:: Анатолій Пашкевич - Мамина вишня ::\nОповідання про те, як народжувались кращі пісні автора, про далеке дитинство, в якому були й радість, і смуток, але завжди жила пісня, материнська любов.\nНевтолимий біль утрати, ніхто не вертається із вічної путі, та лишається багатий талант любити людей, пекуча сльоза і невтишима пісня:\nПісня «Мамина вишня» уже дихала в хаті, лише голосу її ще не було чути.\nЗапала довга пауза, як у музиці. Ніхто не наважувався взяти слово, бо всі розуміли, що після цієї паузи має статися щось дуже важливе в цій поминальній сповіді. Сиділи, мовчали, згадували кожен щось своє задушевне про* господаря дому, і ніхто не зважувався порушити мовчання, бо передчуття підказувало, що в цей час, може, поет промовляє до кожного з нас, і ми слухаємо в собі його милозвучний голос.\n«Я вам скажу, що немає, певно, такого і поета, і композитора, який би не присвячував матері своїх кращих рядків,— чув я ніби з далекого сонячного ранку добру мову поета, який любив привітатися: «Доброго дня, добра людино!» — Бо мати переливала нам свою радість і свою надію в колискових піснях, бо мати благословляла нас у далеку дорогу, коли ми підростали і йшли в широкий світ, бо мати в зойках чекала наших листів з фронту, бо мати з любов'ю й сльозами зустрічала мене тоді, коли я, поранений, повертався з госпіталю додому в своє рідне село Березову Рудку, що на Полтавщині.\nЯ присвятив матері чимало пісень, а між ними одного щасливого дня народилася «Мамина вишня».\nПригадав я своє рідне село, свою хату, садок і там, у саду, мамину вишню. Звідтіль я йшов у широкий світ. Біля воріт вишня проводжала мене пахучим цвітом і плакала так, як і мати плакала, коли я виїжджав із рідного села. Вишня зустрічала мене й тоді, коли я повертався, а мами вже не було. Приїхав якось додому, був травень, одцвітала мамина вишня. Чому мамина? Бо завжди мама рвала з неї найперші вишеньки і частувала нас. Ми ту вишню так і назвали — мамина вишня... І ось я стояв, бачив, як дерево ронило на землю запашний цвіт, і білі пелюстки здалися мені слізьми, і народився в мене вірш. Але не одразу і не скоро він став піснею, бо пісня — то слова і музика. А музика, яку написав мій друг, талановитий композитор-пісняр Анатолій Пашкевич,— чудова. Сердечна музика. Думаю, про матір саме так і треба писати, співати, говорити, любити її і вічно поклонятись — усім серцем. Бо всі ми — наших матерів діти».\nЗітхнула тиша — із-за столу підвівся Анатолій Пашкевич, мовчазний і тривожний, і з журби його виростала мамина вишня, яку вони удвох з другом Дмитром Луценком посадили для України. Поет і композитор написали багато гарних пісень, які полюбили люди,— і «Хата моя, біла хата», і «Ой ти, ніченько», і «Любисток», і «Батькове серце», і «Гуси летіли». Але Анатолій Пашкевич на похороні друга згадав тільки одну — «Мамину вишню», згадав у найтяжчу хвилю життя, коли діти хочуть, щоб їх почула мати.\nАле одного травневого вечора вишня і тюльпани заплакали — вмирали мама.\nТюльпани згорнулися на ніч, а мама сказали, що як тільки вона відійде на той світ, тюльпани зацвітуть. І так сталося: через день, коли виносили маму з хати, тюльпани ожили знову гарячим полум'ям, як спалах прощання з тією, яка так любовно їх плекала. А вишня плакала білим цвітом.\n— Сплинув час, і ось я знову їду до рідного села,— мовить тихо Анатолій Пашкевич.— Водій автобуса увімкнув радіо — і раптом на повен голос зазвучала «Мамина вишня», пролунала так всесильно, ніби не з республіканської радіостанції, а з дорогого серцю рідного куточка, осяяного усміхом мами. І голос — я чув у пісні мамин голос...\nІду від площі, де колись з церковних дзвонів проростали в моїй дитячій душі перші пелюстки голосового цвіту, вулицею до самого берега Случі, на якому стоїть наша батьківська хата. Веселіють сусідські садочки, співають пташки. Підходжу до хати, а хата аж здригнулася, закричала:\nМамина вишня в саду...\nСерце обірвалося. Не можу дихнути. Очі застилає білими пелюстками вишневого цвіту.\nСумує батьківська хата — ще нижче припала до землі. Сумує темно-зелений садок з високою кропивою. Сумує мамина вишня з напівсухим гіллям біля грядки з тюльпанами, що дико покущилися.\nЗаходжу до хати. Батько на інвалідній колясці, пожовклі фотографії на стіні, три зарубки на одвірку: перша — коли закінчилась війна і я пішов до школи, друга — коли закінчив семирічку і пішов працювати, і третя — коли продали корову і купили мені баян... Питає батько, чи слухав сьогодні «Мамину вишню» і чи голос мамин чув. Кажу, що чув, бо я голос мами залишив у пісні. Він живе у вокалізі, що хоралом звучить між куплетами, бо в ньому я використав мелодію народної пісні «Ой чи ж тії та сади цвітуть», яку мама дуже любила і співала.\nБуйно цвіли тюльпани під вікнами. Несу їх мамі і плачу, і світа не бачу за сльозами, а до могили прийшов, тюльпани на горбик поклав, де похований мій цілий світ, бачу, руки мої в краплях червоних... Стрепенувся від тих сліз кривавих, аж то пилок тюльпани світом розсівали... А я чую голос із могили. Мама до мене промовляють. Стою у відсвіті калини, яку посадив батько, витираю сльози, а сльози червоні...\nАнатолій Максимович підійшов до рояля, який тужливим мовчанням вшановував пам'ять господаря, торкнувся темної прохолодної поверхні, будив спомин із давноминулих днів:\n— Тут, на цьому ось місці, ми з Дмитром Омеляновичем садили однієї ночі «Мамину вишню», стелили їй свої українські душі, а небом їй хай буде любов наших матерів. Пісня прийнялася в цій оселі, розбудила весь великий будинок і зайшла в кожен дім, де її й не чекали такої пізньої години, тож хай вона і нині засвітить, як жива душа друга...\nНатиснув на клавішу магнітофона, що сиротливо тулився на роялі,— і в хаті розквітла мамина вишня, і заплакала білим цвітом за праведною душею...\nПрощалися, і я з сумом казав про це Анатолієві Пашкевичу і щиросердо признався, що його схвильований спомин вогнистим карбом ліг на душу, і просив записати\nвсе мовлене і пережите та написати книжку новел, як приходять на світ пісні, які полюбив народ і прийняв за свої, а носить їх під серцем Україна.\nЯ розумів, звідки падає тінь цієї виболеної туги. Не стало побратима, з яким ріднила українська сестриця-пісня, обірвалася мелодія на півслові. Летіли разом у пісенному небі над Україною і творили диво, а коли в друга заболіло перебите крило, Анатолій Пашкевич підтримував його в польоті з останніх сил і посилав на підмогу живе слово. Телефонував з Луцька по кілька разів на день і завжди із світлим спомином чи доброю новиною, як з цілющим бальзамом для хворого серця, що знемагало під тягарем земних тривог: «Кріпіться, Дмитре Омеляновичу, ми з вами ще напишемо море пісень». Сумно, що в тому морі висихала вже остання крапля...\nБула в Анатолія Пашкевича ще одна гризота: творцеві й художньому керівникові Волинського народного хору не давали жити бюрократи від культури, оті комарики над болотом, які можуть закусати й орла. Гнули до землі талант, ламали горду поставу художника, забивали в землю великодержавним кулаком українську пісню. Комарики підточували крила, болотяна мошкара заїдала митця, і я це відчував по настрою Анатолія Пашкевича. Згадав, як три роки тому газета, де я завідував відділом культури, виступила на захист його таланту, який складає духовне багатство України. А дні були тривожні: квітував травень, а в Чорнобилі клекотав смертю четвертий реактор, радіація вражала не лише тіло, а й душі. Чиновники продовжували діяти, як у часи диктаторського режиму,— сіпали художника за шнурочок, мов маріонетку, свіжі вітри демократії віяли не для них. Правда, після виступу газети комарики стали обережніші, але затаєне зло й далі висіло над болотом.