denne 'anden' Ciel. Zearia betragtede ham mistroisk som hun gik tilbage bag Verri. "Jeg vil lige fortælle dig at der ikke er mange her der bryder sig om Ciel, så pas på hvis du har intentioner om at begive dig ud på egen hånd" sagde Verri roligt og nikkede i retning af hulens udgang "vi vil dog ikke stoppe dig" så vendte hun ansigtet mod Zearias frusterede og forvirrede lys og smilede beroligende. Zearia rystede opgivende på hovedet og besluttede at stole på hende. Det var ikke fordi at Daisuke i sig selv var en trussel for dem på stående fod. Men hans evne kunne de komme galt af sted med. Dog ville Verri gerne se hvilken situation Daisuke valgte, at storme ud af grotten og ud i labyrinten fyldt med Ciel-hadere, at angribe dem eller at bede om deres hjælp. Det var lidt de muligheder hun syntes han havde. Men hun kunne selvfølgelig havde overset en, som han mente han ville kunne benytte sig af?\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 28, 2013 18:55:09 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Aug 28, 2013 18:55:09 GMT 1\nDet var egentligt ikke rart at blive udstillet på denne måde, men Daisuke kunne tydeligvis ikke gøre eller sige noget der ville forandre situationen, så han måtte bare forsøge at holde fat i sig selv. Han kunne godt fornemme på dem, hvem der bestemte, men han var også sikker på at Zearia var den største trussel lige nu, så om han virkelig turde at gøre modstand var en helt anden sag. Dog kunne han ikke gøre andet ned at virke en anelse irriteret og måske endda skuffet over den måde Zearia havde valgt at behandle Jezebel på. Han vendte hurtigt blikket mod Zearia, som hun begyndte at vende skylden over på Jezebel. Han trak svagt på smilebåndet.\n"Hun.. Er det helt forkert at forsvare sig eller dem man holder af? Jeg er sikker på at du ville gøre det samme, hvis der skete Verri noget."\nforsvarede han roligt, som han ikke mente at det kunne være Jezebels skyld, at Zearia havde valgt at angribe hende, men på den anden side, så kunne han vel godt forstå hende? Noget der føltes underligt, nu hvor han bestemt var på Jez side og egentlig ikke burde tænke over hvordan Zearia havde oplevet det, desuden så havde han ikke været i stand til at gøre noget og bestemt ikke konkludere på hvad der mon var sket mere hende. Dog var han glad for at hun ville have muligheden for at komme fri igen, nu hvor Zearia ikke lod til at have gjort det helt store skade, men blot havde låst hende inde i et hus. Måske det var acceptabelt, når man skulle bortføre nogen, at man sikrede sig, at der ikke var nogen som kunne følge ens rute. Han sukkede lettere opgivende, som han rettede blikket tilbage mod Verri. De røde øjne fulgte hendes bevægelser også selvom det var svært at gennemskue hvad hun havde tænkt sig, så forholdt han sig i nogenlunde ro.\nHan trak let på smilebåndet, som hun svarede ham. Det var ikke fordi han var interesseret i hendes navn eller lignende, men noget sagde, at hun tydeligvis ikke forsøgte at skjule sit navn. Men han kunne nu heller ikke se hvorfor hun skulle gøre det, medmindre der virkelig var noget i gære, som han helst ikke ville blandes ind i.\n"Det virkede fair, siden jeg kender dit?"\nkonkluderede han uden at ligge det helt store i det. Men det kunne godt ske, at han ville undersøge hendes baggrund senere, hvis han nogensinde kom ud derfra, og han vidste godt hvor han skulle begynde. Bare en skam at Ciel ikke længere var i Talian, så måtte han jo bare gøre det på en mere indviklet måde. Hans blik blev en anelse mistænktsomt, som hun tydeligvis lagde noget i Ciels navn, som han slet ikke kunne relatere til. Han ville dog ikke grave mere i følelserne, da hun sagtens kunne finde på at vende sin fætter imod sig. Han trak let på skulderne og vendte blikket bort.\ngentog han ganske roligt, som han tydeligvis ikke lagde det samme i navnet, som hun gjorde. Han kunne dog ikke undgå at tænke også selvom han gerne ville ligge det fra sig. "Den eneste forbindelse jeg har til ham, er at vi ligner hinanden på en prik? Og muligvis det faktum at vi kan være i familie?" foreslog han let, som de røde øjne vendte sig imod hende. Han lignede ikke rigtig sig selv lige nu, som han dog straks trak sig tilbage da Zearia nærmede sig. Han var muligvis ikke interesseret i at blive sluppet fri, netop fordi det var nødvendigt for Zearia at komme så tæt på, som hun gjorde. Dog var han lettet over at få fast grund under fødderne igen. Han tog sig roligt til sine skuldre og lod blikket glide rundt i ørkenen med et interesseret blik, som hans interesse straks tog over og lod ham glemme den situation han var i. Han valgte uden videre at se på Verri eller Zearia at bevæge sig mod væggene i tunnelerne og lod blot en hånd hvile mod den kolde mur. Han lukkede for en stund øjnene, som han blot lyttede til sine omgivelser, selvom det var svært at finde ud af, hvor han egentlig var henne. Han var ikke en gang klar over, hvor langt de måtte være under jorden. Som Verri talte til ham, røg han ud af sin inspektion af væggene, hvorefter han vendte sig mod Verri. De røde øjne var mere eller mindre neutrale, som han endte med at læne sig op af muren, som han tidligere havde undersøgt.\n"Jeg må indrømme at jeg er imponeret over stedet her, aldrig havde jeg troet at der ville være den form for tunneller under byen, må jeg spørge hvordan I har fundet dem?"\nhan virkede som en helt anden person, som han forholdt sig i ro og lod til at acceptere det faktum, at han muligvis ikke ville komme ud derfra lige foreløbig, men på den anden side, så kunne han bruge timer på at undersøge disse tunneller, hvis han nogensinde fik lov til det. Måske det ikke var særlig smart, dog ville han have svært ved at tilbageholde sin interessant for evigt. Det skulle nok gå galt.\n"Hvorfor I har sådan et had til Ciel, forstår jeg nok aldrig, men derfor vil jeg også helst blande mig udenom og lade jer løse det alene."\nkom det roligt fra ham, som han kiggede mod Zearia, før han vendte sig direkte mod Verri. Nok ville han forøge at beskytte Ciel med sit liv, men han ville ikke blandes ind i konflikterne medmindre at det virkelig var nødvendigt. Han brød sig sjældent om konflikter og da slet ikke den form for had, som Verri havde til hans fætter. Han gyste blot ved tanken omkring det.\nLast Edit: Aug 28, 2013 18:55:29 GMT 1 by Daisuke Maeda\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 29, 2013 11:35:03 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 29, 2013 11:35:03 GMT 1\nKampen mod Ciel var Verris, Zearia ønskede egentlig ikke andet end at være i fred. Hun kunne være i fred i tunnellerne men samtidig ønskede hun at beskytte Verri og de andre mutanter, specielt børnene der led under der mutanthadende styre. Derfor tog hun heller ikke en ledende rolle selvom hun nemt kunne. Hun var 'alfa' i mange andre sammenhænge i det samfund der var ved at danne sig i tunnellerne. Hun var ikke frygtet som hun var i verden over jorden, men folk vidste at hun forsvarede hvad hun mente der skulle forsvares og hun tollerede ingen former for oprør eller ballade. Var folk utilfredse med måderne tingene blev gjort på kunne de tage tilbage til Talian, efter en voldsom gang hukommelsestab selvfølgelig. Men Verri tjekkede selvfølgelig alle der fik adgang, og hun sandsynligvis endnu mere 'kræsen' end Zearia mht. hvem de lukkede ind.\nZearia forstod godt hans vrede, men nu måtte han da snart forstå at fuglen havde det godt efter omstændighederne. I stedet for at skændes burde han måske mere fokusere på at komme ud og rede denne betydningsfulde fugl. Zearia sukkede opgivende af ham, Jez havde forsvaret ham og Zearia havde forsvaret sig selv. "Men selvom jeg netop forsvarede mig selv er jeg stadig den onde?" spurgte hun roligt for at svare på første del af hans spørgsmål. Der var intet galt i at forsvare sig selv og andre. Men Daisuke pegede fingre af hende for at have gjort netop det. "Man må være forberedt på at overtage slagsmålet når man forsvarer andre" bekendtgjorde hun roligt. Da han nævne Verri lyste hendes øjne næsten op og hun vendte ansigtet så hun så ham direkte i øjnene, ikke bange for hans blodige øjenfarve "Uden tøven" svarede hun kort og hendes bestemte blik advarede ham mod at prøve. Så så hun på Verri igen og seriøsiteten forsvandt fra hendes udtryk. "Den menneskelige mentalitet er ikke logisk" sagde Verri medfølende og lagde en hånd på Zearias skulder, Zearia sendte hende et spørgende blik "Jo han er mutant, men så vidt jeg kan se vokset op efter menneskestandarter, som de fleste andre i denne by" det sidste var sagt i en frustreret og opgivende tone. Zearia nikkede forstående. Nogengange var det praktisk at Verri selv kunne se om man forstod det hun sagde eller ej, på trods af at hun var blind.