Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації", який І слугує основною правовою засадою релігійного життя. План (логіка) викладу матеріалу: Проблема віротерпимості в історії людства\nСкачати 390.49 Kb.\nНазва Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації", який І слугує основною правовою засадою релігійного життя. План (логіка) викладу матеріалу: Проблема віротерпимості в історії людства\nРозмір 390.49 Kb.\n7.1. Проблема віротерпимості в історії людства.\nСвобода совісті - це право людини сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, відправляти релігійні культи або дотри\n7.2. Свобода совісті як загальнолюдська цінність.\nТЕМА 7: КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВІ ОСНОВИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ СВОБОДИ СОВІСТІ В УКРАЇНІ.\nПісля здобуття незалежності в Україні розпочався своєрідний релігійний ренесанс: були зняті численні обмеження та заборони на свободу релігійної діяльності та відправлення релігійних культів. В Україні починає стрімко зростати кількість релігійних громад. При чому їх кількість невпинно продовжує зростати і темпи цього процесу не знижуються. Відкрилися тисячі храмів та молитовних будинків, споруджено понад 1000 храмів. Активно починають діяти недільні школи та катехітичні пункти (понад 7 тис.). У вільному продажу з'явилася релігійна періодична преса. У всіх регіонах діють духовні навчальні заклади.\nОднак релігійне відродження в Україні супроводжувалось наростанням міжконфесійного протистояння, у яке втягувалися мільйони віруючих. Не поодинокими стали конфлікти на релігійному грунті. В таких умовах актуальною постала проблема правового врегулювання міжконфесійних стосунків. Це було здійснено 23 квітня 1991 р., коли Верховна рада України прийняла Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації", який і слугує основною правовою засадою релігійного життя.\n1. Проблема віротерпимості в історії людства.\n2. Свобода совісті як загальнолюдська цінність.\n- СВОБОДА СОВІСТІ - 1) (у філософському значенні) одна з фундаментальних, загальнолюдських цінностей, яка відображає внутрішню здатність суверенного суб'єкта до вільного, не детермінованого зовнішніми силовими чинниками самовизначення своєї світоглядної позиції, а також можливість його творчої та\nвідповідальної самореалізації на основі власної совісті.\n2) (у релігієзнавчому значенні) право людини сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, відправляти релігійні культи або дотримуватися атеїстичних поглядів.\n- СВОБОДА РЕЛІГІЇ - поняття, яке характеризує правові, суспільно-політичні, економічні можливості та гарантії для вільного релігійного самовизначення та самореалізації особистості, незалежного функціонування релігійних організацій\nта їхніх інститутів.\n- СВОБОДА ВІРОСПОВІДАННЯ - гарантоване законом право індивіда вільно, без зовнішнього примусу вибирати, сповідувати будь-яку релігію, задовольняти свої релігійні потреби, здійснювати дії, вчинки у відповідності з своєю релігійною орієнтацією.\n- СВОБОДА В РЕЛІГІЇ - поняття, що відображає межі (міру) свободи, яку допускає будь-яке віросповідання, церква, релігійна громада для своїх прихильників у справі тлумачення основних положень релігійного вчення.\n- СВОБОДА ЦЕРКВИ - законодавчо закріплене і гарантоване державою право на вільну безборонну діяльність церкви релігійних організацій) в межах її функціонального призначення, організаційно-управлінських потреб.\n^ 7.1. Проблема віротерпимості в історії людства.\n^ Свобода совісті - це право людини сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, відправляти релігійні культи або дотримуватися атеїстичних поглядів. Приймати чи відкидати релігійні уявлення та зв'язані з цим принципи поведінки є невід'ємним правом кожної людини. Свобода совісті, таким чином, є реальним виявом свободи людини в суспільстві. Це одна з найважливіших і невід'ємних свобод людини, що виступає необхідним загальнолюдським етичним і правовим принципом, що має загальнолюдську соціальну та духовну цінність. Визнавати свободу совісті фактично означає визнавати за людиною її право розпорядитись власним життям. Формування головних засад свободи совісті закорінене у багатовіковій боротьбі за право вільно мислити й діяти, у реальній практиці вільнодумства. Її витоки сягають далекої давнини. Уперше проблема свободи совісті, світогляду і переконань виникає в античну добу. Це було зумовлено тим, що кожного громадянина зобов'язували виконувати загальнодержавні культи. За невиконання їх, а також за критику чи осміювання богів карали смертю. Проте, осмислюючи реалії людського буття античні мислителі і філософи поставили під сумнів виправданість наказового поширення на всіх членів суспільства стандартних вимог певного релігійного культу. Такими мислителями були Ксенофан (570-478 рр. до н.е.), Геракліт (540-475 рр. до н.е.), Анаксагор (500-428 рр. до н.е.), Демокріт (460-370 рр. до н.е.), Протагор (480-410 рр. до н.е.), Епікур (341-270 рр. до н.е.), Лукрецій Кар (95-55 рр. до н.е.) та ін. Вони стверджували, що про Богів людям достеменно нічого не відомо і що, скоріше за все, люди створюють богів за подобою із самими собою. Перший правовий акт, який проголосив “свободу сповідання релігії”, відноситься до часів пізньої античності та початку християнської епохи. Це був “Міланський едикт про віротерпимість”, підписаний у 313 р. римським імператором Костянтином і його співправителем Ліцінієм . Він проголошував свободу віросповідання, рівність всіх релігій, а також регулював майнові і громадські права релігійних громад. Тим самим було покладено край переслідуванню християн і фактично започатковано процес перетворення християнства у державну релігію.\nВ епоху середньовіччя християнська церква зайняла панівні позиції у суспільному житті. Сповідання християнського віровчення стало обов'язковим для всіх громадян. І хоча деякі Отці християнської церкви час від часу заявляли про право кожної людини вільно обирати віру, будь-які прояви вільнодумства та вільного сповідування іншого релігійного віровчення офіційною церквою не допускалися і жорстоко переслідувалися. Вже за часів розвиненого середньовіччя для слідкування за благонадійністю думок громадян католицькою церквою було створено спеціальний орган, відомий як інквізиція. Тому в цей час боротьба за право вільно мислити і діяти могла здійснюватися тільки під релігійним покровом і виявляється у формі скептицизму, єресі, антиклерикалізму.\n^ 7.2. Свобода совісті як загальнолюдська цінність.\nСвобода совісті - це одне з фундаментальних прав і свобод людини, поза якими її нормальне існування не можливе. Водночас це й важлива філософська, правова та релігієзнавча категорія. Тому необхідно зупинитися на сутності цього поняття докладніше. З'ясуємо насамперед зміст понять “свобода” та “совість”, що входять в означену категорію.\nПоняття “свободи” передбачає свободу особистості в її діяльності, а також її духовну свободу. Наявність свободи є найважливішою передумовою людського права і можливості самостійно формувати свої моральні принципи, визначати обов'язки, здійснювати моральний самоконтроль і моральну самооцінку своїх вчинків. Якщо позбавити людину свободи, то із неї автоматично знімається будь-яка відповідальність за свої вчинки, адже відсутність свободи означає, що людська поведінка якось та кимсь запрограмована, і, отже, людина тут не при чому.\nПрийнято вважати, що совість - це здатність особи здійснювати моральний самоконтроль і самооцінку, нести відповідальність за свої погляди і вчинки перед іншими людьми та суспільством. Вона охоплює самосвідомість і самопереживання людини, без яких немислима її життєдіяльність. Наявність совісті передбачає, що в людській свідомості присутні принаймні два її спрямування: одне – на саму людину із її реальними характеристиками, властивостями, особливостями та вчинками, друге – на вищі та незаперечні норми, взірці, принципи людської поведінки. Якщо людина відчуває прояви чи докори совісті, це значить, що вона співвідносить свої думки та дії із чимось належним, незаперечним, єдино гідним людини. У розуміння совісті вкладається відчуття людиною внутрішньої відповідальності перед собою за свої вчинки, їх оцінка з певних моральних позицій, внутрішній самоконтроль щодо виконання своїх обов'язків перед суспільством та іншими людьми, здатність до морального самовдосконалення. Вона менш за все спирається на примус з боку суспільства та держави, на застосування норм права. Тобто совість передбачає існування в людській свідомості чогось надіндивідуального, вищого, імперативного (наказового). Що це є за інстанція, з позиції якої сумління особа себе оцінює? Звідки вона взялася у свідомості людини? – На ці питання люди різних життєвих орієнтацій та ціннісних установок дають різні відповіді, але вже саме окреслення сутності совісті та механізму її дії дає нам моєливість зрозуміти й сутність права на свободу совісті. По суті ситуація прочитується так: оскільки не існує єдиного, для всіх людей та на всі часи наданого закону людського життя, то кожна людина має право сама обрати, сформувати та використовувати ту систему (шкалу) оцінок, за допомогою якої вона буде сприймати, контролювати та визначати свою поведінку. Ясно, що для релігійної людини мова йде про норми й заповіді, передані Богом (або богами), а її совість є нічим іншим як здавання собі звіту відносно того, якою мірою її життя відповідає божественним настановам.\nТому свобода совісті є одним з конкретних проявів свободи особи в суспільстві і є однією із загальнолюдських соціальних і духовних цінностей. Визнання свободи совісті означає разом з тим визнання цінності вільної особистості, її духовного суверенітету, яка у своєму духовному самовизначенні підзвітна лише своїй совісті, а для віруючої людини - Богу, зв'язок з яким є для неї сенсом і метою життя.\nУ релігієзнавстві свобода совісті розглядається як право, що гарантує недоторканість совісті людини в питаннях ставлення до релігії, тобто право особистості на свободу мати, приймати, змінювати релігійні вірування за власним вибором або ж дотримуватись нерелігійних переконань; свободу індивідуально або ж спільно з іншими, публічно або ж приватно сповідувати свою релігію або вірування, брати участь у богослужіннях, обрядах, ритуалах, вільно поширювати свої релігійні або нерелігійні погляди та переконання. Вона базується на ряді важливих принципів: відокремлення церкви від держави, відокремлення школи від церкви, заборона встановлення обов'язкових переконань і світогляду.\nОскільки релігійні відносини - складовий елемент суспільних відносин, суб'єктами яких є релігійне та нерелігійне населення, держава зобов'язана регулювати їх за допомогою законодавства. Гарантуючи можливість сповідувати або не сповідувати ту чи іншу релігію, держава водночас повинна опікуватися дотриманням чинного законодавства, права і свободи всіх громадян. У цьому зв'язку конституції багатьох країн свободу віросповідання поєднують з необхідністю дотримання суспільного спокою, виконанням інших громадських, виробничих обов'язків. Наприклад, у декларації Ватикану про релігійну свободу зазначається, що релігійні організації та віруючі повинні виконувати вимоги світської влади, дотримуватися громадського порядку, а громадянське суспільство вправі захищатися від зловживань під релігійними гаслами.\nДержава не дає і не “дарує” права на свободу совісті, вона лише окреслює правовий простір, у якому віруючий індивід має можливість вільної духовної самореалізації згідно з вибором своєї совісті. Проте сфера свідомості, одним з проявів якої є совість людини (при умові що вона не виявляє себе у певних діях і вчинках), не є предметом права і не піддається правовому регулюванню. Тому свобода совісті - це особлива якісна визначеність людського буття, яка відображає внутрішню здатність суверенного суб'єкта до вільного, не детермінованого зовнішніми силовими чинниками самовизначення в духовній сфері, а також можливість його творчої та відповідальної самореалізації на основі ціннісно орієнтованого вибору.\nКожна людина має сама визначити форми, способи, шляхи пізнання істини Бога та форми свого єднання з ним. Вона від народження має право бути вільною, суверенною і незалежною у виборі й захисті своїх ідей, переконань, суджень, свого погляду на світ, сенс і призначення людського життя. Це справа її совісті. Сфера совісті - приватна сфера особистості. Держава не повинна втручатись у цю делікатну царину людського буття. Вона не повинна нав'язувати своїм громадянам той чи інший світогляд, прагнути до встановлення істин віри або форм богослужіння силою своїх законів. Обов'язок держави - забезпечити гарантії вільного самовизначення та саморєалізації особистості в духовній, в тому числі релігійній, сфері. Різні світоглядні, релігійні концепції, різне світобачення повинні мати право на буття в суспільній чи індивідуальній свідомості.\nРелігієзнавча сутність свободи совісті реалізується через поняття “свобода релігії”, “свобода віросповідання”, “свобода в релігії”, “свобода церкви”, “толерантність”. Свобода совісті як релігієзнавча, правова категорія певною мірою розкриває свою сутність через поняття “свобода релігії”, з яким воно взаємопов'язане, але не тотожне. Якщо перше охоплює широку сферу духовного, світоглядного буття людини, в якій вона самовизначається і самореалізується, то друге постає як свобода вибору і самоствердження індивіда лише в системі релігійних координат. Свобода релігії в даному випадку постає як свобода вибору релігії, як свобода віросповідання, відправлення релігійного культу. Вона окреслює правові, економічні, суспільно-політичні можливості й гарантії щодо вільного релігійного самовизначення, самореалізації особистості в релігійній сфері, незалежного функціонування релігійних організацій та їх інститутів. Відтак можна сказати, що свобода совісті, як релігієзнавчо-правова категорія саме через поняття “свобода релігії”, повною мірою розкриває свій зміст. По суті вона містить у собі всі аспекти свободи совісті: самовизначення особистості у сфері релігійного світогляду, релігійних ціннісних орієнтацій, а також її самореалізації в системі свого релігійного вибору.\nЯк один з аспектів структурних елементів свободи совісті, свобода релігії реалізує себе через свободу віросповідання та свободу церкви. Свобода віросповідання – законодавче гарантоване право особистості вільно, без зовнішнього примусу обирати, сповідувати будь-яку релігію, вільно змінювати свої релігійні уподобання, задовольняти свої релігійні потреби, здійснювати інші культові дії відповідно до своєї релігійної орієнтації. Вона передбачає рівність віруючих усіх конфесій перед законом, відсутність дискримінації за релігійним принципом. Свобода віросповідання дає право не лише обирати будь-яку релігію, але й не обирати жодної. Тобто право вибору передбачає і право відмови від вибору. Не може бути й мови про свободу релігії там, де поряд з індивідуальною свободою віросповідань відсутня можливість колективного сповідування релігії, здійснення культових дій та ритуалів. Тут вже йдеться про поняття “свобода церкви”, яке характеризує соціально-правові можливості функціонування в державі церкви і релігійних об'єднань віруючих. Свобода церкви - це законодавче закріплене й гарантоване державою право на вільну діяльність церкви та інших релігійних організацій в межах їх функціонального призначення, організаційно-управлінських потреб. Воно передбачає свободу створення, управління, функціонування релігійних організацій, їх господарської, фінансової діяльності тощо. Якщо свобода віросповідання - це вид індивідуальної свободи, то свобода церкви - це тип свободи суспільної.\nМожливість для індивіда добровільно об'єднуватися з іншими одновірцями в релігійні спільноти з метою публічної відправи богослужіння та пропаганди своїх релігійних поглядів є одним з принципових положень свободи релігії. Релігійна організація, як вільне утворення громадян-одновірців, має свою внутрішню структуру, статут, який регламентує не тільки проблеми, пов'язані із сповідуванням релігії, культовими діями, а і питання дисципліни, норми поведінки віруючих, а також проблеми, які далеко виходять за суто релігійні рамки. Поняття “свобода церкви” включає структурно як свободу створення, управління, функціонування релігійних організацій, так і свободу господарської, фінансової їх діяльності тощо. Тому реалізація принципу свободи совісті тісно пов'язана з дотриманням гарантій не лише свободи релігії, а й свободи церкви. Це поняття відображає ступінь автономності церкви, незалежності від втручання держави в її внутрішні справи. Однак у деяких країнах держава й церква тісно поєднані. Тісне поєднання офіційної релігії та державного апарату породжує різні варіанти клерикальної держави. В одних країнах (Саудівська Аравія, Пакистан) клерикальний вплив поширюється на різні сфери суспільного буття. Наприклад, в Саудівській Аравії державною релігією є іслам, атеїзм заборонений і переслідується законом. В інших країнах формально декларується свобода віросповідання, але водночас існують привілейовані релігії й релігійні течії: в арабських країнах - іслам, в латиноамериканських і західноєвропейських - католицизм, у Греції - православ'я. Визнання особливого становища певної церкви зафіксовано в конституціях 42 держав; законодавство 30 країн обумовлює зайняття вищих посад в державі прийняттям релігійної присяги; в 17 країнах посаду глави держави можуть обіймати тільки ті особи, які належать до офіційної церкви. Існує чимало держав, у яких офіційної державної релігії немає, наприклад США, Україна.\n^ 3. Реалізація принципів свободи совісті в Україні.\nРелігія завжди відігравала важливу роль у житті українського народу. Впродовж своєї історії український народ відносився до християнської релігії як до засобу збереження власних і загальнолюдських надбань: родинної моралі, виховання морально наставленого молодого покоління, глибокої поваги до життя і прав інших людей, милосердя тощо. Йому, як правило, чужими є крайні форми релігійно-національної нетерпимості, релігійний екстремізм і почуття власної винятковості чи зверхності у взаєминах з іновірцями. Потреба захисту власної національної самобутності, яка довгий час ототожнювалася з релігійною приналежністю, ставала причиною масових народних повстань, національно-визвольних воєн. Релігійна дискримінація українського населення почалася після підписання Люблінської унії 1569 р. у наслідок чого православна Україна ввійшла до складу католицької Польщі. Правова система Польщі відзначалася рисами різкої релігійної нетерпимості. У католицькій державі юридичні та громадські права надавалися тільки католикам, тому православне населення України опинилося у безправному і дискримінованому становищі. Воно терпіло як соціальний, так і духовний гніт. Це змусило українське духовенство шукати захисту у папи Римського, наслідком чого стало підписання Берестейської унії у 1596 р. При цьому українське духовенство домоглося від папи Римського збереження свого давнього східного обряду та всіх прав священнослужителів. При підписанні Зборівської (1649) і Гадяцької (1658) українсько-польських угод також відстоювалося визнання політичної рівноправності українського і польського духовенства. Після підписання Переяславського договору (1654) про входження України до складу Російської держави зрушення на краще у правовому статусі православної релігії супроводжувались і певними негативними явищами. Після скасування патріархату і встановлення Синоду у 1721 р. православна церква стала, по суті, складовим елементом держави - головним знаряддям духовного поневолення українського народу. Російська імперія стала країною з найбільш “не відокремленою” від держави церквою, яка була слухняним знаряддям у її руках. Звід законів Російської імперії проголосив російське православ'я панівною релігією. Будь-яка критика її віровчення, зречення церкви чи перехід в інше віросповідування і навіть недотримання церковних правил вважалися у Росії державним злочином і каралися кримінальним законодавством. Обов'язковим було і розголошення на вимогу поліції таємниці сповіді священиком. Позитивним явищем для подальшої долі українського народу (особливо Галичини) стало те, що після входження краю до складу Австро-Угорщини (1772), було припинено сваволю та правовий нігілізм польської шляхти, яка змушена була діяти в жорстких рамках австрійських законів. Українську греко-католицьку церкву в Галичині було зрівняно в правах з римо-католицькою, її духовенство одержало реальне і матеріальне забезпечення за рахунок релігійного фонду, створеного на основі конфіскованих земельних володінь польських костьолів та монастирів.\nІснували істотні відмінності у правовому регулюванні релігійно-церковного життя у царській Росії та Австро-Угорщині. Якщо в Російській імперії рух за встановлення цивілізованих норм релігійного життя було започатковано лише у 1905 р., то в Австро-Угорській імперії основними державними законами від 25 травня 1868 р. і 9 квітня 1870 р. було гарантовано права “безконфесійних осіб” (атеїстів), визначено позиції церкви у приватно-правових відносинах, скасовано обмеження щодо не католиків. На початку XX ст. громадсько-політичне життя України ознаменувалось утворенням перших політичних партій, які у політичних програмах та маніфестах формулювали своє ставлення і до релігії та церкви. Першою про це заявила програма Української народної партії (1902 р.), яка містила досить великий за обсягом розділ “Релігія”. В ньому йшлося про відокремлення церкви від держави, невтручання державних органів у релігійні справи, відмову від будь-якої “пануючої” в Україні релігії, встановлення організаційно-канонічної незалежності української церкви, виборність духовенства, право релігійних громад вирішувати церковні справи, позбавлення церковних соборів будь-якої “адміністративної влади”, утримання духовенства винятково за рахунок релігійних громад. Аналогічні вимоги з'являються у програмах інших українських політичних партій. Широкий рух за впорядкування релігійно-церковних відносин та за гарантування прав свободи совісті розпочався в царській Росії та Україні тільки після 1905 р. за часів 1-ої російської революції.\nОднак законодавче вирішення цих проблем стало можливим тільки після утворення Української народної республіки (УНР), яка розпочала вироблення цілісної системи законодавства про свободу совісті та релігійні організації на демократичних, гуманістичних засадах. В Конституції УНР та інших її законодавчих актах закріплювалися цивілізовані і демократичні основи свободи совісті та державно-церковних відносин. Свободу совісті гарантував третій Універсал Української Центральної Ради (7 листопада 1917 р.), Конституція Української народної республіки, Декларація Української Директорії (грудень 1918 р.), Закон про тимчасове верховне управління в Українській народній республіці (12 листопада 1920 р.). Українська народна республіка (УНР) визнавала незалежне становище православної церкви як автокефальної на чолі з патріархом у Києві. Передбачалося прийняття окремого державного закону, який мав регулювати загальні основи організації православної церкви в межах Української держави, гарантуючи її внутрішню автономію, не порушуючи канонічних установ, а також визначати її правове місце у державі. У Законі “Про тимчасовий державний устрій України” періоду Гетьманату (29 квітня 1918 р.) зазначалося, що всі, хто належить до православної віри Української держави, а також всі мешканці України користуються вільним відправленням своєї віри і богослужіння. Проект Конституції УНР передбачав:\n“Артикул 24. ...вільність сумління і релігії забезпечуються кожному... Не можна нікого змушувати до участі в релігійних чинностях чи обрядах або належати до якого-небудь віросповідання. Забезпечується кожному вільність зміни віросповідання. Ніхто з громадян не може ухилитися від виконання публічних обов'язків з причини своїх релігійних переконань.\nАртикул 25. Всі визнані державою віросповідання перед державою рівнорядні й рівноправні, мають право опоряджувати публічні набожества, виконувати релігійні обряди і засновувати релігійні товариства; в межах законів вони мають внутрішню автономію. Члени віросповідання, що його досі не визнала держава, не мають права до публічних набожеств, у місцях зачинених вони можуть виконувати свої набожества і релігійні обряди, що не суперечать закону та публічній моралі.\nАртикул 26. Порядок визнання віросповідання, що його досі держава не визнала, встановить окремий закон".\n(Конституційні акти України. 1917-1920. - К., 1992. -С.129.)\nВ УНР була спроба здійснення правової профілактики і встановлення відповідальності за розпалення міжконфесійних конфліктів. Так, проект Конституції передбачав кримінальну відповідальність священиків і проповідників за прояви релігійного екстремізму щодо іншої віри, обов'язок органів державної влади дотримуватися встановлених законом рівних прав усіх релігійних організацій, визначав механізм оскарження дій посадових осіб релігійних організацій.\nНаведені проекти програм і конституційних актів через різні обставини так і не набули чинності, але кожен з них по-своєму спричинився до розвитку традицій правового регулювання релігійно-церковного життя, формування демократичних засад щодо реалізації свободи совісті. Згодом насаджуваний в УРСР атеїзм став ідеологічним знаряддям зміцнення тоталітарного режиму. Формально відокремлена від держави церква перебувала під постійним контролем державних органів, зазнавала постійних втручань у справи релігійних організацій. Державні органи регламентували усі вияви суспільної активності релігійних організацій та внутрішнє життя кожної з них. Законодавчі акти, відомчі інструкції СРСР та УРСР базувались винятково на ідеологічних постулатах комуністичної партії та сваволі партійно-державних функціонерів. Законодавче регулювання відносин, пов'язаних із здійсненням свободи совісті, почалося в УРСР з прийняття 19 січня 1919 р. декрету Тимчасового робітничо-селянського уряду України. Він був майже дослівним викладенням декрету Раднаркому РСФСР від 23 січня (2 лютого) 1918 р. “Про відокремлення церкви від держави та школи від церкви”. У ньому декларувалося: право громадян сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати жодної, скасування позбавлень прав за сповідання будь-якої віри або не сповідання жодної, заборону будь-яких місцевих законів або постанов, які б утискали або обмежували волю сумління чи встановлювали будь-які переваги та привілеї на підставі віросповідної приналежності громадян. Одночасно декрет скасовував викладання основ релігії в усіх державних, громадських, приватних учбових закладах, будь-які субсидії держави релігійним організаціям. Церква втрачала усі свої майнові права, не могла бути суб'єктом правовідносин. Відповідно до цього декрету було прийнято постанову Народного комісаріату освіти “Про релігійні обряди і викладання закону божого в радянській українській школі” (4 лютого 1919 р.).\nКонституційні норми щодо свободи совісті були сформульовані в Конституції УРСР, затвердженій 10 березня 1919 р. Всеукраїнським з'їздом Рад у м. Харкові, а в остаточній редакції - ВУЦВК (Всеукраїнський центральний виконавчий комітет)14 березня 1919 р. Вона передбачала надання в УРСР притулку всім іноземцям, переслідуваним за релігійні злочини. На відміну від УНР, де релігійні організації мали право висувати своїх представників до законодавчого органу держави, Конституція УРСР позбавляла виборчих прав усіх священнослужителів і ченців. Наприкінці 20-х років усі повноваження щодо “церковної політики” були надані Наркомату внутрішніх справ (НКВС). У квітні 1929 р. НКВС подав вищому партійно-державному керівництву УРСР довідку про те, що релігійні організації протидіють заходам радянської влади і підбурюють проти неї селян. Наслідком цього стали судові та позасудові репресії проти віруючих і духовенства. Було розпочато кампанію з ліквідації Української автокефальної православної церкви, яку було звинувачено у контрреволюційній діяльності. В середині 30-х років кількість діючих храмів зменшилася до 9 % дореволюційного рівня (у Російській Федерації - 35,6 %).\nЗа радянських часів конституційні гарантії свободи віровизнання не мали жодного значення і не впливали на державну політику щодо церкви, яка зазнавала періодичних коливань у зв'язку зі зміною лідерів комуністичної партії. Проголошені правові норми ніколи не дотримувалися у практичній діяльності радянських керівних органів. Навпаки характерним для політики щодо релігії і церкви було наступне: повна невідповідність його правової бази (Конституції, урядових постанов та інструкцій, директив партійних органів) інтересам та реаліям релігійно-церковного життя; порушення конституційно правових норм самою ж державною владою; нехтування Конституцією і чинним законодавством; систематична і масова антирелігійна пропаганда; компрометація церкви і духовенства; поступове скорочення кількості церков і священнослужителів; постійний нагляд над духовенством з боку органів державної безпеки; перешкоди в залученні до церкви нових віруючих, здійсненні богослужінь і обрядів. Таким чином на практиці у країні, “де переміг атеїзм” (як декларувалось у звітних радянських документах) конституційні “гарантії” означали, насправді, обмеження прав і свобод віруючих та релігійних організацій.\nПро декларативний характер тодішніх правових гарантій свободи совісті свідчать численні порушення прав віруючих. Віруючим багатодітним матерям, наприклад, могли відмовити у присвоєнні звання "Мати-героїня", допускалися цькування віруючих службовців, чинилися перешкоди у здобутті вищої освіти віруючими, при прийманні на роботу, тощо. Наприклад, дітей священників або взагалі не допускали до вищої освіти, або ж суттєво обмежували напрями їх можливої освіти. Так само за одну лише релігійність (приналежність до якоїсь конфесії) молоду людину часто могли виключити із вузу. При чому не було зареєстровано жодного випадку притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб за дискримінацію віруючих\nДо нормативної основи законодавчого регулювання релігійно-церковного життя в Україні радянського періоду належали також прийняті 26 березня 1966 р. Президією Верховної Ради УРСР Указ “Про адміністративну відповідальність за порушення законодавства про релігійні культи” і Постанова “Про застосування статті 138 Кримінального кодексу Української РСР”. Указ передбачав адміністративну відповідальність керівників незареєстрованих релігійних організацій, а також відповідальність за проведення несанкціонованих релігійних обрядів та церемоній, за створення позакультових структур, груп тощо. У постанові йшлося, що порушення законодавства щодо відокремлення церкви від держави і школи від церкви підлягають кримінальній відповідальності. Мались на увазі відмова у прийнятті на роботу, до навчального закладу, звільнення з роботи або навчального закладу, позбавлення встановлених законом пільг або переваг, інші істотні обмеження прав громадян залежно від їх ставлення до релігії. Практичного застосування щодо посадових осіб ці норми не мали, а з юридичного погляду були далекими від демократичних принципів свободи совісті. Але вони широко застосовувалися до віруючих і священнослужителів. Так, штрафами карали священиків РПЦ, які відправляли богослужіння в період основних сільськогосподарських робіт, пресвітерів, які дозволяли виступи неповнолітніх дітей з різдвяними віршами на молитовних зборах, “вели релігійну пропаганду” над труною небіжчика. Хоча за радянськими законами жоден релігійний обряд чи таїнство не мали юридичної чинності, пресвітерам заборонялось здійснювати водне хрещення неповнолітніх, приїжджий проповідник не міг виступати перед місцевою громадою, не можна було бити у дзвони, нести хрест перед похоронною процесією тощо.\nУ 1976 р. було ухвалене “Положення про релігійні об'єднання в Українській РСР”, яке зі змінами, внесеними Верховною Радою Української РСР у вересні 1990 р., діяло до прийняття Закону УРСР “Про свободу совісті та релігійні організації” (23 квітня 1991 р.). Ним розширювались повноваження Ради у справах релігій при Раді Міністрів Української РСР, яка перебрала від місцевих органів влади вирішення питань реєстрації релігійних об'єднань, користування культовими приміщеннями, контролю за дотриманням законодавства щодо релігійних культів тощо. У 1978 р. Верховна Рада Української РСР прийняла нову Конституцію. В останній радянській конституції (ст. 56) проголошувалось: “Громадянам Української РСР гарантується свобода совісті, тобто право сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, висловлювати релігійні або атеїстичні погляди. Розпалювання ворожнечі й ненависті через релігійні вірування забороняється. Церква в Українській РСР відокремлена від держави і школа – від церкви”. Від попередніх ця конституція відрізнялася тим, що не просто проголошувала свободу відправлення релігійних культів, а й гарантувала свободу совісті, спричинивши цим досить жваву дискусію у суспільстві й сподівання віруючих та духовенства на можливу демократизацію державної політики щодо релігії й церкви. Однак до другої половини 80-х років, коли із зародженням руху за демократизацію суспільного життя активізувались процеси національно-культурного відродження, ця політика залишалася незмінною.\nПроблеми законодавчого врегулювання державно-церковних відносин в Україні з особливою гостротою постали у другій половині 80-х років. Перші кроки щодо демократизації суспільства спричинили нечувану активізацію громадської діяльності віруючих і духовенства, яка в Україні набрала форм руху за реєстрацію нових громад домінуючої тоді РПЦ, релігійних організацій протестантської віросповідної орієнтації, вимог реабілітації незалежних від московського патріархату УГКЦ та УАПЦ. Свої законні претензії на повернення культових будівель заявили також зростаючі релігійні громади кримських татар та юдеїв. Перебудова державно-церковних відносин розпочалася з дозволу громадам РПЦ користуватися храмами, закритими владою під час попередніх гонінь віруючих. Це було пов'язано з широким відзначенням тисячоліття запровадження християнства в Київській Русі. Духовенству було дозволено поширювати релігійну літературу, одержану від зарубіжних добродійних і місіонерських організацій, послабився натиск атеїстичної пропаганди у засобах масової інформації.\nУкраїнська держава після здобуття незалежності заявила про свою прихильність принципам демократії та правової держави. Всі правові відносини в Україні, які пов'язані з реалізацією принципів свободи совісті та буття релігії, були врегульовані новим законодавством України, що грунтується на демократичних принципах міжнародного права. Найбільше значення у цьому плані має насамперед Закон України “Про свободу совісті і релігійні організації”, прийнятий 23 квітня 1991 р., з внесеними в нього відповідними змінами і доповненнями в 1992 -1996 рр., а також інші правові акти, які видані в розвиток положень цього Закону. Основа ж законодавчої бази свободи совісті в Україні закладена в статті 35 Конституції України, яка закріплює право кожної людини, що проживає на території України (а не тільки для її громадян), на “свободу світогляду і віросповідання”. Принцип свободи совісті набув нового змісту, оскільки передбачає задоволення духовних потреб як віруючих, так і атеїстів, забороняє дискримінацію громадян залежно від їх ставлення до релігії. Це право передбачає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, вільно переходити в іншу релігію чи переконання, безперешкодно відправляти одноосібно чи колективно релігійні культи й ритуальні обряди, вести релігійну діяльність, дотримуватися канонів своєї релігії у житті, право на таємницю сповіді тощо. Принциповим є положення Конституції, що Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави. Наголошується на тому, що жодна релігія не може бути визнана державою як обов'язкова. Не допускається як обмеження прав з релігійних мотивів, так і звільнення від громадських обов’язків за цими мотивами. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У тому разі, якщо виконання військового обов'язку суперечить релігійним переконанням громадянина, то воно може бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Здійснення ж права на свободу совісті може бути обмежене законом лише в інтересах охорони суспільного порядку, здоров'я та моральності населення.\nКонституція України, Закон України “Про свободу совісті та релігійні організації” закріпили оптимальні демократичні принципи державно-церковних відносин. Законодавство України:\nгарантує право на свободу совісті всім в Україні сущим, а також політичні, економічні, юридичні та інші умови й можливості його практичної реалізації;\nзабезпечує у відповідності з Конституцією України принципи соціальної справедливості, рівності, захисту прав і законних інтересів громадян незалежно від їхнього відношення до релігії;\nвизначає форму і принципи державно-церковних відносин, державні гарантії свободи совісті, а також правовий статус релігійних організацій, їх майнове становище, межі їх функціонування, обов'язки перед державою і суспільством.\nЗ прийняттям Конституції України у відповідність до її норм і положень були приведені інші законодавчі акти, що стосуються проблем забезпечення свободи совісті. Свобода совісті як конституційний принцип права конкретизується і захищається цивільним, кримінальним та адміністративним законодавствами. Закони держави визначають обсяг прав і обов'язків віруючих і релігійних організацій у цих сферах життєдіяльності суспільства. Цим практично створена правова база, необхідна для повноцінного функціонування релігій та їх організацій в Україні. Таким чином, у своїй сукупності законодавство України, що регулює усі правовідносини, пов'язані зі свободою совісті та церкви, постає як цілісна система нормативних актів, які містять норми різних галузей права.\nКонституція України, законодавство про свободу совісті розглядають її як особисте право людини вільно і незалежно визначати своє ставлення до релігії. Вони не допускають встановлення обов'язкових переконань і світогляду, будь якого примусу при визначенні громадянами свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Законодавство України про свободу совісті враховує, що релігія чи інші світоглядні переконання, в тому числі й нерелігійні, для кожної людини, яка їх дотримується, є засадничими елементами її розуміння сенсу життя, мотиваційною основою її вчинків, дій, життєдіяльності.\nВ Україні конституційне і законодавче закріплено важливий принцип, що гарантує можливість практичної реалізації свободи совісті, свободи діяльності релігійних організацій. Це принцип відокремлення Церкви від держави. Він постає своєрідним гарантом невтручання держави, її органів і службових осіб у внутрішні справи Церкви (релігійних організацій), у здійснювану ними в межах закону діяльність. Держава в питаннях віри є нейтральною. Вона не фінансує діяльність релігійних організацій. Суть цього принципу і в тому, що релігійні організації, їх інститути не виконують державних функцій, не втручаються у справи держави, не є суб’єктом політичного життя. Релігійна організація не повинна втручатися у діяльність організаційно-структурних підрозділів інших віросповідань, проповідувати ворожнечу, нетерпимість до прихильників інших релігій, невіруючих, атеїстів. Такий підхід забезпечує рівність усіх церков, конфесій, релігійних напрямів перед законом. Держава виходить з того, що релігійні організації є добровільними об'єднаннями віруючих, які створюються ними з метою спільного задоволення своїх релігійних потреб, публічної реалізації права на свободу віросповідання. Релігійні організації, незалежно від їх конфесійної приналежності, мають рівні, законодавче закріплені права і можливості для свого функціонування. Закон не допускає встановлення будь-яких переваг або обмежень як на загальнодержавному, так і регіональному й місцевому рівнях одних церков (релігійних організацій) щодо інших. Держава однаковою мірою захищає права й законні інтереси всіх релігійних організацій будь-якого віросповідання, звісно, якщо їх діяльність не виходить за рамки, встановлені чинним законодавством.\nРелігійні організації вільні у своїй канонічній та позарелігійній діяльності. З моменту реєстрації свого статуту релігійна організація стає юридичною особою, користується правами і виконує обов'язки відповідно до чинного законодавства і статуту. Релігійні об'єднання мають право:\nвикористовувати будівлі та майно, надане їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями, громадянами;\nбудувати власні культові та інші приміщення;\nзасновувати видавничі, виробничі, реставраційно-будівельні підприємства, добродійні заклади, здійснювати міжнародні зв'язки і контакти з релігійними інституціями за кордоном тощо.\nНа всіх працюючих у релігійних об'єднаннях поширюється чинне законодавство про працю, порядок оподаткування, соціального страхування і забезпечення. Доходи релігійних громад не оподатковуються. Важливим у контексті забезпечення свободи совісті є законодавче оформлений принцип рівності віруючих перед законом, унеможливлення будь яких базованих на ставленні людини до релігії, її належності до тієї чи іншої конфесії. Законодавство передбачає також, що навчально-виховний процес в державних закладах освіти має бути вільним від втручання релігійних організацій. В Україні забезпечується секуляризована (світська) освіта, оскільки школа відділена від церкви. При цьому гарантується рівність прав громадян України на здобуття різних видів і рівнів освіти. Держава не бере на себе справу релігійної освіти і виховання. Це – справа релігійних організацій і батьків. Релігійна освіта може, за їх згодою, здійснюватися в приватних навчально-виховних установах. Закон лише вимагає, щоб релігійний навчально-виховний процес проходив у дусі терпимості і поваги до громадян, які не сповідують релігії, та до віруючих інших віросповідань, щоб не порушувалися права дитини, її інтереси.\nВ законодавчих актах також містяться норми, які визначають конкретну відповідальність за порушення законодавства України про свободу совісті. При цьому варто зазначити, що передбачені законом обмеження при реалізації права на свободу совісті, свободу церкви постають як необхідні. Ці обмеження відповідають нормам відповідних міжнародних актів. До них належать: охорона громадської безпеки, спокою і порядку, життя, здоров’я і моралі, а також прав і свобод інших громадян. Реалізацію державно-церковної політики покладено на Державний комітет України у справах релігій.\nОтже законодавче врегулювання та конституційні гарантії свободи совісті в Україні відповідають сьогодні найвищим вимогам демократичних прав і свобод людини в сучасному світі. Воно враховує історичний досвід правових держав та самобутню духовну історію нашого народу з часів Київського християнства. Залишається лише навчитися належним чином розуміти й виконувати його. Цьому, зокрема, повинні сприяти й курси “Релігієзнавства” у вищій школі України.\nВ історії людства далеко не відразу була осмислена та належним чином врахована роль релігійних переконань в житті людини. На протязі тривалого часу релігійність прив”язувалась до національно-патріотичного обов’язку, до відданості державі, до інтересів певних етнічних або етно-культурних утворень і регіонів. Проте поступово викристалізувалась думка про те, що справа вибору релігійних переконань є справою внутрішніх життєвих рішень людини, що ніхто не може ззовні нав’язувати людині її вихідні ціннісні установки, оскільки при цьому йдеться про вибір духовних засад людського життєвого самоздійснення. Усвідомлення означених моментів релігійного вибору людини було закріплено в понятті “свобода совісті”, яке набуло характеру однієї із провідних категорій релігієзнавства та юриспруденції. Врешті можна констатувати, що право свободи совісті в сучасних розвинених суспільствах та міжнародному праві набуло чіткого визначення та загального розповсюдження. Слід також відзначити, що після здобуття незалежності на шлях цивілізованого вирішення проблем свободи совісті стала й Україна, законодавство якої щодо релігії відповідає сьогодні нормам міжнародного права.\nВіротерпимість як соціально-історична і культурна цінність.\nПоняття свободи совісті. Свобода совісті як категорія релігієзнавства та права.\nІсторія та сучасний стан із забезпеченням правових засад свободі совісті в Україні.\nПроблеми свободи віросповідання в історії Європи.\nКонституція України про свободу совісті в Україні.\nЗаконодавче закріплення свободи совісті в Україні.\nСвобода совісті як одна з фундаментальних свобод людини.\nОсобливості законодавчого вирішення проблеми свободи совісті в різних країнах світу (країну вибрати за власним бажанням).\nДотримання принципів свободи совісті в Україні за радянських часів та після отримання незалежності.\nМіжнародні правові акти про свободу совісті.\nІсторичний розвиток підходів до права на свободу совісті в Україні.\nПроблема свободи совісті в законодавчій діяльності УНР.\nВидатні мислителі світу про свободу совісті та віротерпимість.\nВидатні мислителі Європи про свободу совісті та віротерпимість.\nВидатні мислителі України про свободу совісті та віротерпимість.\nЗавдання 1. Проаналізуйте розвиток ідеї свободи віровизнання під впливом історичного розвитку європейської цивілізації.\nЗавдання 2. Обгрунтуйте визначення поняття “свобода совісті”.\nЗавдання 3 Поясніть специфіку філософського і релігієзнавчого розуміння свободи совісті.\nЗавдання 4. Визначіть основоположні засади вимог свободи совісті. Які ознаки віротерпимості і толерантності у міжконфесійних відносинах?\nЗавдання 5. Розкрийте зміст вживаного в Конституції України поняття “свобода світогляду”. В чому полягає відмінність понять “свобода совісті” і “свобода світогляду”?\nЗавдання 6. Поясніть зміст конституційного права на свободу світогляду і віросповідання.\nЗавдання 7. Поясніть конституційні гарантії рівноправності усіх громадян, незалежно від їх ставлення до релігії.\nЗавдання 8. Чому відокремлення церкви від держави і школи від церкви відповідає демократичним засадам свободи совісті людини?\nЗавдання 9. Розкрийте зміст категорій “свобода совісті”, “свобода релігії”, “свобода віросповідань”, “свобода церкви”, “свобода в релігії”. Чи існує різниця між поняттями “свобода совісті”, “свобода релігії”, “свобода віросповідання”, “свобода церкви”?\nЗавдання 10. Які гарантії свободи совісті може надавати держава? Наведіть відомі вам приклади законодавчого врегулювання свободи совісті за місцем вашого проживання, під час навчання в школі, служби в армії тощо.\nЗакон України про свободу совісті та релігійні організації // Про свободу совісті, релігії і переконань. - К., 1996.\nКалінін Ю.Д. Харьковщенко Е. Релігієзнавство. - К., 1988.\nКонституція України. - К., 1997. - Ст. 35.\nРелігієзнавство. Навчальний посібник / За ред. канд. юрид. наук С.А.Бублика. - К., 1998.\nРелігієзнавство: Підручник /за ред. В.І. Лубського, В.І. Теремка. - К., 2000.\nРелігійна свобода: природа, правові і державні гарантії. - К., 1999.\nРелігія і суспільство в Україні. Фактори змін. - К., 1998.\nПоложення законодавства про свободу совісті та релігійні організації в практичній роботі\nЗа допомогою їх людина набуває здатності розрізняти особливості діяльності релігійних організацій, використовувати положення законодавства...\nПлан (логіка) викладу та засвоєння матеріалу\nСаме аналіз естетичний особливостей мистецтва, його засобів, функцій та особливостей відношення до дійсності дозволяє з найбільшою...\nПитання для співбесіди з вступниками на напрям підготовки 140103 «Туризм»\nОсобливості географії релігійного туризму. Назвіть основні релігійні центри світу\nІвін О. А. Логіка\nКурс також включає ознайомлення з основними типами логічних парадоксів і слугує вступом до аналітичної філософії\n1. логіка як філософська дисципліна