\nОдного пізнього вечора, коли в сусідніх будинках уже й не світилися вікна, пролунав міжміський дзвінок. Телефонував з Луцька Анатолій Пашкевич. Голос бадьорий і схвильований, він щойно завершив новелу «Мамина вишня» як заспів до книжки, лежать перед ним її зболені сторінки.\nВін почав читати новелу, і голос його затремтів, і бідне повоєнне дитинство у веселих церковних дзвонах дивилося здалеку, і заплакала стара вишня коло хати, і застогнала калина на могилі в маминому узголів'ї, і до хати із слова і музики сина входив образ і голос матері.\nОсь так писалася ця книжка, піднявшись над буднями і суєтою, вийшовши з любові і болю, виросла тихо, як мамина вишня, якій потрібна рідка земля і небо України.\nБІЛЬ НА ПЕЛЮСТКАХ\n— Вйо-о, ріднесенькі! Вйо-о!\nПідвода несамовито підстрибує і торохкотить шляхом. Поруч мене сидить старший брат, попереду — мама з їздовим. У брата нижня губа в крові — прикусив язика від тієї тряски. їздовий батожить коней, а я не можу зрозуміти, чи то ми від когось тікаємо, чи когось доганяємо, аж поки не навалюється на нас ревище літаків. Мама прикрила нас собою, обхопила руками, але втримати не може: підкидає так, що, здається, от-от повилітаємо з підводи.\n— Тримайтеся за полудрабки! — кричить їздовий і свище батогом у повітрі.\nІ раптом небо ніби розірвалося, і вже не чути, як торохкотить підвода, жодного звука, тільки підкидає ще дужче. За якийсь час у вухах відлягло, і знову ревище, знову розриви снарядів...\n— Вйо-о, ріднесенькі! Вйо-о! — щосили батожить коней їздовий.\nВони хропуть, натужно стогнуть і несуть нас уперед.\nЩе кілька разів гримнуло, і ревище почало віддалятися.\nКоні стишилися. Зупинилися неподалік дороги у вільшанику, злізли з підводи. Мати безсило опустилася на землю й заплакала. Брат вибіг на дорогу, я — за ним.\n— Верніться, дітоньки! — кликала стривожена мати.\n— Нехай побігають. Вже не прилетять,— витираючи змилені коні, мовив їздовий.\nВідпочивши трохи, рушили далі. За вільшаником побачили зруйновані будинки. То було містечко, до якого ми діставалися. Скрізь крик, плач, голосіння, пожарища...\nЗвернули у бічну вуличку. На бруківці побачили убитого коня, біля якого стояло і злякано здригалося немічне лоша. А неподалік у зеленому беретику, синьому в білий горошок платтячку лежала мертва дівчинка. Вітерець грався її білими кучериками, що вибилися з-під берета, і не хотілося вірити, що вона вже ніколи не підведеться і не побіжить, радісно усміхаючись. Я мимоволі схопив мамину руку і уткнувся головою їй у коліна.\nМи їхали далі, а за підводою бігло лошатко. Воно час від часу зупинялося, жалібно іржало, оглядаючись, і знову бігло за нами.\nСтемніло, стало холодно. Я кидався у жару. Мама прикладала долоню до мого чола, вкутувала мене і плакала. Угорі над нами гойдалися зорі. Я дивився на них, і мені здавалося, що то вони підганяють коней: «Вйо-о! Вйо-о!».\nМи все далі й далі віддалялися од берега на військовому кораблі. Мама говорила, що це Чорне море, але я ніяк не міг второпати, чому воно зветься чорним, коли насправді таке синє-синє, як небо.\nНа палубі лежали й сиділи поранені бійці, та найбільше було жінок з дітьми. Вузеньким проходом, що утворився між людей, бігали взад і вперед моряки.\nЦього разу небо гуло безперестанку. Матері пригортали до себе дітей, все нижче й нижче схиляючись над ними. Літаки ревли над нами, небо дрижало, гупало, тріскотіло, здавалося, що розколюється світ.\nПопереду по курсу йшов на дно підбитий фашистами корабель. Навколо нього у воді борсалися люди. їхні відчайдушні крики, благання про допомогу краяли наші дитячі серця. Та допомогти їм не міг ніхто, бо ворожі літаки продовжували наліт.\nНаш корабель, маневруючи, набрав швидкість і щасливо вирвався з-під «опіки» фашистських літаків. Як потім розповідала мати, з чотирьох кораблів до місця призначення дійшов тільки один — наш...\nНарешті прибули в Тюмень. У селищі Костильово нам тепер належало жити. Маму направили сюди працювати директором артілі, яка виготовляла скипидар. У Костильово з різних регіонів країни вивезли на поселення також громадян німецького походження.\nМісцеві мешканці вороже зустріти поселенців. Тому й жили вони окремою колонією, відчужено, намагаючись привертати до себе якнайменше уваги. Вони майже не виходили із своїх помешкань. Щоправда, коли робітники артілі поверталися додому, німці посилали своїх дітей просити по дворах милостиню, бо жили вони злиденно, ледве животіли.\nНадвечір ми, дітвора, ладнали лотки — щось на зразок самоката, тільки замість коліщат на днище намащували місиво з коров'ячого кізяка й поливали його водою. Мороз швидко сковував днище гладеньким льодом, і ми вихором мчали на тих лотках.\nСаме в цей час і ходили обідрані німецькі діти просити милостиню.\nНаш двір був просторий, і тут завжди збиралося багато дітвори. Верховодив нею Шурка Цар. Царем його не прозивали, це було його прізвище, і він гордився ним. Щоправда, дорослі сумно казали, що він тепер один-єди-ний Цар на всю Росію, бо ж батько його загинув на фронті.\nТого вечора у наш двір зайшло троє маленьких німчаків, вкутаних у якесь ганчір'я.\nШурка Цар поманив їх пальцем, мовляв, підійдіть ближче. Ті швиденько підступили до нього і жалісливо, наперебій простягаючи рученята, затягнули хрипкими голосочками:\n— Подайте хлєбушка. Подайте, пожалуйста...\nШурка Цар нагнувся до казана, в якому парували кізяки, набрав місива і почав напихати його німчакам у роти, примовляючи:\n— Єжтє, пожалуйста! Єжтє, пожалуйста!\nСтарші хлопчаки також підбігли до казана і услід за Шуркою напихали малюків. Відтак обступили нещасних колом і стали реготати.\nА ті покірно стояли, притулившись одне до одного, і плакали. Шурка Цар набирав з казана місиво і тепер уже мастив ним хлоп'ячі личка, вдаючи, що витирає їм сльози. Брат мій не витримав — з розгону збив Шурку з ніг. Вчепившись один в одного, хлопці покотилися по снігу. І в цей час з хати вийшла мама. Дітвора, наче горобці, пурхнула з подвір'я.\nМама підійшла до переляканих німчаків і мовчки повела їх до хати. Налила в миску води і стала відмивати. Потім посадила усіх за стіл. Діти схлипували, шморгали носами, та коли мама поклала перед ними молоко і шматки житнього коржа, враз притихли, втупившись поглядом у харч. Та по хвилі кожен з них спритно сховав свій шматок коржа в лахміття, і вони жадібно накинулися на молоко.\nМама сиділа край стола і дивилася то на нас з братом, то на німецьких дітей. На очах у неї тремтіли сльози...\nЗа Куцановим городом понад кущистим диким сливником збігала до невеличкої річки Душнівки звивиста стежка. Хто йшов нею, неодмінно зривав дві-три сливки. Були вони маленькі, чорні, як терен, та такі смачнющі, що кращих і не знайдеш. Ми пролазили в густі дряпучі кущі, рвали сливи за пазуху, тож сорочки наші бралися фіолетовими плямами.\nНарвавши слив, всідалися на березі Душнівки, ласували ними і стріляли один в одного кісточками. Траплялося, що комусь-таки боляче діставалося.