\nVerri trak på smilebåndet, han havde en imponerende selvsikker tone for en der var blevet bortført og havde været panisk ganske få minutter forinden "Javel ja" svarede hun bare og lod det ligge. Hun havde intet imod at bruge hans fornavn, det var hans valg hvad han ville kaldes. Daisuke mente måske at han vidste hvor han skulle starte, men hvilken garanti havde han for at Ciel ville svare, og i så fald sige sandheden. Verri tvivlede på at Ciel ville fortælle Daisuke hvordan tingene hang sammen. Hvorfor Verri hadede ham så meget at alle under hende havde ordre på at angribe ved synet af ham. Hun var ikke alene om sit had. Daisuke måtte være imponerende asocial hvis han ikke hørte rygterne i byen. Nå ja, han indså nok det hele før eller siden. Det var faktisk næsten mere imponerende at dette lod til at være det første overfald på baggrund af hans udseende. Sådan, store overfald. Verri fornemmede hans undren og hun smilede et mærkeligt smil, bestemt ikke et smile med varme følelser, men det var svært at afkode. Zearia trak sig lidt i baggrunden og betragtede Verri med en bekymret mine. Blot Ciels navn kunne sende hende ind i et anfald af ondskab og det bekymrede Zearia at hun var så let påvirkelig. Verri lo for sig selv da han svarede hende, hans lys gav hende alle de informationer han ikke selv ville tildele. "Nogen gange fortæller en løgn end sandheden nogensinde kunne" svarede hun roligt. De var altså i familie, og siden de lignede hinanden på en prik gættede Verri på at de var i nær familie. Det var dog noget der ikke helt stemte i hans lys da han nævnte at de var i familie. Det var ligesom to modstridende svar der begge var sande og så alligevel ikke. Verri så et øjeblik både forvirret og undrende ud, så faldt hun hen i sine egne tanker. Måske ville det ikke hjælpe noget at spørge Daisuke mere om dette emne. Der lod til at være noget 'forkert' i hans lys under dette emne. Det var ikke noget hun havde set særlig tit, så hun var ikke helt sikker på hvordan hun skulle tolke det.\nZearia var heller ikke begejstret for at nærme sig ham, men hun ville ikke nægte en forespørgsel fra Verri, specielt ikke når hun var i det humør. Hun brugte ikke mere tid på det end hun skulle og lagde hurtigt afstand til Daisuke igen, hun skulle lige vænne sig til tanken om to ciel'er og lære hvordan hun så forskel når Verri behandlede dem forskelligt. Ingen af pigerne sagde noget mens han faldt til ro og mærkeligt nok begyndte at undersøge grotten.\nVerri rystede på hovedet af ham med et svagt smil "Ikke alle ville rose disse boligforhold" kommenterede hun roligt og gik hen til grottens indgang, som om hun så ud "men jeg er glad for at du beundrer mit design" svarede hun roligt og regnede lidt med at han selv lagde to og to sammen. Der havde ikke altid været tunneller under Talian, de var en ny tilføjelse, hendes eget præg på byen. Connor havde været musklerne der fysisk havde lavet det, men initiativet og designet var Verris. De havde ikke fundet dem, de havde lavet dem og derfor kontrollerede de også hvem der kom hernede. Størstedelen af dem de havde tilladt at søge tilflugt var børn. Oftest forældreløse mutanter. Der var meget få mennesker, alle disse børn. Det var ikke kun sine mutanter som Talian udstødte. Børnene var præget af de voksnes had men Zearia og nogle andre voksne gjorde hvad de kunne for at de ikke skulle videreføre den voksne generations had. Verri smilede for sig selv ved tanken om at stedet var som et underjordisk børnehjem, med Verri og Zearia som de to første børn indleverede. Hun var måske mærket af Ciels behandling, men at han havde myrdet hendes forældre betød også at hun forstod børnenes smerte, og at hun ønskede at hjælpe dem. "Du er da velkommen til at gå rundt og se stedet an, men pas på mutanterne og vagterne" sagde hun med et ironisk smil. Hun tvivlede på at Daisuke ville komme ret langt før han blev overfaldet og hun fandt det slet ikke muligt at han skulle kunne komme ud. Ikke engang en fantastisk stedsand ville kunne få ham ud før vagterne kunne opspore ham.\nZearia sendte et usikkert blik i retning at Daisuke da han begyndte at snakke om Ciel igen, Verris udtryk blev også mørkere med det samme. Zearia var gået hen til Verri ved grottens åbning ud mod den store grotte der rummede det hele. Nu bakkede hun igen lidt væk og så lidt fra den ene til den anden. Verri vendte sig mod ham igen "selvfølgelig forstår du ikke" sagde hun med dæmpet vrede og hendes grå blik gennemborede ham til trods for at hun intet så "dit billede af Ciel Dé Ricéy er indskrænket, og det har han garanteret selv sørget for" snerrede hun "du kommer aldrig til at forstå den smerte han har påført mig og hundrede andre" bed hun vredt og Zearia holdt sig klogeligt i baggrunden, men holdt stadig øje med dem. "I det mindste ikke før han vender sig mod dig også.. myrder dem du har kær for øjnene af dig.. lader dig sidde tilbage i den knusende situation hvor du mærker blodet forlade deres krop men intet kan gøre, mens han blot fortsætter sin jagt på Minori!!" hun råbte det sidste af ham eftersom hendes stemme blev højere og højere. Det var tydeligt at hun var rasende og dybt såret samtidig med. Hadet lyste ud af hendes selvom hendes øjne intet afspejlede. Hun knugede hænderne hårdt sammen om mærkede huden strammes over de ar han havde efterladt på hendes hænder. Zearia nærmede sig forsigtigt men det sekund hun rørte Verri marcherede den blinde mutant vredt ud af grotten og efterlod dem alene. Zearia sukkede tungt og tøvede et sekund og kastedet et blik på Daisuke. Et medfølende og samtidig lidt misundeligt blik, hvem der bare var uvidende om Ciels ondskab. Hun sukkede igen og satte sig ned ved grottens indgang med ryggen til ham.\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 29, 2013 12:49:59 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Aug 29, 2013 12:49:59 GMT 1\nHvad Ciel foretog sig valgte Daisuke ikke at blande sig i, også selvom han udmærket vidste hvor han befandt sig henne og hvor meget tid han brugte de forskellige steder, så stillede han aldrig spørgsmål ved det, eftersom at han ikke ville blande sig. Han mente ikke at det var på sin plads, at blande sig i andres arbejde og da slet ikke når man var i familie med dem, selvom nogle ville mene det omvendte, nu hvor de var i familie, specielt hvis han vidste at de var brødre. Han ville muligvis åbne sin mund noget mere, hvis han vidste at de var brødre, dog skulle han være lykkelig for at være uvidende. For så meget havde de heller ikke til fælles? Daisuke tillod heller ikke Ciel i at blande sig i hans arbejde og da slet ikke når man tænkte på hvad han til tider kunne arbejde med. Han var godt klar over, at nogle af de informationer han fandt kunne være yderst fortrolige, men også nyttige i hænderne på den kongelige livvagt, dog ville han aldrig bryde sin ed.\nDet var tydeligvis ikke en diskussion, som nogen af dem kunne vinde, i hvert fald ikke uden at den anden ville opgive og droppe diskussioner, netop fordi de faktisk ikke kom videre. Noget som Daisuke overvejede, men egentlig ikke vidste om han kunne tillade sig. Han tog dog en rolig og let indånding, som han lyttede til Zearias ord, hvorpå han rystede på hovedet og vendte blikket bort. Der var ikke mere han behøvede at sige, tavsheden måtte være nok til at besvare hendes spørgsmål, også selvom han kunne frygte at hun tog tavsheden på den forkerte måde. Lige nu kunne man dog konkludere at hun havde vundet kampen? Han ville sagtens kunne sætte sig ind i hendes situation, som han ville gøre alt for at forsvare dem han havde kært, men om det ville inkludere Ciel, ville han ikke kunne svare på. Han vidste, hvad han stod for, og hvilken risiko, der var ved at være tæt på ham, hvis Ciel nogensinde skulle få en ide omkring at Daisuke skulle være mutant. Tanken om hvad der ville ske, ville han slet ikke overveje..