02 червня 2021, 18:11\nЗасідання Комітету 2 червня 2021 р.\n1. Проект Закону про внесення змін до статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" щодо забезпечення виплати пенсій та соціальної допомоги, реєстр. № 4014, поданий народним депутатом України Тимошенко Ю.В. та іншими народними депутатами України.\n2. Про включення до порядку денного п’ятої сесії Верховної Ради України проекту Закону про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні, реєстр. № 5463, поданого народними депутатами України Крячком М.В., Лубінцем Д.В. та іншими народними депутатами України.\n2.1. Про включення до порядку денного п’ятої сесії Верховної Ради України проекту Закону про свободу пересування, вільний вибір місця проживання та доступ до електронних послуг з реєстрації місця проживання в Україні, реєстр. № 5463-1, поданого народними депутатами України Устіновою О.Ю., Геращенко І.В. та іншими народними депутатами України.\n3. Проект Постанови про Звернення Верховної Ради України до міжнародного співтовариства у зв’язку із незаконною підготовкою виборів у Державну Думу Російської Федерації у тимчасово окупованій АР Крим та Севастополі та з залученням до голосування громадян України з окупованої частині Донецької та Луганської областей, реєстр. № 5497, поданий народним депутатом України Гончаренком О.О.\n4. Проект Закону про основи національного спротиву, реєстр. № 5557, поданий Президентом України та визначений ним як невідкладний для позачергового розгляду Верховною Радою України.\n5. Про підсумки моніторингових візитів щодо вивчення стану забезпечення прав національних меншин у місцях їх компактного проживання.\n6. Про звернення міжфракційного депутатського об’єднання «За захист прав захисників України» щодо розгляду прецедент внесення до санкційного списку учасників бойових дій, бійців добровольчого батальйону імені Шейха Мансура.