\nДушнівка була неглибока, переходили її вбрід. Горнулася річка у якийсь дивний, сивий аж до білизни, верболіз. Береги її поросли зеленим татаринням. На Зелені свята люди оберемками розносили його по хатах. Вистеляли ним підлогу, прикрашали стіни зсередини і знадвору. І тоді вулицею пливли п'янкі пахощі татарського зілля. Крім п'явок, у Душнівці водилася ще й риба. Не бозна-яка, та все ж риба: маленькі бокасики з червоненькими плавниками, сикавки з поцяткованими боками і колючими жабрами та в'юни.\nКожен хлопчисько мріяв піймати хоч одну рибу. Кортіло й мені. Тож, не довго думаючи, самотужки змайстрував собі вудочку. Вудлище було з лозини, замість жилки — нитка, зате поплавець справжній: з гусячого пера, гачок з тоненького дроту, добре заточений, але без зазубня. Чіпляв я на нього глевкий хліб і закидав де глибше. Серце моє завмирало, коли починало клювати і поплавець йшов під воду. Поспіхом смикав вудлище. Бокасик, зриваючись з гачка, все ж за інерцією падав на берег. Я відкидав вудочку, схоплювався з місця й накривав його долонею.\nСикавки на хліб не ловилися, а тим паче в'юни. В'юна таким гачком не підсічеш і не витягнеш. Ловили ми їх кошиками з лози. Підводили тихенько кошика під берег і, бовтаючи ногою воду, заганяли в нього в'юнів.\nОдного разу, витягаючи кошика з води, я ледь не випустив його з рук. Підняв, а в ньому аж кишать в'юни. На радощах помчав щодуху додому. Прибіг на подвір'я й загукав:\n— Мамо, мамо! Де ж ви?! Перелякана мама вибігла з хати.\n— Дивіться, що я піймав! Мама зазирнула в кошик:\n— Ой, Боженьку, що ж це воно таке?!\n— В'юни! — гордо, як справжній рибалка, відповів я.\n— Та нащо ж ти цей дріб'язок додому приніс? Хто ж з ним морочитися буде?\nЯ на мить сторопів, а потім мовив:\n— Чого ж, Мурчик поласує,— і заходився висипати рибу з кошика.\nДля Мурчика то було справжнє свято. Спершу він, облизуючись, поглядав то на мене, то на в'юнів. Потім підгріб лапою до себе одного, схопив у зуби й сховався з ним у кущах. І тут мама запримітила, що я без штанів.\n— Ой, людоньки! Через оцих в'юнів штани загубив!\nТепер і я схаменувся, що стою лише в довгій сорочці.\nМама забігала по подвір'ї, шукаючи лозину. А що таке лозина, мабуть, кожен добре знає. Особливо коли нею колись почастували.\nЯ не став чекати і вихором помчав на берег Душнівки. Від серця одразу відлягло — штани мої, латані й перелатані, лежали на траві. На той час то був справжній скарб. Штани були одні-єдині. І розлучалися ми з ними тільки тоді, коли виростали з них. Матері підлатували їх, і штани переходили у спадок меншим дітям. Тож, зрозуміло, яка то була б для мене втрата і як би мені перепало, коли б не знайшов штанів.\nДругого дня, окрилений удачею, я знов узяв кошика й подався на Душ-нівку. В'юни не ловилися, а мені так кортіло піймати величеньку рибину. Я вже зібрався було додому, та вирішив ще раз забрести у воду. Тихенько підвів кошика під берег, забовтав ногою. Витягнув його з води і завмер від радості — у кошику звивався здоровенний в'юн. Незчувсь, як опинився вдома на подвір'ї. Мурчик уже біг до мене, нявкаючи.\n— Мамо, дивіться, якого я здоровенного в'юна зловив! — перевертаючи кошика, переможно мовив я.\nРаптом Мурчик вигнувся дугою, захрипів, зафурчав, шерсть на спині здибилася, і він дико, якось не по-кошачому занявчав так, що я заціпенів. А в'юн тим часом піднімав голову. Мама закричала, схопила мене за руку й кинулася зі мною з подвір'я:\n— Людоньки, рятуйте! Що це за дитина? В людей діти як діти, а в мене якийсь шибеник росте! Це ж треба, га?! Гадюку в кошику приніс!\nПочувши оте «гадюка», я спинився як укопаний.\n— Чого ти галасуєш? Що сталося? — підбігла до нас тітка Куцаниха.\n— Подивися, що оце лихо приперло в двір! Це ж треба таке, га?! — торсала мене мама.— Не пущу більше з двору, сидітимеш дома сиднем,— не могла заспокоїтися вона.\n— Та чого ти галасуєш на всю вулицю? Яка ж це гадюка? Ти що, не бачиш, що це водяний вуж? — казала тітка Ярина, несучи затиснутого двома дрючками водяного вужа.\nМама боязко відступила від тітки Ярини, я — від мами.\nБільше в'юнів я не ловив. Закидав вудочку на бокасиків і майстрував з бузини сопілки.\nМав я шевського ножа, що виорали на городі. Вигострив його на камені й вирізав з бузини палички-заготовки. Зчищав з них кору, осередок випалював розпеченим дротом, вирізав корок, як до свистка, а відтак уже пропалював кілька дірочок. Наробив я тих сопілок для всього нашого хлоп'ячого товариства. І де тільки не вигравали вони на різні голоси: на березі річки, на вулиці, в хаті. Й не раз лунало з того чи іншого подвір'я:\n— А щоб тобі в голові свистіло! Де вони понабирали отих свистків?\nА я ховався у сливнику, на невеличкій галявинці, й награвав на сопілці\nкоротенькі нехитрі мелодії. Люди проходили стежкою й говорили:\n— Що то за пташка так гарно співає?\n— А хто її знає, може, соловей.\n— Ні-і, соловей щебече, а ця тужливо тягне. Дивна пташка. І від того у мене на душі ставало солодко й гарно...\n— Я, бувало, засиджувався у сливнику, мама приходила й гукала:\n— Синочку! Ходи додому, пора вечеряти, вже й сонце незабаром спати вкладатиметься.\n— Ще трохи пограю,— просив я.\n— Вже пізно, завтра награєшся!\nЯ неохоче вилазив із сливника, мама ніжно пригортала мене до себе, брала за руку й вела додому.\nПовечерявши, я клав сопілку під подушку й засинав...\nТягнеться до сонця голубе стебло.\nДе моє кохання вперше зацвіло.\nІ чого журитись,\nІ чого зітхати?\nМолодість не вернеш чорноброву знов\nВ зорях коло хати,\nТа не оживає втрачена любов.\nПотопає в росах,\nСвітиться кришталем, як мої літа.\nТе, про що гадалось,\nТак і не збулося,\nДорога стежина в серці зароста.\n— Синочку, вставай,— будила мати.\nВставати не хотілося, бо саме вранці найсолодше спиться, але підводився.\nВипивав кварту теплого молока і виганяв корову на пашу. Ступав босими ногами по вранішній дорозі, що простелилася полотняним рушником, а за мною, поскубуючи траву на узбіччі,— корова Лиска.\nРожево прокидався небокрай. Случ дрімала в густих верболозах. Лиска паслася на березі. А я, закинувши вудочку, всідався біля верби, що розпустила зелені коси по воді, а тихоплинна течія розчісувала їх, і наслухав, як вона «співає». її віти стелили журбу, а листочки виводили високими підголосками. Покручений корінь, що оголився біля самої води, тужно голосив, аж за серце брало.\nСпівала верба і плакала росами...\nРаптом усе тіло пронизало знайоме хвилювання, яке відчував щоразу, коли починало клювати. Напружився і вичікував моменту, щоб підсікти рибину. Легко, без метушні, вправно підсік її і підвів по поверхні води до берега, як досвідчений рибалка, що витягує велику рибу. Зняв пічкурика з гачка, нанизав на лозину і знову став наслухати вербу...\nСонце вже підбилося височенько. Час було збиратися додому. Я йшов вулицею і наспівував мелодію, яку сьогодні «проспівала» мені верба.\nПроходячи повз крамницю, на якій красувалася вивіска «Культмаг», почув музику.\nЗабувши і про корову, і про все на світі, я ускочив до крамниці.\nНа старій табуретці в кутку сидів фронтовик і грав на баяні, низько схиливши голову. Біля нього лежала милиця.\nЧоловік підвів голову, і я побачив широкий шрам над бровою, що синів рубцем.\nПродавець тихо запитав:\n— А «їхав козак за Дунай» вмієте?\nПальці швидко перебігали по чорно-білих ґудзиках баяна. Музика западала в мою душу, дивним трепетом проймалося серце. Я стояв і слухав, не в силах рушити з місця.