\ngentog han spørgende, som han ikke helt forstod, hvor hun kaldte det menneskestandarter. Lily vidste godt hvad Daisuke egentlig var i stand til, det kunne hun umuligt undgå, når hun havde levet sammen med ham siden at han var spæd. Dertil kom hans arbejde.. Men det var sikkert på den måde Verri tolkede hans opvækst i et palæ, som Maeda palæet, dog valgte han ikke at kommentere yderligere på det, for ikke at sige for meget. Men på den anden side, så følte han ikke rigtig, at han var i stand til at skjule noget for hende. Noget der bestemt havde noget med hendes evne at gøre, men hvad den i bund og grund var i stand til, kunne han ikke sige ud fra de få informationer og konklusioner hun havde givet ham.\nØnskede Daisuke virkelig at folket skulle vide hvem han var, så kunne han lige så godt begynde at fortælle folk hans navn, at de så ville få svært ved at se forskel på dem måtte han tage sig af senere. Så længe de vidste hvem han var og at han bestemt ikke stod for at være en mutanthader.\n"Prøver du at sige, at jeg lyver? Han er min fætter..."\ntanken om at hun mente, at han løg, gjorde ham faktisk irriteret, hvilket også var grunden til at han lagde fast at de blot var fætre, også selvom ligheden imellem dem havde rejst mange spørgsmål igennem årene, dog havde han for flere år siden opgivet at finde grunden. Det kunne efterhånden være ligemeget, nu hvor både Ciel og han selv havde hver deres liv og egentlig ikke snakkede særlig ofte med hinanden. Kun når det virkelig var nødvendigt.\nSom han straks skubbede familie relationerne til side, efter at være blevet sluppet fri af de ubehagelige lænker og mentalt forsøgte at tænke på noget andet end den situation han var endt i. Han lod dog ikke til at se det samme hun gjorde, som han blot forsøgte at kradse noget af materialet af. Blot for at undersøge strukturen. Var der noget han elskede så var det helt klart at undersøge nye omgivelser. Som hun talte eller svarede på hans ord, vendte han sig imod hende.\n"Jeg er ikke som alle"\nvar det eneste som han svarede på hendes ord, hvorpå han blot lod blikket glide langs med de kolde vægge, som han forsøgte at danne sig et indblik i, hvordan dette kunne være lavet og i det hele taget hvordan det var udformet. Men noget han gerne ville vide var, hvor i Talian de befandt sig lige nu. Men at spørge om dette, ville være yderst upassende og muligvis også risikabelt.\n"Jeg har lidt på fornemmelsen af, at I ikke vil have mig til at gå, så jeg bliver, indtil I er trætte af mig."\nsvarede han ganske roligt, som blikket gled tilbage på Verri's skikkelse. Han havde ikke behov for at se på Zearia, som hendes skikkelse ikke ligefrem gjorde ham tryg. Men måske han skulle tage mere hensyn til Verri, som hun virkelig ikke lod til at kontrollere sig selv, når først Ciel's navn blev nævnt. Hendes ord ramte ham uden at han fik mulighed elle luft for at sige noget igen. I hvert fald ikke før hun var færdig.\n"Jeg ved udmærket hvornår man skal træde til side og hvornår det er bedst at gå. Ciel er typen, som ikke vil leges rundt med, derfor har jeg sjældent nogen former for kontakt med ham.. Udover.."\nDaisuke stoppede sig selv, som han bed sig i læben og glemte alt om det han skulle til at sige. Han tog en rolig indånding, som han kontrollerede sin stemme også selvom den var lettere irriteret. "I det mindste ved jeg hvornår han kommer.." svarede han let, som han udmærket vidste hvor Ciel befandt sig henne døgnet rundt, så længe han ikke tvang sin evne til at holde sig fra Ciel's hjernebølger, dog havde han sjældent energi til at holde evnen deaktiveret, specielt ikke når Ciel opholdt sig i øst, det var ofte på de dage, at han tog ud af Talian for at få ro. "Jeg er sikker på at Minori er i stand til at forsvare sig selv og andre, hvis det først bliver alvorligt" forklarede han roligt, også selvom han aldrig havde mødt Minori, eller havde intentioner om at møde ham. Han mente ikke at han skulle blande sig selv ind i det som foregik imellem Ciel og Minori, også selvom han kunne frygte at det muligvis ville gå galt på et tidspunkt.\nTemperaturen imellem dem steg hurtigt, som Daisuke ikke bare kunne vende det døve ører til. Han forsøgte dog at holde sig fra det niveau, som Verri havde nået med hendes stemme. Han vidste at det ofte krævede kontrol at kunne overskue en situation som denne, men han kunne ikke se hvordan Verri ville komme særlig langt med den indstilling, som hun forlod stedet. Daisuke åndede lettet op, som han lod blikket hvile mod Zearia, blot for at se om hun foretog sig noget. Da det ikke lod til at hun kiggede mod ham, satte han sig ned på jorden og lukkede øjnene, hvorpå evnen blev aktiveret og straks gjorde ham fjern. De mangler hjernebølger gled rundt om ham, som han forsigtigt koncentrerede sig om hver eneste individ over det virtuelle kort han havde i hovedet. Han kunne sagtens fornemme hvor langt han var fra Lily og Pandora.. Men han havde ingen ide omkring hvilken tunnel, der ville lede ham til udgangen. Et smil gled over hans læber, som han fornemmede at Ciels rejse snart var slut. Egentlig var han glad for at Ciel ikke var endt i denne situation og han ville næppe opsøge Ciel, når dette på et tidspunkt var overstået. Der var ingen grund til at blande Ciel ind i det, medmindre at han virkelig ville have svar på sine spørgsmål. Daisuke lod roligt en finger glide igennem jorden, noget der egentlig ikke lignede noget ud over kort over et vejnet.. Men over hvad var ikke til at se.\nLast Edit: Aug 29, 2013 12:53:47 GMT 1 by Daisuke Maeda\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 30, 2013 10:11:57 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 30, 2013 10:11:57 GMT 1\nZearia gad ikke diskutere, så hvis han blev ved ville hun nok finde noget andet at tage sig til. Men hun brød sig alligevel ikke om at blive stemplet som den onde når hun var den der var blevet angrebet. Hun var ikke helt sikker på hvad hun skulle udlede af hans tavshed og så på Verri der bare rystede på hovedet som tegn på at Zearia nok ikke skulle forvente at nå et logisk resultat ved at diskutere med ham. Zearia sagde derfor ikke mere og lod ham passe sig selv. I stedet strakte hun sig som en kat ville gøre det og rystede let på hovedet. De grå-hvide totter hans ned foran hendes ansigt og hun slog let med hovedet for at ryste dem ud af øjnene. Men når hendes horn bestemte hvor håret delte sig så var det lidt sværre at kontrollere.\nVerri vendte ansigtet mod ham som han enten ikke forstod eller så tydeligt misforstod hendes ord. "Opdraget som om man var et menneske og ikke en mutant, bange for at vise og bruge sine evner. Bange for at vise sin sande natur" forklarede hun bittert "pga. mennesker som Dé Ricéy der vil mutanterne til livs" tilføjede hun snerrende. Zearia smilede skævt for sig selv men sagde ikke noget. Sådan havde Verri selv været ikke engang et år forinden. Zearia var nok den eneste af de 3 i grotten der aldrig havde skjult hvad hun var, men det havde også fået hendes forældre og storebror dræbt. Men Verri havde ikke været så meget heldigere med at holde det hemmeligt. Verri sendte hende et advarende udtryk og Zearias smil voksede en smule mere. De læste hinanden så godt at de ikke behøvede at tale sammen det meste af tiden.