Модний френч гель-лаком. Фото нових ідей. Шикарні тренди – Cikavopro.com\nДоглянуті нігті завжди прикрашають свою власницю і забезпечують їй охайний вигляд. Багато дівчат користуються послугами майстрів нігтьового сервісу, щоб зробити собі хороший манікюр. Існує безліч дизайнів, але деякі з них користуються особливою популярністю. Наприклад, незмінною класикою є французький манікюр, який завжди виглядає стильно і ніколи не втрачає своєї актуальності.\nПроте навіть френч має багато варіацій, про які ми сьогодні хочемо вам розповісти.\nГрадієнт у французькому манікюрі\nПерехід від одного кольору до іншого додасть вашим нігтям ефектного вигляду. Такий дизайн є не лише трендовим, але й універсальним. Ви можете підібрати кілька відтінків, які згодом будуть вдало вписуватися у ваші образи. Це хороша можливість експериментувати. Ризикуйте і насолоджуйтеся своїм унікальним манікюром.\nБілий французький манікюр у класичному виконанні є безпрограшним варіантом у будь-якій ситуації. Урізноманітнити його можна цікавими лініями, блискітками чи малюнками. Від цього дизайн стає не менш стильним і ще цікавішим.\nБілий френч завжди виглядає влучно й елегантно, але зухвалим і сміливим красуням варто задуматися над його варіантом у чорному кольорі. Такий дизайн також додасть вам вишуканості і вдало доповнить будь-який образ.\nПопулярним варіантом манікюру став кольоровий френч, який прийшов на заміну традиційному. Він виглядає свіжо, стильно й цікаво. Особливо актуальними є лимонні, рожеві та смарагдові відтінки. Однак змінити можна не лише сам кінчик, але й основу. Не бійтеся експериментувати і створювати нові поєднання.\nФранцузький манікюр – це класичний дизайн, який ніколи не втратить своєї актуальності. Однак інколи душа прагне змін, тому навіть базовий манікюр можна видозмінити, додавши цікаві малюнки.\nЯкщо вам не вистачає сяйва, то його можна створити завдяки стразам, які вдало поєднуються з класичним французьким манікюром або іншими його варіаціями. Оформлення обирайте на свій смак. Серед популярних варіантів: повністю покритий нігтик камінчиками різних розмірів або вкраплення страз на кожному пальці.\nРізнобарвний френч з квітами\nУрізноманітнити французький манікюр і додати йому жіночності можна завдяки квітам. Їх можна намалювати на цілому окремому нігтику або по внутрішній лінії френчу. Завдяки яскравим кольорам такий дизайн точно привертатиме увагу оточуючих і буде цікавим акцентом для будь-якого образу.\nА ви часто покриваєте свої нігті гель-лаком? Чи подобається вам дизайн французького манікюру і яка його варіація вам здається найкращою?