\nЗойкнувши востаннє, баян затих...\nЗбуджений, сам не свій прибіг я додому.\n— Мамо, мамочко, купіть мені баяна,— крізь сльози просив я.\n— За що ж ми його купимо, синочку, він же великі гроші коштує,— скрушно зітхнула мама.\nЗ того дня світ мені був немилий. Наче захворів. Сидів на березі річки, дивився на вербу, а перед очима — фронтовик з баяном.\nЛиска підходила до мене, лизала руку, ніби співчувала й жаліла мене, як і я її: жодного разу не крикнув, а вдарити — боронь Боже, хоч частенько була в шкоді.\nКрізь шибку місяць вистелив на долівці сріблясту доріжку. Цвіркун сварився на нього тоненьким тремтливим голосочком. Я лежав у ліжку й не міг заснути.\nМати з батьком про щось стиха перемовлялися.\n— Нічого, якось проживемо...— почув я батькове і невдовзі задрімав.\nА в неділю раненько батько вивів Лиску за ворота. Мати дивилася їм услід\nі витирала кінчиком фартушка сльози. Лиска оберталася, мукала, але батькова рука міцно тримала мотузок. Я, нічого не розуміючи, спитав:\n— Мамо, а куди це тато з Лискою подався? На пасовисько? А молоко ви вже процідили?\nМати пригорнула мене.\n— Процідила, синочку, востаннє...\n— Як це? — тільки й спромігся я, раптом усе збагнувши.\nПісля обіду повернувся батько і поклав на канапку баян, що виблискував перламутром.\nМи стояли біля нього утрьох, але чомусь не раділи...\nТа минув якийсь час, і я уже не розлучався з інструментом. Брав баян, нахиляв голову, як той фронтовик, і підбирав на слух «їхав козак за Дунай» та інші пісні, які чув на вулиці, на весіллях...\nЦВІТ МАМИНОЇ ВИШНІ\nЇду додому. Спогади повертають мене у той тяжкий травневий вечір. У житті буває такий дивний збіг обставин, якому немає пояснення.\nПід вікном, як ніколи, рясно зацвіли тюльпани, а вночі згорнулися в зелені бубляхи. Через день, коли виносили маму з хати, знову ожили гарячим полум'ям, прощаючись з тою, котра так їх любовно плекала.\n...Водій автобуса увімкнув радіоприймач. В ефірі заскреготало, заголосило диким воланням, розритмовуючи оте божевілля пульсуючими вибухами, наче то сипалося на залізний дах каміння.\nШвидким порухом руки водій перемкнув канал, шукаючи іншу хвилю.\nВодій підсилив звук.\nЯ відчув, як до серця вливається теплий струмінь чогось близького, рідного. Уже кілька разів випадало мені чути «Мамину вишню» в дорозі:\nСтежкою в сад поспіша...\nКоли слухаю її, мені увесь час здається чомусь, що лине вона не з республіканської студії, а саме звідти, з дорогого серцю куточка, де тихоплинна Случ пригорнулася в берегах з верболозом, широколистою плетеницею з колючими смугастими гарбузами, що звисають над водою. Й оте диво заплелося в гіллі по берегах, що й кінця-краю йому нема...\n3 рідного краю луна...\nВиходячи з автобуса, подякував водієві за пісню.\nДорога повела мене до рідного села.\nЯ йшов нею і відчував щемне хвилювання, ніби звертався до свого початку, до своїх витоків...\nОбабіч росли високі стрункі тополі. їх ми, хлопчаки, разом з учителями посадили одразу по війні. І які ж красуні виросли! Спливає час, не встигаєш і озирнутися. Здається, що було це зовсім недавно, а скільки ж то років відтоді минуло.\nШумлять тополі. Лагідний вітерець, ніби вітаючись, торкає обличчя, а в тополиному леготі вчувається мені:\nБаранівка. В центрі — невеличка площа. Колись тут був базар. Він запам'ятався мені довгими столами-лавами, а поміж ними відбувалося ніби театральне дійство з мізансценами.\nАле найглибше вкарбувалися в пам'ять фронтовики. Скільки їх було на тому базарі!\nСиділи безногі й безрукі, у гімнастерках, на грудях — бойові ордени і медалі, а біля них — пілотки, а в пілотці — мідяки... А далі стояли, налягаючи на милиці, оті, що могли щось продати: шинель, шапку... Одного разу підійшов я до чорнявого, як циган, молодого каліки, що тримав у єдиній руці шапку, й запитав:\n— От,— каже,— ти й купи, а коли вдарять морози, тоді й згадаєш дядечка.\n— Було б за що, може, й купив би,— відповів я, зітхнувши.\n— Только,— кажу. А в нього, бачу, сльози на очах, і ніби сам до себе стиха мовить: «І мій уже такий був би...»\n— На, Только-бараболько, цю шапку і грій взимку вуха,— сказав раптом фронтовик і натягнув мені шапку на голову.— Носи на здоров'я!\nСпасибі вам, дядечку фронтовик, за шапку, що зігрівала мені не тільки вуха, а й душу...\nЗустрічаючись з посивілими ветеранами, я завжди згадую тих фронтовиків, що не вистояли вже в мирний, повоєнний час. Відважні, вони пройшли крізь пекельне горнило кривавої війни, повернулися на рідну землю, до зруйнованих осель, часто втративши родини,— ні батька, ні матері, ні дружини, ні дітей. Повернулися — хто без рук, хто без ніг, нашпиговані осколками. Ні двора, ні могили. От і були для них єдиною й останньою пристанню базари.\nБагато з них пішло з життя. Зламало їх горе.\nАле в мою пам'ять глибоко вкарбувалися фронтовики з Баранівського базару, заасфальтованого під площу.\nНедалеко від площі — церква.\nЯ пам'ятаю, як вона велично красувалася позолоченою банею, торкаючись ранкових сонячних променів. А коли сонце заходило, пробуджувалась з вічної таїни. І в той надвечірній час розливався низький гул з передзвонами і високим дзвінким дріботінням. Від того передзвону — то спокійно-розміреного, то шалено-розкиданого, то зібраного в гучний набат — тіло пронизувало трепетне хвилювання, і в дитячій душі проростали перші пелюстки голосового цвіту.\nІ котився той передзвін далеко у простір. Відтак поступово все затихало, спливало до землі, входило в неї глибоким подихом відлуння дзвонів.\nВід площі до самого берега Случі простяглася вулиця Жаборицька. Тут і стоїть наша батьківська хата. Тут минуло моє, таке далеке й близьке, дитинство. Іду вулицею — сусідські садочки весело зеленіють, заливаються пташиним щебетом. Підходжу до хати, а хата аж здригнулася, заголосила:\nСумує батьківська хата — ще нижче припала до землі. Сумує темно-зелений садок з високою кропивою. Сумує мамина вишня з напівсухим гіллям біля грядки з тюльпанами, що дико покущилися. Хочу щось сказати, та не можу — здерев'яніли вуста.\nА хата — прозорим лебединим ячанням у самісіньке серце:\nЗаходжу в хату. Батько вправно підкотив до мене на інвалідній колясці. Постарів. Але намагається триматися. Я обняв його.\n— Надовго? — спитав він тихо.\nА серце тисне важкий тягар провини, не можу дивитися йому в очі.\n— Отак і живу. Колишу сам себе у цій колясці.\nВ світлиці на стіні у рамці пожовкла фотографія. На ній — батько, ще молодий, і весь наш рід. Мене завжди щось притягує до неї, і я довго стою, розмірковуючи про давнє життя, в якому мене ще не було. А на дверях — ледь помітні три зарубки. Пам'ятаю, як прихилявся до одвірка, і батько одмі-ряв мій ріст, як радів я тоді.\n— Ота зарубка,— каже батько,— коли скінчилася війна й ти пішов у перший клас, ота друга — закінчив сім класів, пішов працювати, а оця третя — продали корову, купили тобі баян. Як непомітно минув час, сину...\nЯ нашвидкуруч приготував обід. Батько прилаштувався з коляскою до столу:\n— Сьогодні співали «Мамину вишню», чув?\n— Чув, батьку.\n— Голос материн чув?\nБатько знає: у вокалізі, що хоралом звучить між куплетами, я використав мелодію народної пісні, яку мама дуже любила і часто співала — «Ой чи ж тії та сади цвітуть...» У тому вокалізі я завше чую голос моєї мами.