\nDaisuke blev vred over hendes kommentar, men det var unødvendigt. Selvom det ikke havde været hans intention så havde han sagt noget usandt før han forklarede sammenhængen. Verri sukkede opgivende "Så var din første kommentar også løgn ikke?" spurgte hun roligt. Havde han ikke engang selv indset at hans første bekendtgørelse havde været usand? Det var mere der bandt de to mænd sammen end deres udseende, Verri havde tydeligt kunne se at det ikke passede, men hans anden kommentar med at de var i familie var sandfærdig. Dog var der noget ikke helt korrekt ved hans kommentar om at han var Ciels fætter. Men Verri måtte konkludere at det var hvad Daisuke opfattede som sandt. Verri mindede sig selv om at undersøge dette nærmere senere. Hun lod emnet falde for nu, da hun havde fået de svar hun ville have. Selvom hun aldrig havde hørt om fætre så identiske som tvillinger. Det var underligt.\nZearia holdt øje med ham, hendes blik sagde tydeligt at hun ikke stolede på ham og egentlig følte sig ret usikker i hans nærvær. Men samtidig lå der også en styrke i hendes øjne som advarede ham til at holde sig væk. Modsat Verris øjne der var følelsestomme og stirrende.\nVerri lo tørt af ham i er alle ens i sidste ende tænkte hun og rystede let på hovedet, det havde hun ikke engang tænkt sig at svare på. Hvis han selv troede at han var så meget anderledes end de andre mutant-hadende-adels-snobber der herskede i Talian så havde han hendes tilladelse til at bevise det. Hun stolede ikke på dem, og slet ikke på Daisuke efter hun havde set hvordan han reagerede på ting der var almindelige i Talians mere dystre miljø. Noget han sandsynligvis havde været forskånet for.\nHun kendte tunnellernes udformning, men var ikke rigtig interesseret i andet end deres funktion. Men hun delte heller ikke Daisukes interesser for geografi. Hun fik ikke så meget ud af det, speciel ikke i plantetomme omgivelser.\nVerri fornemmede godt hans spørgsmål men jo mindre han vidste jo bedre. "Jeg er ligeglad med hvor du går hen, jeg har bare ingen intetnioner om at slippe dig ud" forkalrede hun roligt. Det blev hans begravelse hvis han først gjorde dem så trætte af ham at de lod ham alene til at forsvare sig i tunnellerne. Zearias mutationer var måske et meget godt billede på hvad han ville få brug for hvis han ville kæmpe sig ud.\nVerris had til Ciel kunne ikke kontrolleres, hun var kommet sig mere eller mindre efter torturen og sine forældres død, men bestemte ting kunne stadig sendte hende ind i et angst-, sorg- eller raserianfald. Ciels navn var linket til hendes raseri. Hun tillod ham ikke at afbryde hende. Da han måske kunne finde på at forsvare Ciel. Hun sitrede af raseri som hun lyttede til hans ord. De hjalp ikke på hendes vrede. "Han vil ikke leges rundt med? Og alligevel tillader han sig at lege med indbyggernes liv og fremtid som det passer ham" hendes ord var giftige, var dene mand virkelig så intetanende omkring Ciels egentlige mål, som han foregav at være. Hun overhørte alle de ord der sagde at han helst holdt sig væk fra Ciel. Det var irrellevant for hende, om han brugte sin tid sammen med Ciel eller ej kom ikke hende ved. Ciel lod ham tydeligvis ikke forstå hvad der egentlig foregik i byen. Så kunne hans selvundskyldninger være lige meget. Hvordan kunne en detektiv være så ignorant? Hun stønnede frusteret af ham. Med den form for uvidenhed forstod han jo igenting.\nHans ord om Minori fik hende til at le, først var det tydeligt at hun syntes kommentaren var latterlig, så blev hendes latter mere hysterisk inden den døde hen og hendes ansigt fortrak sig i sorg. Hun lukkede et øjeblik og forsøgte at samle sig. "Selv Minori kan ikke beskytte en hel by" mumlede hun tomt og vendte sig væk fra ham inden hun forlod grotten i endnu et anfald af raseri. Hun skulle nok få sin hævn over Ciel, hun skulle bare lige regne ud hvordan hun fik ham til at lide mest. Lide endnu mere end hun selv havde gjort.\nZearia lagde sig ned, da hun ikke følte at det var forsvareligt at efterlade Daisuke alene så blev hun, men hun gad ikke sidde og holde øje med ham. Så hun lagde sig ned og døsede hen mens han aktiverede sin evne. Det var jo ikke noget hun kunne mærke. Hendes vejrtrækning lød som en dæmpet knurren og mindede lidt om en dyrisk, men harmløs og lav, snorken. Hun sov kun let, for hun stolede ikke på Daisuke. Hun blev vækket af et par børn der var stukket af fra de voksne i grotten og var gået på opdagelse. De overfaldt hende lysløst og hun vågnede med et sæt. Drengene lo henrykt over hendes forskrækkede udtryk og hun sukkede af dem og rystede panikken ud af kroppen. Hun hadede at blive vækket på den måde, men hun kunne ikke få sig selv til at skælde børnene ud når de blot legede med hende. Hun skræmte jo også dem til tider og det var ikke deres skyld at hun var lettere nervøs i Daisukes selvskab. Hun satte sig ned og tog dovent kampen op med den ene dreng der insisterede på at fægte med hende. Drengene var stadig børn, men gamle nok til at forstå hvordan tingene i byen hang sammen. Den ene havde fysiske mutantioner som Zearia, han kunne dog kun mixe sit menneskeudseende med gede-dele. Den anden havde ikke rigtig udforsket sin evne så meget endnu. Det var ham 'uden' evner der angreb hende. Hun skubbede den drypsten, som han brugte som våben, væk igen og igen som hun 'forsvarede' sig, men tog ikke selv initiativ til at angribe. Den anden dreng så på mens han overvejede hvordan han selv skulle angribe. Han så ind i grotten og fik øje på skikkelsen derinde. Kort efter havde han inviet sin makker i tilstedeværelsen af en fjende og begge drenge var på vej mod Daisuke i et angreb. Zearia reagerede hurtigt, men formåede ikke at stoppe dem begge og brølede advarende af den dreng der slap forbi hende. Det ændrede dog ikke drengens beslutsomhed og han hamrede sine gedehorn mod Daisukes bryst da han så chancen, nu hvor Daisuke var uopmærksom. Med tilløb helt ovre fra grottens indgang blev slaget hårdt selvom han blot var et barn. Zearia fangede ham, som hun havde formået at stoppe ved ingangen, med sin hale og holdt ham fast til trods for at han brokkede sig frusteret over ikke at kunne få hævn over Ciel. Zearia bevægede sig hurtigt fra indgangen og til Daisuke hvor hun slog en klo, harmløst men hårdt, i den anden dreng og naglede ham til jorden mens hun bandede og snerrede samtidig. Under sammenstødet med Daisuke og tilfangetagelsen fik drengen tværet Daisukes tening i støvet helt ud. Zearia tog sig ikke tid til at bekymre sig om Daisuke med skældte i stedet drengene ud for at angribe andre. Drengene forsøgte at retfærdiggøre deres angreb men Zearia lod sig ikke afbryde. Da begge drenge lod til at have fattet hendes pointe og det faktum at manden de havde angrebet ikke var Ciel og faktisk begge skammede sig over at have angrebet en, eller forsøgt, så satte hun den anden dreng, som hun holdt med halen, ned og sukkede frusteret. Drengen der havde stanget Daisuke så tøvende over på ham. "Jeg vil ikke have at i slås!" fastslog hun i en knap så rasende tone "Det er formålsløst og i ender bare med at komme til skade" hun samlede drengen der havde stanget Daisuke op i trøjen som enhver dyremor ville gøre ved sine unger og bar ham over til hulens indgang. Den anden dreng fulgte lydigt med ved hendes side. Hun satte drengen ned igen og satte sig trodsigt mellem dem og Daisuke. Ironien i at hun nægtede dem at slås var tyk, men hun hadede selv at slås og gjorde det næsten altid kun fordi hun selv blev angrebet. Noget hun helst så at børnene også levede efter. Ens evner gav ikke en ret til at slås. Zearias blik var strengt som det hvilede på drengene og de undskyldte mumlende. Zearia lagde sig ned igen og lagde hovedet på sin ene arm. Drengene tog det som tegn på at de måtte gå og de listede af igen, mens de tænkte over hvad hun havde sagt.. i hvert fald lidt af vejen. Zearia vendte hovedet og kastede et blik over på Daisuke, for at tjekke om han var kommet sig. "Hun advarede dig" påpegede hun roligt. Daisuke skulle være yderst overvågen hvis han skulle undgå yderligere skrammer. Daisuke havde nemt kunne undgå slaget hvis han ikke havdet siddet og 'sovet'.