Переломити ситуацію на Донбасі росіянам не вдасться, – Іван Тимочко - Інформаційний марафон - ТРК ПЕРШИЙ ЗАХІДНИЙ\nПереломити ситуацію на Донбасі росіянам не вдасться, – Іван Тимочко\nЦей тиждень буде напружений, але вийти на задані рубежі росіянами не вдасться. Їхній анонсований наступ не дає результатів. Вони вже два тижні ведуть другу хвилю наступу без відчутного просування.\nПро це в ефірі «Першого Західного» розповів голова Ради резервістів Сухопутних військ ЗСУ Іван Тимочко.\n«При таких військових операціях вони мали би просунутись мінімум на 100 км. Навіть по тих цифрах, що ми знаємо і можемо говорити, в найкращих місцях де вони просунулись, це 15 км. Це взагалі не результат», – говорить військовий експерт.\nНе врятує ситуації, навіть якщо російська влада оголосить мобілізацію.\n«Це викличе паніку в самій Росії. Бо дуже легко воювати росіянам з телевізора, а зовсім інше, коли прийдеться знятись з насиджених місць і піти на війну. Тим паче, якщо подивимось уважно на тих, хто зараз воює – це етноси бурятів, чеченців. Європейська смуга росіян активно не була мобілізована. І якщо вони оголосять загальну мобілізацію, то природно, що вони призвуть тих, хто знаходиться в європейській смузі, що логістичного ближче до України. Але ми бачимо, що росіяни не охоче бігли в армію і до того, тому і зараз в них навряд чи виникне бажання йти в наступ», – вважає Іван Тимочко.\nАле в експерта виникає сумнів чи зможуть росіяни своїх мобілізованих солдат озброїти, оскільки в них вичерпуються ресурси: залишається несправна і застаріла техніка. Крім того, рекрутів ще треба навчити, що займе мінімум місяць-два.\nЗараз на Донбасі Росія не демонструє нічого такого, що було би новим і невідомим українським військовим, які воюють з 2014 року, таким як Іван Тимочко. За його словами, нині лише додалась авіація і ракетні обстріли. Росія воює канонами Другої світової війни і канонами війни в Афганістані. Вони пробували створювати танкові клини, але це, на думку військового, потрібного результату не дало.\n«У них класичний наступ широким фронтом. Щоб вони продемонстрували чудеса стратегії – цього немає. Ну може є трошки в них тактичні проходи, але знову ж таки: у нас є своя ідея і мотивація захищати і боротись. І навіть росіяни не можуть нам закинути, що ми десь втікаємо, покидаємо свої позиції», – говорить Іван Тимочко.\nВін також звернув увагу на ще один момент, який теж може зіграти на користь України у протистоянні на Донбасі. У росіян одним донбаським наступом керує два генерали: Валерій Герасимов і Олександр Дворніков. Конкуренція між ними і внутрішнє поборювання, на думку військового експерта, може зіграти проти злагодженості наступу російської армії.\nТеми: Герасимов, Дворніков, Донбаський наступ, Іван Тимочко, мобілізація в Росії