\nВ руках тремтять гарячі тюльпани. Напружено, аж до дзвону, розпросталися долоні-пелюстки і ловлять у ківшик легкий кладовищенський вітрець, що видмухує з них пилок у мамине узголів'я.\nНад могилою схилилася калина, яку посадив батько. Широкий лист на калині, а ще ширша могила.\nРясні калинові грона, а ще рясніші сльози. Глибокий калиновий корінь, а ще глибший біль у серці.\nПоклав тюльпани, а вони так і пригорнулися до могили, ще більше напружили пелюстки, відтак обм'якли. Калина стрепенулася. А я чую голос із могили. Мама до мене промовляє. Все про мене знає, турбується, поради дає. Стою у відсвіті калини, витираю сльози, а сльози — червоні...\nСтаренька хата боляче покривилася стінами, і вікна дивилися у світ тугою. Стріха поросла зеленим мохом, а до неї приступила суха груша. На кістлявому гіллі де-не-де жовте, як віск, листя. Життя покидало його, і воно звисало догораючими свічками.\nГруша простягла понад стіною, під самою стріхою, суху гілляку. Отак і стояли, підтримуючи одна одну. Груша скрипіла тихим смутком, а хата плакала вікнами.\nЗ хати вийшла сива, як світ, мати. Ступила на подвір'я, і сонце простягнуло до неї золоті промені. Вона стояла у тих променях, як свята Божа Матір.\n— Пора вже мені,— відповіла мати. Перехрестилася, вклонилася хаті та груші й пішла. Луги стелилися килимами.\nЛіси співали реквієм, а сонячні промені освітлювали їй останню дорогу.\nЗемля плакала полиновими росами, а небо ще довго гойдало відлуння останнього крику.\nНа подвір'я налетіла курява, заклубочилась і м'яко постелилася. Зелені листочки споришу посивіли.\n...З машини вийшли чоловік і жінка. Зайшли на подвір'я. Колодязний журавель невдоволено зарипів.\nЧоловік набрав із криниці відро-холодної води. Жінка подала йому пляшку пепсі-коли.\nРідна моя сторона...\nВ хаті прибрано.\nПо стінах і на підлозі зів'яле татарське зілля. В кутках — образи.\nНа стіні в рушнику фотографія, на ній — молода мати, батько з хлопчиком на руках.\n— Мабуть, мати перед смертю людям роздарувала. Такий у нас звичай. Вийшли з хати. З машини линуло:\nБолі й тривоги розлук...\nДо неї і в горі, і щасті лечу.\nТАМ, У СТЕПУ.\nЗемля прокинулася від дзвінкоголосого жайворонкового першого крику дитини.\nЗемля перевела подих. Поля озвалися передзвоном колосся, а луги бриніли квітами, Вітер сіяв поміж дібров голосний щебет. Небо простелило голубий килим, а на ньому лежало сонце й освітлювало перший день людині, яка народилася на цій грішній землі.\nУ кленовій колисці Марія колисала свого Михайлика. Колисаючи, співала найкращих пісень. У любистку купала. Брала на руки і пригортала до серця. Білі пухнасті хмарки дрімоти напливали на його очка-озерця, він солодко усміхався й засинав...\nЗдригнулося небо, бо ніколи ще не чуло такого ревища. Летіли чорні круки із скорчено-закляклими свастиками на крилах.\nМарія проводжала на війну сина. Стояла журбою край воріт і дрібними сльозами слід його кропила, а далина тримала на собі чорне крило.\n...Щонеділі за будь-якої погоди з села у чорній хустині виходить старенька мати і йде у степ.\nМи стрілися на околиці. Вона пройшла повз мене з вузликом у руках. Привіталася, повернула в степ і пішла, залишаючи по собі у ранковій росі стежку.\nСерце стисло. Очі біло застелило. Хотілося чимось втішити стареньку, сказати добре слово, але не міг порушити святість, яку вона несла до могили свого сина.\nПро долю Марії Семенівни мені розповів керівник сільського хору, колишній учитель, ветеран війни, одноліток її сина Михайла — Василь Якович.\nЯ попросив його, щоб він познайомив мене з нею.\nПрийшли ми до Марії Семенівни надвечір. Садок під хатою зустрів нас приємною прохолодою. Жінка сиділа біля порога на ослінчику і лущила квасолю. Привіталися.\n— А я сьогодні вже вас бачила, ви стояли вранці на околиці,— приглядаючись до мене, сказала Марія Семенівна.\n— Так, то був я.\n— Сідайте,— запросила,— може, молока?\nМи сиділи на лаві й пили прохолодне молоко. Говорили про все: про пенсію в п'ятнадцять карбованців, яку вона отримує, про дах, що протікає, як іде дощ, про те, як тричі ходила до голови колгоспу, щоб допомогли відремонтувати, але вже більше не піде й не проситиме, бо марно. А найбільше вела мову про пісні, які колись співали і які співають тепер.\nВасиль Якович якось непомітно перейшов на розмову про Михайла.\nМарія Семенівна пішла до хати. Вийшла звідти сумна, тримаючи біля грудей пожовклий папірець.\n— Оцього страшного папірця одержала в сорок п'ятому, що пропав безвісти мій синочок, але не вірила. Чекала двадцять років, аж поки сон не приснився.\n— А що за сон? — спитав я.\n— Ой, багато переснилося їх за ті роки,— зітхнула жінка.\nСнилося, як проводжала Михайлика, як він воював. Навіть уві сні листи з фронту отримувала і читала їх, а прокинуся — нема листів, лише оте — «безвісти».\nА потім отой сон, про який я вам казала, приснився. Я повірила в нього і знайшла свого Михайлика.\nПоклала натруджені руки на коліна, задивилася у далеч, відтак набрала стручків квасолі з кошика й продовжувала:\n— Сниться мені, що вийшла я у широкий степ, стала посеред нього та й питаю: «Скажи, сивочолий, де мені синочка шукати, забарився з війни, і не можу дочекатися, може, знаєш, де могила його?»\nМовив степ високими полинами: «Що тобі сказати, сива мати, багато славних лицарів лежить у моїй землі. Вічним сном сплять старі й молоді, що склали тут буйні голови давно колись. Та найбільше полягло в останню страшну війну.\nБув тут запеклий бій, крові пролилося чимало. Й зараз тяжко мені від неї. Ти йди далі, там стоїть курган, а на ньому орел гніздиться, може, він знає, де твій син».\nПрийшла я до кургану, дивлюся, а на ньому й справді орел сидить. Я й питаю його: «Скажи, сизий орле, чи не бачив ти мого синочка Михайлика?»\nРозпростер орел широкі крила, підняв гордо голову, подивився у степ та й каже: «Іди, мати, на край степу, там в одинокій могилі лежить солдат, твій син».\nПрокинулася я, миттю зібралася й вийшла за ворота. Пташки радісно співали, і чуло моє серце, що скоро зустрінуся я з Михайликом. Пішла степом. На краю серед густого полину побачила одиноку могилу. Впала на коліна. Обняла могилу, довго плакала-ридала, цілувала її, а земля пекла вуста, і полин виїдав очі. Все життя чекала, душа виболіла, всі сльози виплакала, ноги сходила, а таки дав Бог — знайшла синову могилу.\nВона замовкла. Дивилася на мене, але не бачила, була далеко звідси, мабуть, знову біля сина.\n— Може, ви не вірите, що там, у степу, мій Михайлик, бо ж не всі і в селі вірять? — стривожилася раптом старенька.\n— Що ви, Маріє Семенівно, вірю! Материнське серце не може помилитися,— втішав я її.\n— Спасибі вам,— полегшено зітхнула й зажурено похитала головою...\nА солдат спить вічним сном...\nЦі найперші рядки народилися разом із мелодією. Були й інші варіанти, але я знову вертався до першого:\nЗустрівся з поетом Миколою Негодою, продекламував йому те, що виносив у серці. Почали разом працювати над піснею. Народився текст. Довго підбирали мелодію, але жоден варіант не задовольняв.\nОдного разу ми поїхали в село Вергуни до Миколиного брата Івана. їдемо селом, обіч вулиці — гранітна стела. На ній викарбувані прізвища односельчан, які загинули в останню страшну війну. Біля стели на колінах стояла старенька жінка в чорному, цілувала викарбуване прізвище й голосила, обпікаючи граніт гіркими сльозами. Ми мовчки йшли до Іванової хати. Микола час від часу повертав голову й непомітно торкався рукою обличчя.