\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 30, 2013 18:22:52 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Aug 30, 2013 18:22:52 GMT 1\nDer var ikke længere noget at diskutere, som Daisuke ikke mente, at han kunne ændre hendes syn på tingene, samtidig med at hun ikke ville kunne forandre hans syn. De var begge stædige nok til at bibeholde deres meningerne, men samtidig var de også klar over, at der ikke var nogen af dem, som ville stoppe i tide, derfor blev de nød til at lade det ligge. Daisuke havde intet imod at træde til siden, når det betød at situationen kunne forblive rolig og menneskelig. Han ønskede dog heller ikke at afprøve hendes evner, som han ikke var i tvivl om, at han ville være de første, der bukkede under, hvis ikke knækkede sammen for hendes mutationer. Noget som han ikke ville risikere. Han havde intet imod at leve. Et sukkede lettere opgivende, som han muligvis var en anelse nervøs for, hvad der kunne ske imellem dem, hvis det hele gik galt. Efter noget tid blev han dog nød til at skubbe tanken bort og koncentrere sig om noget andet, ikke at det var meget bedre. Et roligt smil gled over hans læber, som han forsøgte at ignorere hendes tone og lade sin egen stemme være rolig og fattet.\n"Så vil jeg ikke mene, at jeg har levet efter menneskestandarter."\nKonkluderede han uden den helt store tvivl, eftersom at han godt var klar over at hans evnen næsten altid var aktiveret, men samtidig så frygtede han ikke at bruge den, netop fordi den ikke var synlig. Det eneste som evnen gjorde ved ham var at han kunne virke fjern og indelukket, noget som hans omgangskreds for længst havde accepteret. Nok var hans omgangskreds ikke særlig stor til at han kunne afsløre sig selv, dog fandt han det ikke nødvendigt at opretholde bekendtskaber med alle, også selvom han ufrivilligt havde kendskab til mange flere end hvad der var i hans omgangskreds. Som hun forsøgte at gøre det klart over for ham, at Ciel blot ville mutanterne til livs, endte han med at lade blikket falde mod jorden, som han opgivende sukkede. Han ønskede blot at vende det døve ører til, men hendes tone var ikke til at undgå, som han rettede blikket mod hende og så lettere undskyldende imod hende. Han sagde ikke noget, som han hverken havde lyst til at forsvare det eller kunne forsvare det. Det var en umulig opgave.\n"Fint, jeg er tydeligvis blevet bragt her til for at blive dømt, så døm mig endelig, jeg skal nok lade vær med at modsige dig"\nDet var muligvis ikke et svar på hendes spørgsmål, men han var ikke den eneste i dette rum, som var stædig. Derfor lod han det blot ligge, som hun jo tydeligvis havde regnet ham ud. Han var typen, der sagtens kunne tage imod beskyldningerne, så længe at han vidste, at det ikke var sandt, i hvert fald ikke helt igennem. Han var udmærket klar over sig selv, også selvom tanken om Ciel kunne rejse spørgsmål, så ignorerede han dem blankt.\nEftersom at hun ikke svarede på hans ord, så fandt han det ikke længere muligt at snakke med hende, hun var tydeligvis ikke til at komme ind til. Hun havde sin egen forestilling om tingene og det var der ikke nogen som kunne eller måtte ændre på. Egentlig så mindede det ham blot om Ciel, som han skar en mindre grimasse, noget der hurtigt forsvandt igen. Det var jo ikke fordi han ikke brød sig om Ciel, han vidste bare endnu ikke hvordan han skulle håndtere ham.. Ciel havde det med at opføre sig forkælet.. Som han også havde gjort i deres barndom. Det var det eneste, som han faktisk kunne tænke tilbage på og grine af. Desuden hvorfor skulle Daisuke hader mutanter, når han selv var mutant? Desuden så opførte han sig sjældent som en adel, også selvom han var det.\nUdformningen af grotten var ikke særlig naturlig, så han kunne sagtens regne ud, at der måtte være noget andet indblandet, at der så var tale om en enkelt mutant, der skulle have skabt alt dette ville han næppe gætte, eller tro på, medmindre at han havde set det. Det at hun gjorde det klart for ham, at han ikke ville slippe ud, fik ham til at trække sig en anelse, som han ikke svarede på hendes ord, men blot nikkede. Han var ikke i en situation, hvor han kunne tillade sig at brokke sig og da bestemt ikke nu hvor det hele var kommet til dette. Han blev nød til at acceptere hendes ord og blot håbe på, at han senere ville komme ud. Daisuke så ingen grund til at skulle kæmpe sig ud af grotten, indtil videre var han jo stadig i live og ikke i vild fare for at komme galt afsted, medmindre at han bevægede sig ud. Derfor ville han slet ikke forlade stedet, så hellere vente tålmodigt på at de ville lade ham gå.\n"Jeg taler ikke for ham, jeg forklarer dig bare, hvordan jeg oplever ham."\nDet var det eneste han valgte at kommentere på, som han knugrede hænderne sammen bag sin ryg, blot for at komme ud med nogle af hans frustrationer uden at det skulle gå ud over dem eller bare hans stemme. Det at blive beskyldt for alt og sammenlignet med Ciel irriterede ham grænseløst, som han dog valgte at skjule det. Han brød sig ikke om de måde, hvorpå hun snakkede til ham, men der var tydeligvis ingen måde hvorpå det kunne ændres. Derfor forsøgte han også bare at acceptere det og ikke lade det gå ham på.\nbandede han irriteret, som han vendte dem ryggen og bare slog hånden ind i væggen. Det var efterhånden svært at skjule sine frustrationer, som de røde øjnene stirrede ind i muren og han bare havde lyst til at gå. Heldigt nok for ham, så var det hende der gik først. Han var ikke særlig sikker på om han overhovedet ville kunne finde rundt og hvor han ville ende henne, og hvem han mon ville støde på. Havde Daisuke haft nogen ide omkring at Minori i virkeligheden var Akio, så kunne det godt være at han havde overvejet situationen mere end han gjorde. Han følte bare ikke at han havde evnerne til at gøre modstand, som så mange andre mutanter kunne. Gjorde han først modstand, så ville han aldrig kunne se Ciel i øjnene, uanset hvor slemt deres forhold havde været, da de var mindre. Han vidste ikke hvad han skulle svare på hendes ord omkring Minori og valgte blot at tie for ikke at dumme sig yderligere.\nDet passede egentlig Daisuke fint, at hun ikke valgte at efterlade ham, eftersom at tanken om hvem der ellers kunne vandre ind i grotten, og hvordan de ville reagere på synet af ham. Men på den anden side, så var han også glad for at hun ikke holdt øje med ham, så kunne han i det mindste få ro til at tænke og være i fred. De lyde, som kom fra hende, gjorde ham egentlig ikke særlig tryg, hvilket også var grunden til at han valgte at lukke den verden ude ved at aktivere sin evne. Nogle gange var det en fordel at være fjern, som han var, men andre gange kunne man også kalde det for en stor ulempe, specielt hvis den aktiverede sig af sig selv, som når Ciel var i nærheden af am.\nDaisuke lagde ikke mærke til at der lige pludselig kom nogle drenge ind i grotten, emn ahvde han gjort havde han næppe trukket sig yderligere i baggrunden, fordi han hurtigt glemte, at folk hernede bestemt ikke brød sig om hans fætter og derfor kunne finde på at angribe ham. Han var blot koncentreret om kortet, han langsomt fik dannet med sin finger. Han lagde end ikke mærke til at Zearia lige pludselig brølede lettere advarende i hans retning, det var først da knægten ramte ham, at han røg ud af sin trance og straks forsøgte at få vejret, uden held. Smerten bredte sig igennem hele hans krop, som han blev mindet om det slag, Zearia tidligere havde givet ham. Han valgte dog ikke at skubbe drengen væk, som han bare hev efter vejret. Da han langsomt kom til sig selv igen, lod han blikket glide ned på jorden, som stregerne var forsvundet og han irriteret sukkede, før at han begyndte at hoste. Daisuke tog sig roligt til brystet og holdte en hånd for munden, som den blev farvet af den tykke og røde masse, fyldte hans hånd. Synet af blodet på hans hånd fik ham til at spærre øjnene en anelse mere op, som de røde øjne blev helt tydelige. Han forsøgte dog at tørre blodet af i jorden for at slippe for farven og den varme følelse. Hans blik gled over på drengene, som han ikke var i tvivl om at drengene mente at han var Ciel.. Han lod blikket glide mod jorden, som han bare lyttede til Zearia ord uden selv at sige noget. Han tog sig dog fortsat til brystet og kneb det ene øje sammen for at fortrænge smerten i brystet. Hendes ord var en smule overraskende, som hendes krop tydeligvis var beregnet til kamp med den måde mutationerne havde udviklet sig på, dog kommenterede han ikke på det, før at han sætte sig ordentlig op. Idet at han satte sig op skar han en grimasse før at han irriteret hamrede hånd ned i jorden.. En smerte han sagtens kunne holde til, så han kunne glemme smerten i brystet.