Березіль (памятка природи)\nБерезнегуватська селищна громада\nБерезники (Хустський район)\nБерезниківська сільська рада (Свалявський район)\nБерезняки (Полтавський район)\nБерезняківська сільська громада\nБерезнянська сільська рада (Володарський район)\nБерезнянська сільська рада (Хмільницький район)\nБерезова Гать (Житомирський район)\nБерезова Гать (Новгород-Сіверський район)\nБерезове (Деражнянський район)\nБерезове (Міловський район)\nБерезове (Обухівський район)\nБерезове (Полтавський район)\nБерезове (Рокитнівський район)\nБерезове (Старобільський район)\nБерезовий гай (ландшафтний заказник, Житомирська область)\nБерезовий гай (лісовий заказник, Волинська область)\nБерезовий гай (Харківська область)\nБеремяни (Коломийський район)\nБерестечківська міська громада\nБерестівка (Вараський район)\nБерестівська сільська рада (Бахмутський район)\nБерестівська сільська рада (Близнюківський район)\nБерестівська сільська рада (Володимирецький район)\nБерестівська сільська рада (Дубровицький район)\nБерестівська сільська рада (Липоводолинський район)\nБерестки (Покровський район)\nБерестова (притока Камянки)\nБерестове (Бахмутський район)\nБерестове (Старобешівський район)\nБерестове (Уплатнівська сільська рада)\nБерізка (памятка природи, Камінь-Каширський район)\nБерізки (Бердичівський район)\nБерізки (Кривоозерський район)\nБерізки (Миргородський район)\nБессарабка (Березанський район)\nБехтерська сільська громада\nБиків (Мостиський район)\nБережниця (заповідне урочище)\nБережниця - заповідне урочище місцевого значення в Україні. Обєкт розташований на території Верховинського району Івано-Франківської області, неподалік від села Красник. Площа 0.8 га. Статус отриманий у 1988 році. Перебуває у віданні ДП "Верховин ...\nБережниця (Калуський район)\nОдне з найдавніших поселень на Прикарпатті. Ймовірно, назва "Бережниця Шляхоцька" походить від річки Бережниця, що протікає через село. У люстрації 1469 року задокументоване підтвердження Федором права на село якомусь Димшу з Підмихайля, наданого ...\nБережниця - річка в Україні, в межах Долинського району Івано-Франківської області та Стрийського і Жидачівського районів Львівської області. Права притока Дністра.\nБережниця (притока Лімниці)\nБережниця - річка в Україні, в межах Рожнятівського і Калуського районів Івано-Франківської області. Права притока Лімниці.\nБережниця (Стрийський район)\nБережниця - село в Україні, у Стрийському районі Львівської області. Розташоване на лівому березі річки Бережниця, притоки Дністра, за 8 км на південний схід від районного центру, який є для села найближчою залізничною станцією. Населення станови ...\nБережок - село в Україні, у Турківському районі Львівської області. Населення становить 234 осіб. Орган місцевого самоврядування - Лімнянська сільська рада.\nБереза чорна (памятка природи)\nБереза чорна - ботанічна памятка природи місцевого значення. Обєкт розташований на території Старовижівського району Волинської області, с. Черемшанка. Площа - 0.0100 га, статус отриманий у 1973 році.\nБерезанка (Ніжинський район)\nБерезанка - село в Україні, у Ніжинському районі Чернігівської області. Населення становить 241 осіб. Орган місцевого самоврядування - Вертіївська сільська громада.\nБерезанська міська територіальна громада - територіальна громада в Україні, у Броварському районі Київської області. Адміністративний центр - місто Березань. Утворена 12 червня 2020 року шляхом обєднання Березанської міської ради обласного значен ...\nБерезанська селищна громада\nБерезанська селищна громада - обєднана територіальна громада в Україні, в Березанському районі Миколаївської області. Адміністративний центр - смт Березанка. Площа громади - 443.77 км², населення - 8696 мешканців 2018. Утворена 11 серпня 2017 рок ...\nБерездівська сільська обєднана територіальна громада - обєднана територіальна громада в Україні, в Шепетівському районі Хмельницької області. Адміністративний центр - село Берездів. Площа громади - 316.39 км², населення - 8641 мешканець 2018. Утв ...\nУ джерелах часів Російської імперії не згадується. Перша згадка - "Населені місця Київщини" 1926 - як "хутір Березанський" на 40 дворів та 186 мешканців.\nБерезець - село в Україні, у Городоцькому районі Львівської області. Населення становить 955 осіб. Братчикова столиця України. Орган місцевого самоврядування - Новосільська сільська рада. Мурована сільська церква Найсвятішого Серця Ісуса - вже тр ...\nБерезина (Вараський район)\nБерезина - село в Україні, у Вараській громаді Вараського району Рівненської області. Населення становить 197 осіб.\nБерезина (Волочиський район)\nЗа даними різних джерел в селі в 1932–1933 роках загинуло близько 10 чоловік. На сьогодні встановлено імена 4. Мартиролог укладений на підставі поіменних списків жертв Голодомору 1932–1933 років, складених Пахутинецькою сільською радою. Поіменні ...\nБерезина (Жидачівський район)\nБерезина - село в Україні, у Жидачівському районі Львівської області. Населення становить 43 особи. Орган місцевого самоврядування - Вибранівська сільська рада.\nУ 1906 році хутір Теслугівської волості Дубенського повіту Волинської губернії. Відстань від повітового міста 34 верст, від волості 3. Дворів 20, мешканців 152.\nБерезинівська сільська рада межує з Козинською, Іващуківською, Боратинською, Добриводською сільськими радами Радивилівського району та Дубенським районом Рівненської області.\nПерша згадка 1599 рік. У 1732 році заселено німецькими переселенцями родин Мюллер, Пфайфер, Ротт, Кулл, Лаутнер, які вирощували виноград та городину. 1804: Berezinka ComBer. 24, 1808: Berezinka, Brezynka LIPSZKY: Rep. 52, 1851: Berezinka Kis-Lean ...\nБерезичівський - гідрологічний заказник місцевого значення. Обєкт розташований на території Любешівського району Волинської області, с. Березичі. Площа - 6.3 га, статус отриманий у 1982 році. Охороняється болото сфагнового типу. Тут зростає берез ...\nБерезів - село в Україні, підпорядковане Мурованській сільській раді Старосамбірського району Львівської області. Розташоване за 13 км від районного та за 104 км від обласного центрів. Через територію села проходить автомобільний шлях територіаль ...\nБерезівка (Бобринецький район)\nБерезивка - село в Україні, у Бобринецькому районі Кіровоградської області. Населення становить 90 осіб. Орган місцевого самоврядування - Костомарівська сільська рада.\nБерезівка (Борзнянський район)\nДо 1951 року хутір Березівка називався Ольгодорф, тобто з німецької "Село Ольги". До 1861 р. хутором володів Мойсей Аврамович Якимаха, підполковник російської армії у відставці, тому окрім офіційної назви село мало також неофіційну назву "Якимахи ...\nБерезівка (Великописарівський район)\nБерезивка - село в Україні, у Великописарівському районі Сумської області. Населення становить 132 осіб. Орган місцевого самоврядування - Катанська сільська рада.\nБерезівка (Голованівський район)\nБерезівка (Івано-Франківська міська громада)\nНа рахунок назви села уже довший час ведеться дискусія. Існує кілька версій щодо першого найменування населеного пункту. Одну з яких пропонує краєзнавець Миронюк. На думку краєзнавця, назва населеного пункту походить від імені боярина Хомяка. Що ...\nБерезівка (Корецький район)\nСучасної: від "береза" - лісове білокоре дерево з тоненьким довгим гіллям і серцеподібним листям Історичної: "Харуча" - від "Харко" зменшена форма чоловічого імені Харитон, вочевидь, так звали першого поселенця; "Мала" - на противагу селу Велика ...\nБерезівка (Маловисківський район)\nБерезивка - село в Україні, у Маловисківському районі Кіровоградської області. Населення становить 810 осіб. Орган місцевого самоврядування - Березівська сільська рада.\nБерезівка (Новопсковський район)\nБерезивка - село в Україні, у Новопсковському районі Луганської області. Населення становить 357 осіб. Орган місцевого самоврядування - Танюшівська сільська рада.\nБерезівка (Новоушицький район)\nБерезивка - село в Україні, у Новоушицькій селищній територіальній громаді Новоушицького району Хмельницької області. Населення становить 749 осіб. Висота над рівнем моря: 259 м\nБерезівка (Полтавський район)\nБерезивка - село в Україні, у Полтавському районі Полтавської області. Населення становить 26 осіб. Орган місцевого самоврядування - Нестеренківська сільська рада.\nБерезівка (Прилуцький район)\nБерезівка - колишнє село в Україні, у Прилуцькому районі Чернігівської області. Підпорядковувалось Івковецькій сільській раді. 30 грудня 1987 року Чернігівська обласна рада зняла село з обліку.\nБерезівка (Ровеньківська міська рада)\nБерезивка - село в Україні, підпорядковане Ровеньківській міськраді Луганської області. Населення становить 31 особа. Орган місцевого самоврядування - Нагольно-Тарасівська селищна рада.\nБерезівка (Рогатинська міська громада)\nБерезівка (Троїцький район)\nБерезивка - село в Україні, у Троїцькому районі Луганської області. Населення становить 8 осіб. Орган місцевого самоврядування - Привільська сільська рада.\nБерезивка - село в Україні, в Устинівському районі Кіровоградської області. Населення становить 908 осіб. Орган місцевого самоврядування - Березівська сільська рада.\nБерезівська сільська громада (Сумська область)\nБерезівська сільська громада - обєднана територіальна громада в Україні, у Глухівському районі Сумської області. Адміністративний центр - село Береза. Площа громади - 465.1 км², населення - 5281 мешканець 2018. Утворена 25 серпня 2015 року шляхом ...\nБерезівська сільська рада (Глухівський район)\nБерезівська сільська рада (Долинський район)\nБерезівська сільська рада (Маловисківський район)\nБерезівська сільська рада (Покровський район)\nБерезівська сільська рада (Попаснянський район)\nБерезівська сільська рада (Радехівський район)\nБерезівська сільська рада (Рокитнівський район)\nБерезівська сільська рада - колишній орган місцевого самоврядування в Рокитнівському районі Рівненської області. Адміністративний центр - село Березове.\nБерезівська сільська рада (Тисменицький район)\nБерезівська сільська рада (Устинівський район)\nБерезівська сільська рада (Чернівецький район)\nБерезівське (Попаснянський район)\nБерезивське - село в Україні, у Попаснянському районі Луганської області. Населення становить 963 осіб. Орган місцевого самоврядування - Березівська сільська рада.\nБерезниківська сільська рада (Свалявс ..\nБерезнянська сільська рада (Володарсь ..\nБерезнянська сільська рада (Хмільниць ..\nБерезова Гать (Новгород-Сіверський ра ..\nБерезовий гай (ландшафтний заказник, ..\nБерезовий гай (лісовий заказник, Воли ..\nБерестівська сільська рада (Бахмутськ ..\nБерестівська сільська рада (Близнюків ..\nБерестівська сільська рада (Володимир ..\nБерестівська сільська рада (Дубровиць ..\nБерестівська сільська рада (Липоводол ..\nБерізка (памятка природи, Камінь-Каши ..