\nПрокинувся я від сонячних зайчиків, що пробивалися крізь яблуневе листя й лоскотали обличчя.\n— Доброго ранку! — привітався знадвору Іван.— Як спали?\n— Спасибі. А де Микола?\n— По гриби пішов. Він завше, як приїздить додому, до лісу поспішає.\nНевдовзі повернувся Микола. Підійшов до мене, сів поряд і прочитав вірша. Ми тихесенько почали співати. І з радістю відчули, як музика й слова поєдналися, злилися, творячи пісню. Віднині вона вже мала крила, міцні крила, на яких згодом полинула до людей.\nОсобливо запам'яталося мені перше виконання. Співав хор, і в багатьох виконавців на очах тремтіли сльози. Я диригував і бачив перед собою Марію Семенівну, що йшла росяною стежкою до села. Чув, як важко ступали землею солдати:\nУ залі — білі хустинки. Хор змовкає посеред пісні — у виконавців перехопило подих, у горлі — клубок. Пауза... Глибока тиша... Хор починає співати спочатку, і мелодія тривожить серця вічною материнською скорботою.\nПісня народжується, як і дитина, щоб виростати й жити. Тому я й почав свою оповідь з першого крику дитяти...\nСтепом, степом обрій затягло...\nА кругом розлив колос.\nСтепом, степом даль махне крилом.\nСиньоцвітом далеких надій,\nЗащебече піснями надвір'я\nЗаспівай, щоб від серця журба відійшла,\nІ земля чебрецями цвіла. (2)\nПроменисто заграє в росі.\nНаще рідне село Чебреці.\nНаче балерини у реверансі, обабіч грунтівки височіли білі акації. Сонце висіло бджолою і променями смоктало медовий нектар.\nПахощі п'янили вулицю.\nЗупинився біля воріт.\nХата виглядала вікнами з-за дерев з глибини саду. Віти осипали її білим цвітом, і була вона, як наречена у фаті.\nСтежкою від хати поспішала Ганна Юхимівна. Угледівши мене, всміхнулася.\nУ людей творчих часто бувають такі хвилини, коли треба вирватися з круговерті, кинути все і майнути десь у село — очиститися душею. Отак і я: в одну мить вирішив поїхати в Цебрикове.\nГанна Юхимівна — привітна, лагідна — запросила до хати.\nНа стіні — портрет у рушнику: батько родини. Видно, дужий був чоловік. Розумні, проникливі очі. Ніби думу думає. Ніби підсумовує прожите. І тим поглядом застерігає: «Дивіться ж, живіть у мирі й злагоді, будьте мудрі, не забувайте, чиї ви діти і чийого ви роду».\nПо подвір'ї, наче гусар у червоному ківері, поважно походжає півень. Його гребінь, пошматований не в одному бою, колишеться то в один, то в другий бік.\nГосподиня насипала зерна. Півень голосно забелькотів, і кури збіглися до нього. Рекс виліз із будки, знехотя гавкнув і знову сховався.\nГанна Юхимівна застелила в садку білою скатертиною стіл, поставила вечерю.\nЗібралася вся родина: мати, двоє синів, дві доньки. Посеред столу — старенький магнітофон. Ввімкнули.\nЗазвучав рідний голос. Рекс, впізнавши господаря, жалібно заскавучав. Старий півень завмер. Садок затих. Усі підвелися.\nНеповторного тембру могутній голос ішов із глибини його серця, здіймався орлиним летом у небеса. В моїй уяві поставала Запорозька Січ з вольним козацтвом. Міцний, широкоплечий, у сап'янових чоботях, у свиті, підперезаній кушаком, стоїть козак і співає про скривджений народ, про стоптану чужинцями рідну землю, кличе скарати ворога, правду й волю добути. Голос його пливе над козацькими могилами, що погойдують сивими полиновими чубами, потім то здіймається увись, то ридає у низькому регістрі і знову злітає орлиним летом над степами, досягає найвищої драматичної кульмінації і раптово обривається... як раптово обірвалося і його життя.\nЯ розчулився і пішов садом до городу. За городом простелився диво-килим. Цвіли чебреці. Тому синьоцвітові не було кінця-краю... Він зливався у далині з небом, і суцільна, безмежна синява бриніла у теплому надвечір'ї й озивалася до мене мелодією:\nНечутно підійшла Ганна Юхимівна:\n— Чого, синку, так замріявся?\n— Очей не можу відірвати від цієї краси. Ніколи нічого подібного не бачив. Хто їх так багато насадив тут?\n— Самі сіються. Відколи село, відколи люди живуть, відтоді вони й цвітуть.\n— Ганно Юхимівно, а чому село називається Цебрикове?\n— Колись воно називалося Чебреці. Катерина II переселила сюди німців-колоністів. Вони ніяк не могли правильно вимовити цю назву, тож казали: «Цебриці». Мабуть, відтоді й пішло — Цебрикове. Ходімо, сину, тебе чекають, поспіваємо разом. Будь як удома.\n— Ви знаєте, Ганно Юхимівно, я й справді почуваю себе як удома, і ви мені рідні,— розчулено признався я.\nВона лагідно взяла мене за руку й повела у сад, як малого.\n— Мамо, давайте заспіваємо! — почулося від столу.\nМати заспівала пісню своєї молодості:\nЯ тебе чекала...\nСини й дочки підхопили:\nПісня тихо пливла на вечірніх крилах над садом, зорі брали її на мерехтливі руки й колисали над землею.\nЯ сидів і дрібненькими літерами записував слова, що народжувались у моєму серці:\nА вечір ніжно пригортав своїм крилом Ганну Юхимівну з дітьми і стелився на садок з хатою.\n...Я довго не міг забути цей вечір відвідини Ганни Юхимівни. Мені хотілося написати задушевну ліричну пісню і присвятити їй.\nПоділився своїм задумом з поетом Василем Геєм, з яким ми створили не одну ліричну пісню. Я хвилювався, чи зможу передати мовою мелодії все те, що відчував.\nДругого дня ми з ним на два голоси вже співали:\nЙде високо зоря у поля,\nКоли ми закінчили, Василь, мить помовчавши, сказав:\n— Спасибі тобі. Я ніби у себе дома побував, з матір'ю побачився...\nСКАЖИ МЕНІ, ДУБЕ\nУ надвечірнє плесо лягло спочити небо. Човен напливав на білі хмарки. Сплескуючи, перемовлялися з верболозом, що простелився зеленою ковдрою по берегах і колисав небо, весла.\nЯ поставив перемет і причалив до свого улюбленого місця, де колись частенько рибалив з ночівлею. Підтягнув човна, вийшов на берег. До самого берега підступав темно-зеленою таїною ліс. Сонце зависло над ним і пронизало червоними променями верхівки дерев.\nНа узліссі у зеленому брилі стоїть дуб-велетень. Підійшов я до свого давнього друга, і він щиро привітав мене своїм леготом.\nПішов далі. Ліс помітно порідів, поріс високою папороттю. Вибрався з нього на второвану підводами дорогу весь у павутинні. Оббираючи його з себе, йшов повз вирубку. Пригадав, що колись бачив тут покинуті, нікому не потрібні два полудрабки. Нарешті, натрапив на них. По одному перетягнув на берег, переміряв, розрубав навпіл, поставив сторчма, верхи з'єднав і закріпив. Вималювалося щось схоже на каркас намету. Відтак нарізав довгої гнучкої лози, приніс кшька оберемків пахучого сіна, настелив його на щаблі і переплів лозою так, що жодної щілинки не було. Відійшов убік. Намет стояв неподалік дуба й милував око на тлі навколишнього пейзажу. Закружляло над ним птаство у стрімкому леті, і голосний сполоханий щебет загубився у верховітті.\nЯ приліг у наметі. П'янило пахуче сіно, на душі розливалося тепло від таємничого затишку.\nТа пора вже й перемет перевірити. Сів у човен, підвеслував до куща. Гнучка лозина, до якої був прив'язаний шнур, занурилася у воду. Підтягнув по шнуру човна до середини Случі. Неподалік мене нерухомо, розчепіривши широкі плавники, завис на гачку величезний окунь. Спокійно, не кваплячись, я підвів під нього підсаку і виважив рибину в човен. Ще ніколи не бачив такого дивного окуня. Своїми обрисами він нагадував мені вепра. Рогова луска була вкрита шипами, з-поміж неї проростали зелені ниточки водоростей, плавники — наче долоні. Здавалося, окунь приплив сюди з далекої давнини, з якогось іншого світу. Я обережно зняв його з гачка, потримав у руках, як дорогоцінний скарб, і випустив у воду. Він на мить завмер біля човна, а потім енергійно гребнув плавниками-долонями і зник у глибині. Я змотав перемет, повернувся на берег і розпалив вогнище. Коли воно добре розгорілося, кинув перемет у вогонь.