\n"Hun advarede mig om at gå udenfor grotten... Der er jo ikke sikkert noget sted"\nsagde han lettere irriteret, som han forsøgte at komme på benene og begyndte at gå rundt, blot for at tænke på noget andet. Han tog en rolig indånding før at han stoppede op og vendte sig mod Zearia. "Tak" kom det roligt fra ham, som han lænede sig op imod den nærmeste væg og denne gang ikke valgte at gå ind i en trance. "Må jeg spørge hvad I regner med at jeg skal fordrive tiden med?" spurgte han efter noget tid, hvor han blot havde stirret ind i hver eneste udgang fra grotten. Han valgte dog at tage sig let til brystet før at han rodede rundt i tasken han havde om sit ben. Han kunne ikke bare lave ingenting, som han trak en rulle ud og rullede denne ud, hvorefter han blot begyndte at tegne med pennen, der også havde været i tasken.\nLast Edit: Aug 30, 2013 18:23:55 GMT 1 by Daisuke Maeda\nPrisoner down under (Daisuke) Aug 31, 2013 14:44:06 GMT 1\nPost by Verri Noen on Aug 31, 2013 14:44:06 GMT 1\nDe var lige stædigt. Begge havde deres forestilling af verden og Ciel, basseret på hvad de havde oplevet. Tidligere havde Verri heller ikke troet på de forfæredelige ting man hørte i byen. Hendes mor havde beskyttet hende mod alt dette og holdt hende i en uvidende tryghed. Verri tænkte ikke over at Daisuke kunne være lullet ind i den samme form for tryghed og falske forestilliger om hvad Ciel var. Verri havde set beviset på at der var godt i Ciel men der var ikke meget af det og det var forbeholdt få mennesker. Zearia var ikke interesseret i at slås med ham men hvis hun skulle ville det ikke tage hende lang tid at uskadelige ham. Det var lidt anderledes for Verri men hun havde sine våben hvor Zearia havde sine evner.\nVerri så vurderende på ham. Han ville ikke mene? Hun fnøs "så alle ved du er mutant?" spurgte hun "også Ciel? Og hans vagter" hendes stemme var rolig men hendes ord hårde. Han havde ikke levet med at skulle skjule sin evne, virkelig? Hun mente ikke blot for hans nærmeste, hun mente i det hele taget. Daisuke havde måske trænet sin evne og arbejdet med sin evne, men han var også priviligeret nok til at have en evne der ikke afslørede sig selv med mindre han åbnede munden og fortalte folk om det han havde fundet ud af. Både Verri og Zearia havde kunne skjule deres evner hvis de ville. Få kendte også til Verris evner men alle havde efterhånden gættet Zearias evner. De fleste mutanter havde allierede der kendte til deres evner. Derfor blev de stadig opdraget efter menneskestandarter, fordi de fleste vidste hvad der skete hvis byen fik at vide at man var mutant. Så blev man hurtigt hentet. Selv menneskebørn lærte dette, man måtte ikke lege mutanter og man måtte for alt i verden ikke omgås mutanter.\nVerri himlede med øjnene af ham. Nok var han ikke Ciel, nok hadede han ikke mutanter men hun kunne ikke se bort fra det faktum at han stod hendes fjende nær. Hvis ikke følelsesmæssigt så slægtsmæssigt. Det fik det til at vendes i hende. Hun burde ikke dømme ham. Hun kunne se alt det i hans lys der fortalte hende at han ikke var som Ciel og at han måske endda kunne stoles på. Men hun var så forblændet af had til Ciel at hun øjeblikkeligt fjendtliggjorde alt der kunne sammenlignes med ham. Det var vel egentlig fair nok at Daisuke ikke ønskede at være Ciel og adlens syndebuk, men Verri havde brug for en rase ud på. Hendes indestænkte frustrationer gjorde hende vanvittig. Men intet hjalp. Ikke at afreagere på vagterne, ikke at træne med sine våben, ikke engang at diskutere og råbe af Daisuke. Frustrationen, hade og vreden voksede bare indeni hende til at punkt hvor hun næsten mistede sin selvkontrol. Zearia holdt sig ude af diskussionen. For det første gad hun ikke blande sig og for det andet havde Verri jo selv påpeget at dette ikke var Ciel. Så enten skulle han bruges til noget eller bare slippes ud igen inden han fik samlet informationer mod dem eller endda fik lokaliseret tunnellerne. Zearia var dog glad for at Daisuke valge ikke at snakke mere om Ciel, det havde nok fået Verri til at gå helt amok, men hans stilhed og provokation gjorde hende bare irritabel ikke direkte farlig. Zearia havde trænet med Verri og hendes metalpisk før. De var en yderst smertefuld kombination.\nVerri hørte godt hvad han sagde, og fornemmede de fleste af hans bevægelser og følelsesskift. Hun fik nok dobbelt så meget ud af samtalen som Daisuke. Men hun gad ikke snakke mere med ham. Som de begge havde understregt så forstod Daisuke ikke hendes situation eller hendes vrede. Og han lod ikke til at ville forstå det hellere. Ligesom at hun ikke ville høre på hans forsvar eller undskyldninger for Ciel. De kom ingen steder med denne samtale ud over at begge parter blev frusterede.\nTalian blev ikke bygget på en dag og Verris tunneller havde også været igennem nogle runder af tilpasning. Én mutant havde stået for det meste men lidt efter lidt havde andre mutanter også sat deres præg på stedet. Mest i form af indretning, uheld der smadrede forskellige ting, påvirkning af forskellige evner og effektivisering. Stedet var udformet til at begrænse fjenden hvis denne nogensinde trængte herned, eller slap ud af fangeskabet dernede. Det var en fæstning både nedefra og oppefra. Derfor var det også kun få mutanter der gik frem og tilbage mellem overfladen og tunnellerne. Mange af mutanterne havde besluttet at leve deres liv dernede i sikkerhed. Ønskede de at forlade tunnellerne igen var det deres eget valg, men så var de ikke førstevalg til at blive taget hånd om næste gang. Ikke at Verri og Zerra slog hånden af nogen fordi de valgte at forlade deres beskyttelse, men de kunne ikke rende og babysitte hver enkelt mutant. Valget stod mellem tunnellerne eller Talian. Det var dog ikke et valg som alle fik. Verri så mere end folk nogengange ville vise. Og hun var ikke bange for at begrunde sine nægtelser.\nAt gøre sin fangevogter rasende var måske ikke det bedste valgt Daisuke havde taget. Godt nok havde Zearia fanget ham men det var Verri der bestemte hvad der skulle ske med ham. Zearia overlod tænkningen og planlægningen til hende, det var nemmere. Dog lyttede hun til det hele og snakkede med Verri om det når de var alene. Hun ville ikke give indtryk af at der var nogen form for splittelse mellem de to som andre kunne bruge mod Verri. Derfor støttede hun hende altid 100% i offetligt. Men nu hvor dette ikke var Ciel mon så ikke Verri sendte ham forbi Minori og lod ham tage sig af denne? Det plejede hun at gøre med de fjender der fandt vej ned i tunnellerne. Ikke at de nogensinde før var kommet helt frem til grotterne.\nHan kunne skjule de fysiske tegn på frustration alt han ville. Verri kunne alligevel ikke se dem. Men alle følelserne i hans lys blev registeret. Men selvom hun så det hele så påvirkede det hende ikke rigtig. Hun tænkte ikke længere så logisk som hun kunne have gjort. Hun sukkede opgivende af ham og lod ham få det sidste ord i den sag. Hun havde givet op, denne mand var for tykpandet til at kunne forstå hendes synspunkt. Måske hun skulle vise ham det? Det kom aldrig til det før hun forlod stedet og lod ham have sine frustrationer i fred. Det var noget han selv måtte bearbejde. Zearia betragtede hans åbenlyse frustrationer som han lod dem komme frem i lyset. Hun forstod ham et eller andet sted godt. Men hans udseende gjorde det stadig svært for hende at have ondt af ham. Han lignede Ciel og derfor var situationen mere logisk for Zearia der fornemmede at en der lignede Ciel blev skældt ud for Ciels forbrydelser. Verris årsager var nogle andet men hun var for opslugt i sine negative følelser til at se fornuftigt på situationen. Havde Daisuke nævnt Akio eller kendt til hans identitet som Minori havde situationen set meget anderledes ud og Verris mentor var blevet hentet omgående, og måske endda Daisuke havde været løsladt efter et par timer.