Купити Жіночі В'єтнамки Adidas Adisun M19434, Club Sale інтернет магазин спортивного взуття\nПро насКонтактиПовернення товаруНовиниНова колекціяСтатті Інтернет магазин ClubSale › Жінкам › В'єтнамки › Adidas › Adisun › КросівкиФутболкиРегланиШтаниШортиКурткиЧеревикиКостюмиБутсиВ'єтнамкиПлавкиЖилеткиМайкиЧиносиДжинсиСандаліCорочкиТермобілизна\nЖіночі В'єтнамки Adidas Adisun, Артикул M19434\nЦіна: 389 грнСтара ціна 990 грн Таблиця розмірів\nПередзвони мені Опис Adidas AdisunЖіночі вєтнамки adidas AdiSun, артикул M19434. У літні спекотні дні або на сонячному курорті просто необхідно мати легкі, стильні та зручні сланці. Верхня частина вєтнамок зроблена з еластичного й пружного піноматеріалу. Ремінець виготовлений з мякого, але міцного Термополіуритану. Фірмовий трилисник на пяті робить дану модель незвичайною. Проміжна платформа з EVA гарантує відмінну амортизацію. Підошва зроблена із міцної гуми, яка володіє високим зчепленням з будь-якою поверхнею.Made in Vietnam\nЖіночі В'єтнамки Adidas M19434\n990 грн389 грнЗнижка -61 %економія 601 грн.\nІнтернет магазин спортивного взуття і одягу рекомендує Жіночі В'єтнамки Adidas B35898\nЖіночі В'єтнамки Adidas M17933


БОМАРШЕ, П’єр-Огюстен Карон де | Біографії\nБОМАРШЕ, П’єр-Огюстен Карон де (Beaumarchais, Pierre-Augustin Caron de – 24.01. 1732, Париж – 18.05. 1799, там само) – французький драматург.\nЖиття і творчість Бомарше можна вважати громадянським подвигом: його діяльність була протестом проти соціальних підвалин “старого ладу”. Син ремісника-годинникаря і сам годинникар, він розпочав із того, що винайшов анкерний спуск у годинниковому механізмі (що свідчило про його талант механіка) і зміг захистити свій винахід, привласнений одним королівським годинникарем. Таким чином він, підмайстер,\nвиграв свій перший процес, замірившись на існуючу систему та порушивши встановлений порядок. Його замовниками стали королівська сім’я, знать, багаті фінансисти. Поступово Бомарше посів високе суспільне становище, отримав важливі посади. Він прилучився до фінансових, банківських, комерційних операцій. Бомарше був підприємливим і йому часто таланило.\nУ 1764 р. він уперше відправився за кордон – спочатку в Іспанію, де виконував доручення французького уряду, пов’язане з делікатними політичними та економічними обставинами: у 70-х pp. він декілька разів відвідав Англію, Голландію, Австрію. Метою його поїздок було виконання різноманітних дипломатичних доручень. Бомарше переконав французький уряд надати допомогу Північній Америці у її боротьбі з метрополією. Маючи рідкісне дипломатичне обдарування, Бомарше вів таємні переговори з американськими агентами, уклав угоду між Францією та Америкою і постачав повстанців зброєю.\nУ 1773-1778 pp. Бомарше вів тривалий судовий процес із приводу спадщини зі своїм супротивником графом де Лаблашем. Цей процес, виграний ним урешті-решт, перетворився у боротьбу з королівським правосуддям і самим королем. Окрім того, в 1777 р. Бомарше заснував товариство драматургів, які в ті часи цілком залежали від книговидавців та акторів, і домігся визнання авторського права. Він віддавав усі свої сили та всі статки для того, щоб видати твори Вольтера, дві третини з яких були забороненими. У 1783-1790 pp. йому справді вдалося видати зібрання творів Вольтера у 70 і 92 томах. Вважаючи забобони “найстрашнішим лихом роду людського”, Бомарше жваво цікавився новими науковими відкриттями. Кмітливість, мужність, активність, непохитність духу проявив драматург і в роки революції. Він постачав революційні війська зброєю. У 1792 р. Бомарше заарештували, він дивом уник смерті, емігрував, а в 1793 р. повернувся на батьківщину, домігшись зняття із себе звинувачень. Під час якобінської диктатури та з часи Директорії він був у заслуженій пошані.\nАктивна громадська діяльність Бомарше постійно супроводжувалася літературною творчістю – і публіцистичною, і художньою. Його відомий у всій Франції судовий процес відобразився у “Чотирьох мемуарах для ознайомлення зі справою П’єра Карона де Бомарше” (1773-1774), які мали великий успіх. У “Мемуарах”(“Memoires”) Бомарше піддав осуду всі форми гноблення, несправедливості та тиранії. Використовуючи свій полемічний талант і художнє обдарування, Бомарше написав “Мемуари” наче комедію: його супротивники змальовані як комічні персонажі, і сцени, в яких зони діють, також сповнені комізму (особливо\nЄ наводяться словесні перепалки Бомарше зі суддею Гезманом і його дружиною). Він засудив суспільні закони, притаманні “старому ладу”. Бунт Бомарше мав соціальний характер, оскільки він протестував проти режиму абсолютної монархії. Бомарше боровся проти парламенту як інституту, перетвореного з реакційний бюрократичний заклад. “Мемуари” були спалені катом, але їхнього автора одностайно визнали “великим громадянином”.\nПізніше, після цілковитої перемоги, Бомарше написав філософський твір “Найпростіші думки про відновлення парламентів “у формі доповіді королю, де він сформулював свої політичні погляди: королівська влада не дається Богом, закони призначені для блага народу і є недоторканими; будь-який уряд повинен пам’ятати, що влада належить народові тощо.\nХудожня творчість Бомарше значна і різноманітна. Надихнувшись народними фарсами, він писав т. зв. веселі “паради”, в яких головні персонажі – простолюдини (“Жан-дурень на ярмарку”, “Колен і Колетта”, “Чоботи-скороходи” та ін.). У цих творах Бомарше критикує суспільні вади: у “парадах” прослідковуються начерки деяких персонажів, які з’являться згодом у більш зрілих творах драматурга.\nДраматургічна діяльність Бомарше розпочалася з написання міщанських драм. До першої з них – “Євгенії” (“Eugenie”, 1767), в якій йшлося про те, як розбещений аристократ звабив цнотливу дівчину, – Бомарше додав теоретичний маніфест-передмову “Дослідження про серйозний драматичний жанр”. Він заперечує трагедію, заявляючи, що сучасного глядача не можуть цікавити події, які відбувалися в Афінах чи Стародавньому Римі, оскільки вони не навчають правилам моралі. Спектакль повинен викликати у глядачів почуття співпереживання, що ставило би їх на місце героїв і таким чином застерігало від життєвих помилок. Дотримуючись своїх принципів, Бомарше написав ще одну міщанську драму – “Двоє друзів, або Ліонський купець” (“Les deux amis, ou Le negotiant de Lyon”, 1770). Драматичні події, що спіткали доброчесних банкірів, мали підкреслювати шляхетність, чутливість, самовідданість героїв, пройнятих чи почуттям дружби, чи любов’ю. Але, попри композиційну доско-налість п’єси, герої її далекі від реальних людських характерів. Бомарше і сам зрозумів, що серйозний жанр не для нього, і тому звернувся до комедії.\n“Севільський цирульник” (“Le barbier de Seville, ou La precaution inutile”, 1775) спочатку мав форму “параду”, згодом – опери, і лише потім комедія набула форми, відомої багатьом поколінням глядачів. Найголовнішим для Бомарше було висловити свою відданість інтересам третього стану. Недарма граф Альмавіва з допомогою свого слуги Фігаро одружується з дівчиною із буржуазної сім’ї Розіною, яка, люблячи його, не бажає бути його утриманкою. Глядача вражають динамічність дії, чудова словесна гра, бездоганний механізм інтриги. Персонажі традиційної комедії зажили в Бомарше новим життям. Опікун Розіни – лікар Бартоло, ретроград і мракобіс, не намагається приховати свого неприйняття нової епохи: “Що вона нам дала такого, що ми мусимо її вихваляти? Всілякі дурниці: вільнодумство, всесвітнє тяжіння, електрику, віротерпимість, віспощеплення, хіну, енциклопедію та міщанські драми”. Але Бартоло аж ніяк не дурень; як людина хитра та підозрілива, він – небезпечний супротивник, до того ж, проникливий психолог: він розкриває всі хитрощі і Фігаро, і Альмавіви, і Розіни. Це гранично достовірний персонаж: будучи кмітливим, Бартоло не втрачає гідності, навіть зазнавши невдачі.\nБагато нового привніс Бомарше і в характер спритного слуги – Фігаро. У його монологах, які не мають безпосереднього стосунку до інтриги комедії, звучить авторське “я”. Це слуга, який протестує свідомо та всерйоз, він відкрито засуджує свого пана. Слова Фігаро стають звинувачувальним актом і проти всього суспільства. За традицією Фігаро звертається до графа “ваша світлосте”, “монсеньйор”, але насправді він зовсім не поважає його. В уста Фігаро Бомарше вкладає і слова-роздуми про “республіку літераторів”, розвінчуючи своїх супротивників, нікчемних “комах”, які заважали йому творити. Гостро звинувачувальний характер має і образ Базіля. Знаменита його тирада про наклеп наче відтворює портрет безчесного парламентського радника Гезмана. Це нахабний викрутень, який слугує лише тим, хто більше заплатить.\n“Шалений день, або Одруження Фігаро” (“ha folle journee, ou Le mariage de Figaro”, 1784), яку без вагань можна вважати шедевром сценічного мистецтва та суспільно-політичним актом, була справжньою сповіддю Бомарше. Недарма Людовік XVI, прочитавши у 1782 р. рукопис комедії, заборонив ставити її на сцені, заявивши: “Якщо бути послідовним, то, щоб дозволити постановку цієї п’єси, потрібно зруйнувати Бастилію. Ця людина знущається з усього, що слід поважати в державі”. Бомарше чудово розумів, що причини заборони його п’єси були суто політичними. Але сам Бомарше, який неофіційно займав пост міністра і вирішував важливі державні справи, був потрібний уряду, через те, попри заяву короля, перемогу все ж здобув драматург. Комедія була передвісницею 1789 року. Недарма Дантон заявив, що “Фігаро” поклав край аристократії, а Наполеон назвав п’єсу “революцією в дії”.\nУ “Весіллі Фігаро” герой стає довіреною особою графа Альмавіви. Він збирається одружитися з покоївкою графині Розіни – Сюзанною. Але граф, захопившись Сюзанною, хоче зробити її своєю коханкою, скориставшись старовинним феодальним правом першої ночі. Фігаро веде з графом наполегливу боротьбу за своє право закоханого та людську гідність. У конфлікті “хазяїн-слуга” програє граф. Розум, хитрість, мужність простолюдина Фігаро виявляються сильнішими від станових привілегій графа.\n“Весілля Фігаро” – неперевершена комедія інтриги. Це музична п’єса (напр., вокальні партії у сцені суду, акт 3), у якій відтворена точна і достовірна картина звичаїв Франції (те, що дія відбувається в Іспанії, не обмануло глядача). Найголовнішим у п’єсі залишається характер Фігаро, який наділений багатьма автобіографічними рисами.\nФігаро відразу ж здогадується про намір графа і відмовляється відправитися з його дорученням за межі замку: він не має наміру працювати для Альмавіви, який замислив звабити його кохану. Фігаро веде декілька інтриг одразу, вважаючи себе вродженим царедворцем; він одразу осягає смисл цього важкого ремесла, яке полягає в тому, щоб “отримати, брати і просити”. Проте він у жодному випадку не дозволить, щоб його ображали. Він заявляє графові, що з розумом і талантом просунутися службовою драбиною неможливо, що всього може досягти лише запопадлива посередність. Особливе значення має монолог Фігаро у п’ятій дії. Цей монолог порушував усі існуючі тогочасні закони драматургії: протягом тривалого часу на сцені говорить слуга, і не про хід інтриги, а про суспільство, про себе, про те, що сильні світу сього не завжди “сильні” розумом, що вони не доклали жодних зусиль для того, щоб досягти свого благополуччя.\nБомарше жваво цікавився проблемою реформи опери, намагаючись знайти прийоми, за допомогою яких можна було б передати філософський зміст п’єси мовою музики. На доказ правильності своєї теорії він написав лібрето опери “Тарар” (“Тагаге”, 1787), музику до якої створив знаменитий А. Сальєрі. За сюжетною канвою ця опера схожа на сюжет “Весілля Фігаро”: цар Атар хоче звабити наречену солдата Тарара. Бомарше розвінчує несправедливість, що панує у суспільстві, славить особисту, а не станову велич людини. Драматург доводить, що зловживання верховною владою призводить до краху цієї влади. У другу редакцію опери, створеної до річниці взяття Бастилії (1790), Бомарше увів нові теми – права на шлюбування, на розлучення без участі священиків, відміни работоргівлі і тему свободи для пригноблених народів.\nСвоєрідним завершенням “Одруження Фігаро” стала остання частина трилогії про Фігаро – “Злочинна матір” (“La mere coupable, ou L’autre Tartuffe”, 1792), поява якої була пов’язана з прагненням до естетичного оновлення жанрів на французькій сцені в роки революції. Бомарше спробував створити щось схоже на мелодраму, відгукуючись, як завжди, на вимоги часу. Другий Тартюф”, як він названий у передмові, підлий Бежарс вносить сум’яття та горе в сім’ю Альмавіви, але з допомогою Фігаро всі конфлікти залагоджуються. Проте справжніх суперечностей у цій п’єсі немає. Колишню дотепність замінила перебільшена чуттєвість і риторика.\n“Севільський цирульник” і “Одруження Фігаро” стали кульмінацією в еволюції французького театру XVIII століття. Ці комедії завжди актуальні, вони й сьогодні не сходять з підмостків театрів, зокрема, й українських (перша постановка “Одруження Фігаро” – в театрі ім. І. Франка; Вінниця, 1920). На сюжети п’єс Бомарше, крім А. Сальєрі, написали опери В. А. Моцарт (“Одруження Фігаро”, 1786), Дж. Россіні (“Севільський цирульник”, 1816). Українською мовою “Безумний день, або Весілля Фігаро” переклали Г. Юра (1920), В. Самійленко (“Шалений день, або Одруження Фігаро”, 1930), С. Тобілевич (1915).\n“Я поспішаю посміятися над усім, інакше мені довелося б заплакати” П. де Бомарше (По добутках Н. В. Гоголя) 1. Разноликий внутрішній мир Гоголя. 2. Подвійність гоголівської творчості. 3. Гумор письменника Н. В. Гоголь одна з таємничих фігур у російській літературі. Все його життя без яких-небудь серйозних труднощів і гонінь сприймається через призму його пронизливих щиросердечних переживань. Смерть же взагалі обкутана просто містичною таємницею, починаючи з того, що свій...