\nВечір брав у свої обійми все довкола. Лише дрімаючий дуб-велетень, здавалося, непідвладний йому. Вогнище лизало язиками темінь. Я довго ще сидів біля дуба і розмірковував про життя-буття. Та затишний намет кликав мене. Зручно вмостившись у пахучому сіні, я блаженно задрімав...\nПо намету щось прошурхотіло.\nЯ неохоче підвівся і визирнув з намету.\nНад лісом чорною хусткою нависла хмара. Наче косою по каменю, заскреготав якийсь нічний птах. Рвучко шугонув у верхів'ях дерев вітер.\nЗакректав спросоння старий дуб. Вітер все дужчав, розгойдував дерева.\nПолохливо зашумів ліс. Хмара ще нижче налягла до землі.\nСпалахнула блискавка. Загуркотів грім!\nЗдригнувся дуб, розпростер крислаті віти-руки, зашерхотів сердито листям.\nРеве вітер! Вихором кружляє навколо дуба, висвистує батогами по листу. Тисне йому на могутні плечі — хоче до землі пригнути.\nБлискавки шматують темінь, шукають дуба — хочуть груди йому розітнути.\nШумить ліс! Гуде земля!\nСтогне дуб-велетень, і здається, боротьба ця — нескінченна. Рвонув вітер ще раз і від безсилля так завив, що аж земля задрижала. Розірвалося тріскотливо небо, ще раз шугонула блискавка і грізно погуркотіло в далину.\nВажкі краплі лунко вистрілювали по листу, потім сипонуло густо, і зашуміла злива.\nЗемля спрагло пила воду...\nПрокинувся від голосного пташиного щебету. На душі було так хороше, так легко, і я відчув, як молода сила струмує в мені.\nСонце золотими струнами торкалося верхів'їв дерев. Трави купалися в цілющій росі.\nА на узліссі стояв красень дуб. І здавався ще величнішим, ще могутнішим. Він наче оглядав свої володіння як добрий господар. І думав думу.\nПрилетіла зозуля, сіла на його вітті й закувала, ніби питала:\nСкажи мені, дубе, зелений мій друже,\nПо кому ти плачеш, по кому ти тужиш?..\nДуб відповів їй:\nЗозуле, зозуле, ой, як не тужити\nЛамає вітрами зеленії віти...\nВідтак, піднявши вгору крислаті віти, загув переможно:\nГей, буйнії вітри, грозою до мене,\nСтоятиму завше я вічнозелений...\nЯ взяв аркуш нотного паперу і почав швидко записувати мелодію і слова, що водночас народжувалися в душі, і дякував Богу за хвилини натхнення, які приходять не так уже й часто...\nЯ завжди сприймаю цю пісню як народну. Коли слухаю її тепер, боляче стискається серце при згадці про останню зустріч з...\nНі, не з дубом. Бо переді мною був широчезний пень з безліччю шрамів від пилки й сокири. По тих шрамах можна було здогадатися: довго пиляли... Торкнувся рукою. Пень глухо застогнав. Клубок підкотився до горла... Злякано й насторожено мовчав ліс. Неподалік загрозливо виспівувала пилорама.\n...На білій скатертині переді мною щойно написана партитура. Ще раз уважно переглянув:\nв зеленого дуба та й стала питати...\nЗакрив її, зверху написав: «Летіла зозуля».\n— Це нова пісня, сину? — нечутно підійшла мати.\n— Про зеленого дуба.\n— Ти про людей пиши, про їхні долі.\n— А він для мене як живий. І доля у нього важка, мамо, лиховісна. Вийшов на вулицю. Сонце ховалося за лісом. Десь із-за Случі долинав голос зозулі.\nСлухав, а перед очима — шрами на пні...\nТо — наша, сину, Україна.\nІ Берестечка кров невинна —\nТут все твоє: степи, гаї,\nНехай повік в твоїй душі\nНе згасне, сину, Україна.\nВін ішов широкою вулицею.\nУ дворі крайньої хати дрімав горіх, а біля нього першим цвітом квітувала молоденька вишенька — всього дві гілочки.\nСонячним зайчиком у вікні засвітився Максимко. Він угледів тата, який відчиняв хвіртку.\nХлопчикові губенята шепотіли: «Татко, мій татко...» Серце затріпотіло, як у пташеняти.\nТато ступив у хату.\nМаксимко миттю злетів до нього на руки і був безмежно щасливий...\nДорослі про щось похмуро перемовлялися. Потяглися важкі хвилини. Іржа роз'їдала ще ледь жевріюче кохання. Вона дорікала йому своїми молодими літами. В переможній інтонації її голосу кожне слово випалювало з його серця останню надію.\nЗаквилило у маленьких Максимкових грудях. Він усе зрозумів: татко зібрався в дорогу. Міцно обхопив його маленькими рученятками, на очах тремтіла пекуча блакить, і кричала у світ його пелюсткова душа, бездумно поранена черствістю дорослих.\nВін ішов з дому понад берегом. Похмурі дуплясті верби, що ніби підтримували одна одну, час від часу рипіли, ніби скаржилися на свою долю.\nСів під ними.\nПлечі його здригалися, а верби струшували на них важкі краплі роси.\nПоїзд натужно розтинав ніч. Колеса боляче вистукували Максимковим голосом: «Та-ту, та-ту, та-ту...» Очі заступила глибока темінь, з якої до нього тягнулися маленькі рученята. Вони наблизилися двома вишневими гілочками й цвітом лягли йому на очі, випромінюючи тепло.\n...Невеличка кімната. Під стіною стареньке піаніно. Над ним розпростер по стіні свої крила вишиваний рушник. На пюпітрі білий, як вишневий цвіт, аркуш. У тому цвіті рівненькі поетичні рядки, написані його другом:\nВін торкнувся пальцями клавішів. Спокійно, як плин Дніпра, журавлиним ключем у небі пливла мелодія, відтак стихла.\nВін підвівся, відчинив вікно.\nЗ майдану, де височіє собор, лунали поодинокі, розмірені дзвони. Вони сповнювали його душу величним натхненним почуттям, підносили її.\nВін знову сів за піаніно, узяв кілька акордів:\nМелодія росла, набирала сили. Дзвони з площі ще гучніше вдарили у простір, відлунюючись у його грудях високою правдою Кобзаря.\nКлич сурми увірвався в мелодію, що набирала високого лету з його серця,\nрозпростерла широкі крила:\nГлибокі акорди пливли над козацькими могилами, спадаючи срібними звуками, що бриніли росами. І небо плакало голубими струнами на вічний козацький сон.\nВін схилився над нотними рядками.\nМелодія висвітлювалася й зацвітала, як остання надія, розсіваючи той цвіт по всій Україні, і співали луги й поля, ліси й озера колискову молитву синові:\nСкінчивши, схвильований, він підійшов до вікна і жадібно вдихав свіже надвечірнє повітря. Натомлене за день сонце лягало спочивати.\nОтак і він колись спочине. Натрудиться і піде у ніч. Але з надією, що виросте Максимко і буде у нього пісня, в якій цвіте батькова любов.\nТи слава моя голосна і прадавня — Світязь,\nЛюбов ти моя невмируща, висока — Світязь,\nПоліська легендо — Світязь.\nКрилами білими, білими — Світязь.\nНашими днями чудесними,\nНашими щедрими веснами\nВ далеч омріяну сплескує Світязь.\nТи гордо несеш свої хвилі, як море, Світязь,\nВіками для тебе сія в небі сонце, Світязь,\nВолинська ти пісне — Світязь.\nЗійшла над тобою зоря світанкова, Світязь,\nКраса неповторна, краса неозора — Світязь,\nТобі на чоло\nВкраїнська ти думо — Світязь!\nЗелені будиночки стоять на самому березі озера і хитруватими очима роздивляються, що діється навколо. Голосним ячанням у сонячному небі перегукуються чайки: злітають угору, зависають на мить і стрімко шугають у дзеркальну блакить. Посеред озера — зелений кучерявий острів. За ним — голуба, з червоними пасмами, причепурена білими хмаринками далина. А над нею — розчервоніле сонце. Наче їздовий, тримає воно золотаво-червоні промені-віжки, що простяглися по берегах.