\nVerri lod dem alene og Zearia betragtede ham slå på væggen. Det var formålsløst men hun forstod måske godt hvorfor. Væggen var den mindst frygtede modstander hernede.\nEgentlig var Zearia ikke helt sikker på hvorfor hun blev, hun havde allermest lyst til at følge efter Verri og forsøge at gøre hende i bedre humør. Men en del af hendes bevidsthed mindede hende om at man skulle være forsigtig med Verri når hun var midt i et Ciel-relateret raseri. Desuden var Daisuke jo bare offer for Ciels ondskab, ligesom resten af mutanerne. Daisuke var bare et offer på en lidt anden måde end de fleste. Det var nok hendes begyndende dårlige samvittighed der holdt hende der. Det var trods alt hendes skyld at han var endt i denne situation. Og han havde ikke gjort andet end at skælde hende ud for at angribe hans ørn. Jo mere hun tænkte over det jo mere havde hun lyst til at gå sin vej, men samtidig også til at sørge for at der ikke skete ham mere.\nDaisuke gik glip af det meste af optrinnet, derfor gik slaget også rent ind. Havde Daisuke været bare lidt opmærksom så havde han måske kunne undgå yderlig skade. Det var trods alt kun børn der angreb ham. Men Daisuke havde ikke skulle forsvare sig ret meget før hun havde sat sig i respekt hos ham i stedet for at skåne børnene. Hun satte uden tvivl børnene højest i den nuværende situation. Zearia havde for travlt med børnene til at opdage at Daisuke både hev efter vejret, ømmede sig og hostede blod op. Hun kunne dog lugte det sidste og vendte hovedet mod ham. Hun havde forbedret sine sanser til det ypperste derfor forbigik det heller ikke hendes opmærksomhed. Hun troede ikke på at det slag han lige havde fået der alene var skyld i det. Zearia betragtede ham med sine grå øjne, i det sparsomme under jorden var hendes kattepupil næsten rund. Det lignede næsten et menneskeøje med voldsomt udspilede pupiller. "Hun advarede dig mod mutanterne, de kommer og går som de vil hernede" forklarede hun roligt, som det var det mest normale i verden. Hun trak lidt på skuldrene i sin liggende stilling, han havde jo ret. Tunnellerne var kun et sted han burde opholde sig hvis han ønskede at dø. Zearia kendte sandheden, men mange af de andre mutanter havde langt større had til Ciel end hun selv havde. Zearia tvivlede på at Verri hade ladet ham leve hvis hun ikke havde kunne se forskel på dem. Hun betragtede ham som han frusteret gik rundt. Han mindede lidt som en løve i et bur til trods for at han ikke var fanget, sådan direkte.\nZearia så overrasket på ham, tak? For hvad? Hun rynkede panden og tænkte sig om. Mente han det med drengene. Det var jo egentlig ikke for hans skyld men hun kunne godt se at det måske havde hjulpet ham på en måde. "Så lidt" mumlede hun og så ned i jorden. Ikke helt sikker på hvordan hun skulle reagere på gode mannerer fra en 'fjendes' side af. Hun så op på ham igen da han åbnede munden igen. Zearia kiggede undrende på ham fra sin plads ved indgangen "Jeg forventer ikke noget, Verri har givet dig tilladelse til at gå, så du kan gøre hvad der passer dig" hun løftede et øjenbryn af ham. Hans spørgsmål kom meget bag på hende. Han kunne da gøre hvad der passede ham, forsøge at finde udgangen eller give sig i kamp med diverse mutanter i tunnellerne. Han kunne også bare vælge at blive siddende. Verri ville sandsynligvis snakke med ham igen når hun blev i bedre humør. Zearia måtte minde ham om ikke at nævne Ciel næste gang. Så gik det nok bedre.\nZearia nærmede sig nysgerrigt da han begyndte at tegne. Hun blev nemt facineret af sådanne talenter, specielt hvis det var noget man kunne se. Musik facinerede hende også men ikke lige så meget som kunst, tegning og faktisk også mutanters evner. Selv skabte hun ting af forskellige materialer hun kunne finde, ting hun selv syntes var flotte at se på. På det punkt mindede hun meget om en fugl med facination af skinnende objekter. Hun satte sig ned lidt fra ham og betragtede hans tegning på hovedet. Hun skiftede lidt mellem at betragte ham tegne og betragte tegningen.\nZearia lagde mærke til at han tog sig til brystet flere gange, nogengange glemte hun at ikke alle kunne heale sig selv som hun kunne. Hun fornemmede et voldsomt blåt mærke ved kraven af hans skjorte og så lidt ned i jorden. Den dårige samvittighed ramte hende nu hvor hun tænkte over at han faktisk ikke var Ciel. "Undskyld" mumlede hun stille og så fortsat ned i jorden "havde jeg vidst du ikke var Ciel så havde jeg ikke angrebet dig" forklarede hun, også selvom der ikke var meget undskyldning i den forklaring. Hun sad lidt i stilhed og tænkte sig om "der er en healer hernede.. hvis det gør meget ondt" hun nikkede i retning af hans bryst for at forklare sig. Healeren havde heller ikke et godt forhold til Ciel, men Zearia var overbevist om at hun nok kunne overtale hende til at gøre en undtagelse med Daisuke.\nPrisoner down under (Daisuke) Sept 2, 2013 10:58:20 GMT 1\nPost by Daisuke Maeda on Sept 2, 2013 10:58:20 GMT 1\nMåske Daisuke for længst havde vendt sandheden ryggen blot for ikke at blive skræmt over hvad hans fætter kunne være i stand til, men samtidig var han godt klar over at der var mange, som frygtede ham, dog havde han aldrig oplevet noget lignende, i hvert fald ikke på sin egen krop. Desuden så valgte folk sjældent at angribe ham, også selvom de måske så ham som Ciel, derfor havde han aldrig været udsat for denne form for høring. Han gik ofte blot i fred blandt andre, også selvom han havde lagt mærke til at nogle gerne trak sig bort fra ham, så ville han ikke bruge tid på at bremse op og forklare befolkningen at han ikke var Ciel. Det ville tage alt for lang tid, medmindre at han kunne lave en synlig forskel på ham og Ciel. Dermed sagt, så lod han ofte folk tænke sit, hvor han så bare kunne gå og arbejde i fred og ro, netop fordi de fleste frygtede Ciel. Til tider kunne det være svært at udføre hans arbejde, indtil at han forklarede sig og fik sat en anden mening over sig, overfor sine kunder, når de først mødte ham personligt. Hvis de altså gjorde. Akio havde han endnu ikke mødt, men alligevel stolede han blindt på manden. Daisuke var lidt i sin egen verden, som han muligvis ikke havde forventet at det ville komme så langt, dog lod han roligt blikket glide tilbage mod Verri, som hun talte.\n"Nej, det ville jo være direkte dumt, min evne kan ikke beskytte mig, udover at jeg muligvis ved hvor mine fjender befinder sig henne, så kan jeg jo ikke flygte hele mit liv, heller ikke fra Ciel."\nForklarede han en anelse overrasket, som han ikke havde forventet den mening bagved spørgsmålet tidligere. Han kunne dog aldrig nogensinde finde på at afsløre sig selv overfor Ciel. Hans mening stod klart for ham, så han ville aldrig forsøge at udfordre skæbnen, for bare fordi de var i familie, så ville Ciel næppe kunne acceptere ham. Han tvivlede i hvert fald på det.\nInderst inde var han glad for at hans evne ikke gjorde noget synligt ved hans krop, udover at han blev yderst fjern og kunne minde som en, der havde lukket sig inde i sin egen lille verden, hvilket han jo også gjorde, når han først koncentrerede sig om det. Han kunne sagtens se problemet med en evne som Zearia, men på den anden side, så lod den til at være yderst praktisk, når man tænkte på hvad den gjorde ved hendes krop. Daisuke var ikke i tvivl om, at han ikke ville kunne stille noget op, hvis Zearia lige pludselig gik til angreb på ham, han ville ikke have den mindste chance for at overleve, hvis det gik helt galt. Hvilket også var grunden til at han ikke gjorde noget pludseligt. I hvert fald ikke uden at tænke over konsekvenserne først.