Новини шоу-бізнесу: напівоголений Дмитро Гордон показав дружину у купальнику біля його ніг - фото — Гламур — tsn.ua\nНапівоголений Дмитро Гордон обурив фанів фото з дружиною біля його ніг\nДмитро Гордон та Олеся Бацман / instagram.com/gordondmytro\nНовий кадр журналіста з відпочинку спричинив фурор.\nУкраїнський телеведучий та журналіст Дмитро Гордон, який днями показав себе з шевелюрою та густою бородою, з дружиною Олесею Бацман вирушив у відпустку.\nЗвідти знаменитість поділився неоднозначним кадром з коханою, яким спричинив фурор у Мережі. На знімку Гордон постає з оголеним торсом та в шортах, а Олеся у білосніжному купальнику сидить біля ніг чоловіка. Руки Дмитро поклав дружині на голову.\n"А ви так можете?" – загадково прокоментував Гордон свою світлину.\nЮзери з гумором сприйняли кадр, однак були й ті кого дещо засмутило фото:\nТак виробляють пташине молоко?\nДмитре, ви поважаєте жінок?\nДмитре, захоплюємося вашою естетикою\nЯк називається ця поза?\nТак і хочеться написати щось вульгарне\nНагадаємо, що не так давно дружина Дмитра Гордона у леопардовому купальнику показала струнку фігуру. Обраниця ведучого опублікувала пікантні фото.


Арбузова оголосили у розшук - портал новин LB.ua\nГоловна — Політика — 23 травня 2014, 17:32\nКолишнього чиновника звинувачують у розтратах під час створення телеканалу\nГоловне слідче управління Генеральної прокуратури оголосило у розшук колишнього голову Національного банку України.\nЯк зазначено на сайті ГПУ, постанову про розшук направлено до МВС.\nПри цьому прізвище екс-голови НБУ у повідомленні не вказано, утім ГПУ нагадує, що почала попереднє розслідування за фактом зловживання службовим становищем колишніми високопосадовцями Нацбанку під час створення телеканалу "Банківське телебачення" (БТБ).\n"Колишнього голову НБУ повідомили про підозру за ч. 5 ст. 191 (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем) Кримінального кодексу України", - сказано у повідомленні Генпрокуратури.\nНагадаємо, раніше ГПУ повідомляла, що у 2011-2012 роках, коли Арбузов керував Нацбанком, на БТБ витратили понад 117 млн грн з держбюджету. Ці гроші йшли на купівлю обладнання, надання послуг.\nТемы: НБУ, розшук, Сергій Арбузов


Вилучили 700 тисяч доларів з автівки: на Волині затримали посадовця митниці » ТВА\nВилучили 700 тисяч доларів з автівки: на Волині затримали посадовця митниці\nНа Волині затримали посадовця місцевої митниці,Михайла Бурдейного, який, ймовірно родом із Буковини. У його автомобілі вилучили 700 тисяч доларів. Про це повідомляє видання Obozrevatel з посиланням на пресслужбу Офісу генерального прокурора.\nЗа даними з його електронної декларації, митник родом із Буковини та володіє тут майном у Чернівцях та на Кельменеччині.\n“У межах досудового розслідування проведено обшук особистого автомобіля одного з начальників митного поста Волинської митниці Держмитслужби, під час якого вилучено понад 700 тис. доларів США. Кошти були розподілені на певні суми з позначкою, для кого вони призначені”, – йдеться в повідомленні.\nНаразі йому інкримінується “Зловживання владою або службовим становищем”, “Несанкціоновані дії з інформацією, яка оброблюється в комп’ютерах, автоматизованих системах, комп’ютерних мережах або зберігається на носіях такої інформації, вчинені особою, яка має право доступу до неї” та “Службова недбалість”.\nЗа інформацією журналіста Євгена Плінського, Бурдейний брав участь у конкурсі на посаду керівника Волинської та Чернівецької митниць, однак не пройшов співбесіду на “доброчесність.”.\nПочинаючи з 2016 року він був “налядачем” Волинської митниці й очолював корупційні схеми на посту “Ягодин”. У 2020 році він навіть тимчасово керував цим постом.


10 березня «Укртатнафта» отримала першу партію азербайджанської нафти трубопроводом «Одеса-Кременчук». Загалом «Укртатнафта» переробляє Azeri Light з грудня минулого року, втім до цих пір нафта доставлялася на завод залізничним транспортом. Гілка трубопроводу «Одеса-Кременчук» простоювала кілька років, але завдяки диверсифікації нафтових поставок цей нафтопровід знову в строю діючих.\nПоставки Azeri Light дозволили ПАТ «Укртатнафта» достроково розпочати виробництво бензинів стандарту Євро-5. Відсьогодні ж усе паливо, що відвантажує підприємство, відповідає виключно найвищому екологічному стандарту. Завдяки оптимізації маршруту доставки нафтового ресурсу на Кременчуцький НПЗ гарантуються стабільність забезпечення підприємства сировиною для переробки та зростання обсягів прокачування нафти системою нафтопроводів ПАТ «Укртранснафта». Все це сприятиме наповненню бюджетів усіх рівнів.\nТакож відновлення трубопровідних поставок азербайджанської нафтової сировини сприятиме відродженню ефективної співпраці між найпотужнішим вітчизняним нафтопереробним підприємством та єдиним оператором магістральних трубопроводів України. В планах спільного проекту «Укртатнафти» та «Укртранснафти» – промислові обсяги поставок (до 1, 3 мільйонів тонн Azeri Light у поточному році).


Судний день (2016) » Дивитись фільми українською мовою в хорошій якості онлайн безкоштовно\nРежисер: Джоель Ново\nБойовик режисера Джоеля Ново Судний день онлайн взяв в якості сюжету стару добру тему кінця світу. «Судний день» - так охрестили люди переломний момент в житті планети, коли в світ через несподівану землю проникли справжні породження пекла. Їх метою було - вбити все живе, залишивши після себе випалене простір. Злобні тварюки не шкодували нікого. Земля перетворилася в криваву м'ясорубку. Загинуло безліч безневинних жертв. Знаходилися сміливці, які боролися за себе і за все, що їм було дорого. Але і вони тисячами гинули в нерівній сутичці. «Судний день» перевертає історію планети. І ніхто не впевнений в тому, що це не повториться знову.\nПроходить п'ятнадцять років. Трагедія «Судного дня» поступово починає забуватися. Люди відновлюють зруйновані будинки, переживають втрату близьких, знову будують відносини і намагаються вчитися жити заново. Але злі сили знову не залишають спроб погубити планету. Зло повертається, тільки тепер уже в іншому вигляді. Які залишилися в живих після колишнього голокосту воїнам доводиться знову взяти в руки зброю. На стороні темних сил - могутнє зло, а на стороні людей - добро і правда, які повинні допомогти їм здобути перемогу в цьому нерівному бою. Воїнів залишилося небагато, але всі вони готові боротися до кінця.уникальные шаблоны и модули для dle


Головна Категорії статей Новини міста та району Служба порятунку «101» інформує !\nОпубліковано: П'ятниця, 06 грудня 2019, 10:08\nЗ початку поточного року на території району було зареєстровано 15 випадків виявлення вибухонебезпечних предметів часів Другої світової війни.\nТак, 28 листопада поточного року групою піротехнічних робіт та підводного розмінування АРЧ АРЗ СП У ДСНС в області знищено 1 артилерійський снаряд калібром 45 мм, часів Другої світової війни, який було виявлено 27.11.2019 року в урочищі «Бутівщина» біля с. Шевченкове, Бахмацького району.\n- концентрації у повітрі вибухонебезпечних речовин та сумішей; - кількості вибухопожежонебезпечних речовин у резервуарах, ємкостях, апаратах; - наявності витоку вибухопожежонебезпечних речовин; - тиску та температури вибухонебезпечних речовин і газоподібних сумішей у трубопроводах, резервуарах, ємкостях, апаратах; - деформації, осідань та горизонтальних зміщень елементів будівель та споруд; - цілісності та відносних змін значень геометричних параметрів (горизонтальних, вертикальних, кутових) основ фундаментів, несучих конструкцій та вузлів їх з’єднань; - потужності іонізуючого випромінювання, рівня забруднення навколишнього середовища радіоактивними речовинами.