\nVerris reaktion på Daisuke var egentlig ikke særlig rar, som hun ikke rigtig lod ham forklare sig eller bevise sig selv overfor hende. Hun havde dømt ham fra start af, men det værste var faktisk at hun dømte ham ud fra Ciels handlinger. Men på den anden side, så vidste han ikke hvordan han skulle bevise sig overfor hende, ikke når hun var så snæversynet, som hun tydeligvis var. Der var i hvert fald ikke nogen som skulle fortælle hende noget og da slet ikke sige hende imod. Men blot for ikke at ende med en voldsommere konflikt, så lod han det hele ligge og valgte blot at tage et skridt af gangen, mod friheden. Egentligt var han ikke i stand til at fastslå hvad Verri var i stand til, netop fordi han ikke vidste hvad hendes evne gik ud på, udover at han havde en fornemmelse af, at det ikke kun var hans ord hun analyserede. Han følte næsten at hun rodede rundt i alt hvad han havde lavet igennem sit liv. Det var en ubehagelig følelse, dog lod det ikke til at påvirke Verri, som hun tydeligvis med glæde gik på jagt igennem hans fortid og privat liv.\nNok var grotten fascinerende, men tanken om hvilke mutanter der kunne lure rundt i de mange tunneller var ikke særlig rar for Daisuke, som han jo godt var klar over at hans udseende nok ville være det første mutanterne bedømte ham på. Han ville næppe få muligheden for at snakke sin sag eller forklare nogen, hvem han faktisk var. Derfor burde han også være mere på vagt, både med sine ord, men også igennem sine handlinger overfor Verri og Zearia. Det ville i hvert fald være dumt af ham, at få dem til at efterlade ham alene i grotten.. Chancen for at han ville komme ud, blev kun mindre og mindre, jo mere tid han skulle bruge på at finde rundt inde i tunnellerne.\nDa Verri først valgte at forlade stedet, blev Daisuke en anelse overrasket også selvom han var glad for at slippe af med hendes frustrationer og vrede, så var han ikke helt sikker på, hvad hun havde tænkt sig at gøre eller om hun nogensinde ville komme tilbage igen? Han var heller ikke særlig tryg i Zearias selskab, dog hjalp det heller ikke at være sammen med Verri, egentlig ville han helst tilbage til overflade og nyde det liv han havde haft før mødet mellem dem. Han brød sig heller ikke om at være lukket inde på denne måde, han havde det bedst med luften og friheden, som han kunne tillade sig at nyde hver dag. Som Verri forlod stedet helt, faldt Daisuke mere og mere til ro, efter at have ladet sine frustrationer komme til syne, også selvom at Zearia stadig var der, så lod han ikke til at tage hensyn til det. Hun var sikkert heller ikke særlig glad for at hun var der. Men der var jo ingen som forbød hende i at forlade stedet. Men måske han følte sig bedre tilpas med lidt selskab, som at blive efterladt helt alene i dette kolde rum, med frygt for hvad der kunne ske.\nZearias selskab var nok til at Daisuke kunne vende blikket mod noget andet, eftersom at han ikke forventede at der ville komme nogle mutanter forbi, nu hvor Zearia virkede yderst truende også selvom de fleste sikkert kendte hende. Derfor havde han bestemt ikke regnet med et angreb og var langt fra forberedt på hvad der ville ske, nu hvor han ikke var opmærksom. Men da drengen først ramte ham, så røg han hurtigt ud af den mindre trance for at forsøge at trække vejret. Det var jo egentlig ikke fordi drengens mutationer skræmte ham, det kom blot bag på ham, at en knægt som ham kunne forvolde så meget skade. Men da han først kom i tanke om det slag Zearia havde givet ham fra start af, så var han ikke helt så overrasket over at hans krop ikke kunne holde til presset, specielt ikke hans bryst. Som Daisuke faktisk var koncentreret om blodet på hans hånd, som han forsøgte at gemme smerten bort, så lagde han ikke mærke til at Zearia faktisk kiggede på ham, han forsøgte bare at glemme smerten, indtil at hun talte.\n"Jeg kan heller ikke se, hvorfor de ikke skulle gå rundt hernede, nu hvor det er deres fristed, det kom bare en anelse bag på mig."\nforklarede han ganske roligt, som han lod en hånd gnide sig en anelse over brystet blot for at vænne sig selv til den stikkende smerte. Egentlig ville det være bedst for ham, hvis han blot forlod grotten, og uanset hvor fristende det end lød, så ville han ikke løbe den risiko, der var ved at bevæge sig ud i blandt mutanter, som hadede Ciel mere end pesten. Et suk forlod hans læber, som han dog straks blev mindet om smerten i brystet. Indvendigt bandede han over ikke at have været til stede, så han i det mindste kunne have reageret og undgået smerten. Det var også grunden til at han forsøgte at bevæge sig rundt i grotten uden at nærme sig udgangen, da der jo var mulighed for at få øje på andre mutanter. Han kunne jo ikke rigtig vide hvor de alle sammen befandt sig henne. Men som han ingen udvej kunne finde, ikke uden problemer, så endte han med at opgive og blot vende tilbage til sin plads, hvor Verri havde efterladt ham. Det var dog svært at høre Zearias ord, som det bare var en mumlen for hans ører, dog nikkede han roligt i hendes retning, før han igen forsøgte at komme frem til noget information. Zearia lod ikke til at bide på krogen, som han accepterede det og forsøgte at få noget ud af tiden.\n"Jeg vil mene, at det er yderst dumt af mig, hvis jeg bevæger mig ud på egen hånd"\nKonkluderede han roligt, som han hentydede til angrebet fra tidligere. Han ville næppe komme sig hurtigt over det, men når man først kom til skade og ikke havde mulighed for at heale sig selv, så måtte man bare lade det tage den tid, den nu en gang tog. Desuden så kunne han ikke vide, hvad der skulle ske med ham, så måtte han bare vente og se, og muligvis være en smule mere på vagt end ellers.\nDaisuke blev en anelse overrasket over at Zearia valgte at nærme sig ham frivilligt, faktisk så meget at han gik i stå og blot så en anelse spørgende på hende, før at et smil gled hen over hans læber. Der gik dog ikke lang tid før at hans blik gled ned på papiret for at lade pennen glide let hen over det. Da hun først valgte at sætte sig ned kunne Daisuke ikke lade vær med at smile, som blikket stadig hvilede mod tegningen, der langsomt tog form. Han var blot i færd med at skitsere grotten fra hans egen synsvinkel, ikke fordi det havde nogen vild betydning, så kunne han bare godt lide at danne sig et indtryk af alle de steder han så igennem sine tegninger. Som han tydeligvis kunne mærke at hun holdte øje med tegningen, så valgte han at vende den om mod hende for en stund, før at han fortsatte.\nDet var ikke kun det blå mærke ved hans krave, som man kunne fornemme, da hans skjorte var gledet mere eller mindre op. Man kunne tydeligvis fornemme det store ar, som gled hele vejen hen over hans bryst, hvilket sikkert også var grunden til at han virkede mere svag overfor slagene omkring hans bryst. Selvom det var flere år siden, at han havde fået arret så kunne han stadig mærke konsekvenserne, som til tider kunne begrænse ham. Men arret var blevet en del af ham, også selvom han forsøgte at skjule det, så var det ikke altid lige let. Lige nu var Daisuke dog fordybet i tegningen, så det kom en anelse bag på hende, at hun lige pludselig sagde undskyld. Derfor var hans blik også lettere undrende, før at det gik op for ham, hvad hun hentydede til.\n"Selvom det sikkert lyder underligt, så har jeg prøvet noget, der var værre. Desuden så er der ingen grund til at undskylde, jeg bad jo selv om det med mit udseende?"\nSagde han med et mindre smil på læben. Ikke fordi han direkte havde bedt Zearia om at angribe ham, men han vidste godt at der var en risiko ved at ligne Ciel så meget som han gjorde, så indirekte så havde hun næsten fået lov? Hendes forslag kom bag på ham, som han dog lod til at overveje det.\n"Hvis jeg ikke tager meget fejl, så hader healeren sikkert Ciel mindste lige så meget som jer, så jeg tror ikke rigtig at jeg tør løbe den risiko, men tak for tilbuddet."\nsvarede han med et let smil på læben, før at han vendte tegningen mod hende og blot forsøgte at læne sig en anelse tilbage med hænderne som støtte. Man skulle næsten tro at Daisuke havde glemt hvad Zearia havde gjort imod Jezebel, eftersom at hans tone var afslappet og rolig overfor hende. Men han havde nu ikke glemt det, han ville bare ikke rode mere rundt i det, da alle måtte forsvare sig selv