Визначення адміністративного акту - Що це таке, сенс і поняття\nУ правовому полі можна виділити різні види актів . Однією з них є адміністративна , яка складається з декларації, яка добровільно проявляється в рамках дій громадської функції і має особливість, що негайно виробляє індивідуальні юридичні наслідки. Іншими словами, це вираз адміністративної влади, яка може бути нав'язана імперативно та односторонньо.\nОскільки вони є заявами, матеріальні акти державного управління не включаються до їх адміністративних актів; Останні, з іншого боку, кваліфікуються як керівники, оскільки вони не вимагають дозволу з боку судової влади для визначення їх характеристик і що вони є обов'язковими.\nКласифікація адміністративних актів\nІснує багато течій, які опікуються ідентифікацією різних видів адміністративних актів; серед них найбільш прийнятним базується сегментація, проведена Габіно Фрага. Згідно з цією теорією акти можна класифікувати:\n* За своєю природою : враховується воля особи, яка їх виконує. Якщо його метою є зміна закону або вплив на права, які вона регулює, вони є законними. Якщо воно не має бажання викликати правові наслідки, але створене з метою виконання актів державного управління як вуличного мощення або прибирання, вони називаються матеріальними або виконавчими актами;\n* Для воль, які дозволяють її створення : відповідно до організацій, які її формують, вони можуть бути односторонніми, якщо це впливає лише на організацію, яка її робить, або на багатосторонню, якщо вони виражають волю двох або більше людей або утворень. У рамках багатосторонніх активів діють колегіальні, колективні, умовні та договірні акти;\n* Для взаємозв'язку між їхньою волею та законом : згідно з правами та обов'язками, що встановлюються законом, акти можуть бути обов'язковими (також називаються регульованими чи пов'язаними між собою, фізичні або юридичні особи повинні дотримуватися всіх аспектів, що встановлюються законом і не існує місця для індивідуальних рішень) або дискреційних (певні ліцензії дозволяються і люди можуть приймати рішення). Необхідно підкреслити, що обидва акти дотримуються законом, так що ніхто не може усунути умови, які він визначає;\n* За радіусом, на який впливає його дія : у цій класифікації можна розрізняти внутрішні і зовнішні акти. Перші стосуються тих дій, які здійснюються з метою регулювання внутрішнього функціонування закону в адміністрації. Останні включають найважливіші дії держави, через які він сам наказує і контролює дії внутрішніх або індивідуальних актів;\n* Для своєї мети : вони є посередниками, або вони здійснюють інструменти для того, щоб основні акти адміністративної діяльності мали ефективну долю. Згідно з тим, чому ці дії здійснюються, їх можна розділити на попередні ( дії , необхідні для того, щоб Адміністрація здійснила повноваження Державної влади, прямо чи опосередковано впливає на окремих осіб), рішення (односторонні заяви про волю) в якому реєструється зміна, припинення або визнання конкретної суб'єктивної правової ситуації) та виконання (дії, які повинні виконувати прийняті рішення та адміністративні рішення у всіх діях, здійснених фізичними або юридичними особами) ;\n* За своїм змістом і правовими наслідками : в цій класифікації можна знайти інші, які дозволяють розрізняти дії, що здійснюються з метою розширення правової сфери, інші, щоб обмежити цю сферу і ті, які дозволяють мати доказ існування держави .\nКоли класифікація адміністративних актів покладається на тих, кому вони призначені, можна розрізняти питання загального характеру (їхні одержувачі не визначені) і особливого характеру (адресовані фізичній особі).\nАкти можуть також підтримувати зв'язок з попередніми правилами. Є, в цих випадках, регульовані адміністративні акти (пов'язані з правилом, що визначає його зміст), на відміну від нерегульованих (коли можна вибирати між різними дозволами).


На місці конфлікту у центрі Полтави працює слідчо – оперативна група поліції (ФОТО) – Новини Полтавщини\nВи тут: Головна сторінка > Суспільство > На місці конфлікту у центрі Полтави працює слідчо – оперативна група поліції (ФОТО) Суспільство На місці конфлікту у центрі Полтави працює слідчо – оперативна група поліції (ФОТО) 06.04.2017 nastya На місці конфлікту у центрі Полтави працює слідчо – оперативна група поліції (ФОТО)\nБіля арки, по вулиці Соборності, 37, близько 19:00, зібралися на мітинг спочатку до 50 осіб, а потім кількість мітингувальників зрослаприблизно до понад 300 осіб. Про це повідомили в ГУ НП Полтавської області.\nЗахід розпочався мирно. Люди стояли з плакатами та словесно виказувалиневдоволення. В один із моментів між представниками приватної охоронноїфірми та протестуючими раптово виникла бійка.\nВнаслідок сутички постраждали троє осіб. Одна людина отримала ножовепоранення, ще одна – ушкодження голови (ймовірно ударом дерев’яною палицею) та травмовано патрульного поліцейського (удари в обличчя, ймовірно перелом носа). Всі троє доставлені каретами швидкої допомоги до місцевих лікарень. Тяжкість завданих тілесних ушкоджень з’ясовують лікарі.\nЗ метою недопущення ескалації конфлікту, в ситуацію втрутилися працівникиполіції. Вони розмежували конфліктуючі сторони і продовжують нести службу на місці події. Зі сторонами конфлікту проводилися перемовини щодоприпинення радикальних дій, які загрожують життю і здоров’ю оточуючихгромадян. На даний момент активного протистояння немає.\nПоліцією загалом затримано 8 найбільш активних осіб з обох сторін. Наразі особи цих людей встановлюються та встановлюються всі обставиниправопорушення. На місці події продовжує працювати слідчо-оперативна група.\nДоба в АТО: 29 обстрілів позицій ЗСУ, 2 українських військових пораненоПолтавців запрошують на презентацію книги “Мустафа Джемілєв: Незламний”


Проблема молоді в романі В. Барки "Жовтий князь" — шкільний твір, приклад учнівського твору\nТвори з української літературиБарка ВасильЖовтий князьПроблема молоді в романі В. Барки "Жовтий князь"\nШкільні твори > Б > Барка Василь > Жовтий князь > Проблема молоді в романі В. Барки "Жовтий князь"\nМолодь — майбутнє нації. Ідеологи тоталітарного режиму добре це розуміли і почали її обробку відповідно до своїх потреб. У романі В. Барки ми читаємо, що в школі дітей вчать сміятися з віри і церкви, навіть зі своїх темних та "забобонних" батьків.\nКомсомольців посилали для руйнування храмів. "Наближається комісія, і з нею комсомольці, яких люди знають з обличчя і прізвища, а від цього дня будуть пам'ятати з приладдя розору, несеного до церкви: лому, кайла, сокири, молотка, линви, пилки чи що. Як збройні солдати, хлопці держать знаряддя, удаючи зневажливість, але огинаються під поглядами". І далі: "Хлопці знехотя, ніби ледачі підпаски, послані завернути коні, рушили до дзвіниці, приглушено ремствуючи". Відчувається, що не так легко зламати вікову традицію — пошану до церкви, що виховувалася змалечку селянами у своїх дітей.\nМолодших дітей теж залучали до "справи", привчаючи до неправди й несправедливості. Коли уповноважені забирали у селян останній хліб, ланка піонерів, під орудою партійця, скандувала: "Куркуль, віддай хліб! Віддай хліб, ти — експлуататор!" Школярі навіть не розуміли слова, які викрикували, але так наказано...\nСелянин із гіркотою, але спокійно говорить дітям: "— Який я експлуататор? То — хтось другий: навча неправди і так робить. А я від землі. Дивіться на мої руки: всі в мозолях, і дивіться на чиїсь...\nПіонери зирнули на руки диригента-партійця, м'які, як балабушки, але він помигонув грізним знаком — знов кричати". Так рушилась одвічна традиція і моральний закон — шанувати старших, поважати працю, справедливість, а не силу.\nУ сім'ї головного героя Мирона Даниловича Катранника — троє дітей. Разом із дружиною і матір'ю він намагається виховати їх відповідно до своїх моральних переконань, не допустити чужого, ворожого впливу. Але хлопці ходили до школи і потроху звикали до думки, що віра, церква — це щось зайве, "пережиток". Коли настав голод, мати вирішила, що навчання можна перервати. "Бо з якої речі? Змордовані діти від їхнього голоду будуть душами калічитись, завчаючи злу неправду про батьків". Учням розповідали також про партію, "як гарно при ній". І це, мабуть, єдина правда, бо ті, хто прилаштовувалися "при партії", одержували пайок і всілякі привілеї.\nСторінку згенеровано за 0.033667 сек.


Як правильно худнути без стресу?\nдодому Поради Як правильно худнути без стресу?\nЗахоплення дієтами, спостережуване останнім часом, змушує ще раз звернути увагу на ті ризики, з якими ми можемо зіткнутися при їх застосуванні.\nКоли жінка хоче скинути 2-3 кг, це можна зробити досить швидко шляхом голодування, вживаючи лише воду або соки. Але це вимагає великої сили волі і напруги нервів, що може викликати стрес в організмі, а по закінченні її, зголоднілий організм може набрати з лишком отак зайвих кілограмів 5-7. Навряд чи це те, до чого ви прагнули, адже це робить невід’ємними поняття дієти і стресу.\nХуднемо без стресу\nОтже, припустимо, що уважно оглянувши себе в дзеркало, ви прийшли до висновку, щоб вся Анталія була у ваших ніг, потрібно терміново прибрати 2-3 кіло. А до омріяної поїздки всього один тиждень.\nЩоб це зробити і при цьому уникнути стресу організму та не зіпсувати собі і близьким вам людям відпустку, можна порекомендувати наступну досить жорстку, але зважену дієту, розраховану на 5 днів.\nДень 1 – треба максимально очистити організм. Будь-які натуральні соки, овочеві коктейлі на ваш смак, плюс багато зеленого чаю або відвару листя брусниці. Це чудовий сечогінний засіб зробить свою справу. Ви повинні випити в цей день не менше 2 літрів рідини.\nДень 2 – на даному етапі дієти без стресу тільки молочні продукти – знежирений сир, йогурти, кефір.\nДень 3 – овочі в будь-якому асортименті. Рекомендується салат з рослинним, бажано оливковою олією. Загальний обсяг овочів 1-1,5 кг, не більше. Продовжуємо пити зелений чай або відвар.\nДень 4 – повторюємо те ж, що і в перший день – соки без цукру і чай.\nДень 5 – з ранку ви можете відчути слабкість і запаморочення. Але результат, вже досягнуто, і ви можете собі дозволити з’їсти 1 (але не більше!) круте яйце з сухариком або крекером. Настій імбиру або розмарину додасть вам бадьорості.\nОтже, цей досить простий спосіб, як правильно худнути без стресу, призвів до того, що ви свого добилися і готові до поїздки. По приїзду на курорт пам’ятайте, що ваш організм ослаблений, тому виходити з дієти потрібно поступово, щоб уникнути стресу для організму. В перший день не варто довго засмагати, краще не плавати (інакше є ризик застуди), а озирнутися і зробити легку прогулянку уздовж берега моря. Не варто накидатися і на місцеві делікатеси (як би спокусливо вони не виглядали). Пам’ятайте, що ви виходите з дієти, і ваш організм не готовий ще до експериментів, тим більше до незнайомої і екзотичної їжі, типу восьминога в арахісовій соусі. Виходьте з дієти поступово, без стресу і ваша відпустка буде приємним і цікавим.\nЯк правильно худнути без стресу – варіант 2\nІнший варіант дієти без стресу для організму, розрахований на більш тривалий час – до трьох тижнів, але зате цей варіант більш щадний, і дозволить вам харчуватися практично звичайними продуктами, але в обмеженому обсязі.\nЦя дієта хороша тим, що вихід з неї менш складний, і ви можете перервати її, коли вам захочеться.\nВона розрахована так, що в день ви отримуєте не більше 1500 ккал, а ваш вага буде знижуватися на 1-1,5 кг в тиждень.\nЩодня – 4-5 прийомів їжі. М’ясо до 100 грамів на день, сир не жирний до 30 грам.\nсніданок – склянка соку, яйце з крекером;\nдругий сніданок – маленьке канапе з маслом і сиром, кава без цукру;\nобід – 50-100 грамів м’яса або не жирної птиці з пюре шматочок житнього хліба, сік;\nвечеря – овочевий салат з оливковою олією, чай з ложечкою джему, зелене яблуко.\nЗавжди, крім цього, корисний відвар з трав – подорожника, розмарину, імбиру, лимонника, і, при можливості, женьшеню. Це додасть вам бадьорості, поліпшить тонус і підніме настрій. Намагайтеся більше рухатися, але не перенапружуйтеся.\nЗапам’ятайте, дієта повинна бути без стресу!\nпопередня статтяЯк прибрати «вушка» на внутрішній стороні стегна?\nнаступна статтяЧим замінити м’ясо?