\nЛегкий вітерець пустотливо пробігся плесом. Воно примружилося і сердито подріботіло до берега. Осока вистромила гострозелені багнети. Незадово-лено зашерхотів очерет. Рогіз помахав качалкою — насварився на бешкетника. Сонце забрало віжки і сховалося за острів. Полохливо заячала остання чайка і зникла у присмерку — вечір розпростер над озером теплі волохаті крила. Плесо засвітилося мерехтливими зорями, а з ночі виплив срібний човен-мі-сяць. У темно-зеленому березі, як вартові на чатах, перегукуються нічні птахи.\nЗ лісу, наче дядько Лев з «Лісової пісні», наближається до мене чоловік. По всьому видно — місцевий. Привіталися.\n— Милуєтесь Світязем? — питає.— Ач, прокинувся. Ото вже, бігме, цілу ніч бушуватиме!\n— Але ж усе так якось раптово, несподівано...\n— А він завше так. То лагідний, спокійний, а то як збуруниться — аж береги стогнуть.\n— А я було замріявся, здавалося, що ось-ось з'являться на березі русалки.\n— Е-е-е! Де вже тепер ті русалки... Оце хіба у святеньку неділю понаїздять усякі патлаті й розмальовані — трощать, рубають, пиляють, палять. Перепаскудять усе довкола, потім понапихаються у машини і їдуть собі. Коб-то їм стежка сюди заросла!\n— А острів — справжнє диво,— кажу.— Добре, що хоч туди дістатися не можуть.\n— Гай-гай! Аби ж то! Острів облюбували собі начальнички всілякі, але й вони не дуже кращі від тих зайд.\n— Скажіть, будь ласка, а звідки в озера така назва — Світязь?\n— Люди по-різному кажуть. Чимало легенд чули ми про нього. А розповім я вам ту, яку почув від свого діда.\n— Правічним лісом, важко ступаючи, йшов молодий Витязь. Вертався з далекого походу. Його могутні груди були пробиті списом, і широкою долонею він затуляв глибоку рану. Підійшов Витязь до столітнього дуба, сперся на нього, відпочив трохи і рушив далі. Кроки гулко відлунювали у правічному лісі. Звірі принишкли. Блимають у темряві їхні очі — пильнують Витязя.\nДерева схиляли свої крони, простягали лапаті віти й підтримували його. Від кожної краплі крові з його грудей земля озивалася стогоном. Потроху сили полишали Витязя. Ступив він іще кілька кроків — і впав. Відтак підвів голову і крізь крислаті віти побачив світло. Воно кликало його. З останніх сил підвівся Витязь і пішов на те світло. Невдовзі вийшов з лісу. І побачив він велике озеро. Ступив до нього і впав біля самої води.\nЗахвилювалося озеро, зашуміло. Вітер набирав пригорщами цілющу озерну воду і скроплював нею груди молодого Витязя. Скільки минуло часу — ніхто не знає. Коли Витязь розплющив очі, то побачив, що рана загоїлася.\nУстав він, низько до землі вклонився Світлому озеру. Відтоді і стало називатися воно Світязь, тобто Світло і Витязь,— завершив розповідь мій співбесідник.\nЯ був зворушений оповіддю і щиро подякував йому. Стомлений Світязь уже заспокоювався, лягав спочити.\nЯ ще раз подякував, попрощався з добрим чоловіком і пішов у свій затишний будиночок. Та почута легенда не давала спокою, просилася у вірші, в музику. Дрімота таки здолала мене, і я незчувся, як заснув.\nЯ вийшов до нього і побачив, що воно ніжиться у ласкавих сонячних променях. У стоголосій круговерті шугають над ним чайки.\nІ раптом, наче далеке відлуння, в душі забриніли слова: «Ти слава моя голосна і прадавня, Світязь!».\nМій друг, поет Йосип Струцюк, добре знав Світязь, бував тут не раз, але ми ніяк не могли написати з ним пісню про це чарівне озеро. Скільки не брався, нічого не виходило. Саме він і порадив мені побувати на озері, побачити своїми очима, відчути серцем його незбагненну таїну, Красу, велич.\nПоет збуджено ходив у мене за спиною. Декламував, але я нічого не чув, я весь був у полоні натхнення і продовжував грати. Коли мелодія звучала тихше, до мене долинали слова:\nЛюбов ти моя невмируща,\nВисока — Світязь,\nЙого голос вплітався в акорди і відлунював, як мені здавалося, на берегах Світязю:\nВіками для тебе сія в небі сонце, Світязь.\nПоет підійшов до вікна. Поклав на підвіконня списані аркушики. Повіяв вітер, і вони закружляли по кімнаті, як білі чайки над Світязем:\nВін дописав останні рядки приспіву і поклав перед! мною нову пісню — «Світязь».\nМи були щасливі. Ми дарували Світязю свою пісню.\nТи у гаях, озерах і долинах,\nТи у розлогих вербах і калинах.\nТи вся в льонах, що грають, мов перлинки,\nТи — рідна мати Лесі Українки.\nГойда, як море, Світязь хвилю синю,\nЗовуся я красунею Волинню.\nЯ вся в гаях, озерах і долинах,\nЯ вся в розлогих вербах і калинах.\nТи у хлібах достиглих, як жар-птиця,\nТи у стрімкому леті, мов орлиця.\nЛюбов даруєш хлопцям і дівчатам,\nБо ти щаслива й долею багата.\nГорджуся я і доньками, й синами,\nЗемлею й мирним небом, що над нами,\nДе грає рясно цвітом, як барвінки,\nБезсмертна слава Лесі Українки!\nГІМН РІДНОМУ КРАЄВІ\nДрімають прадавні ліси у відблисках замріяних озер і думають свою думу.\nЛьони цвітуть синьо-синьо, а в тому цвітінні пломеніють червоні калини, зелені діброви бринять голосним пташиним щебетом.\nТут живуть талановиті люди, які віками передають з роду в рід, з покоління в покоління найдорогоцінніший духовний скарб — народну пісню.\nМикола Панасович Корж був проти псевдокрикливого визначення: «Буде хліб — буде пісня».\nВін завжди знаходив час для людей творчих. І виношував задум створити Волинський народний хор. Та це було не так просто зробити. Як тільки могли, шкодили йому ділки від культури, місцеве начальство. Та він не відступав. Стояв на своєму. ї переміг, хоч коштувала йому ця перемога багато сил і здоров'я.\nКоли було прийнято рішення уряду України про створення такого колективу, Микола Панасович поринув у роботу.\nХор сформував свою програму. Та не вистачало заголовного твору, який репрезентував би цей колектив,— не було пісні про рідну Волинь.\nМій друг і творчий побратим, відомий поет-пісняр Дмитро Омелянович Луценко дуже любив Волинь, цей чудовий край, часто приїздив сюди. Тут йому легко працювалося, природа надихала.\nНе один день, не одну безсонну ніч народжувалися поетичні рядки пісні про Волинь:\nТи вся в льонах, що грають, як перлинки,\nЯ написав мелодію, та вона не бентежила мого серця, і я на якийсь час полишив роботу над піснею.\nБуває, мелодія з'являється одразу, а буває, й навпаки. Дні й ночі — пошуки, пошуки, пошуки... Важко знайти музичні образи. Здається, ніби мелодія гарна, а не лежить до неї душа — і край. І буде безліч отих варіантів, і мине немало часу, аж доки не висловить свої почуття серце, а душа перетворить їх у мелодію.\nДмитро Омелянович за декілька днів написав остаточний текст майбутньої пісні.\nМузика теж була готова, але я відчував, що моєму другові вона не вельми подобається.\nІ тут згадав я про той найперший варіант. Відшукав його серед чернеток і зіграв на піаніно.\nДмитро Омелянович враз аж якось стрепенувся. Сказав, що це саме та мелодія, яку він чув серцем. Але я ще вагався, доки не послухав пісню у хоровому виконанні. Вона й справді зворушувала — багато хористів співали її з сльозами на очах.\n1978 року в обласному драмтеатрі відбувся перший концерт Волинського народного хору, в якому й прозвучала «Пісня про Волинь». Виконували її кілька разів на «біс».\nПісня полюбилася волинянами і лишається в репертуарі колективу ось уже понад десять років, звучить на кожному концерті.\nКолишній ректор Полтавського педінституту І. М. Зязюн після концерту під час гастролей колективу підійшов до виконавців і сказав: «Я ніколи не був на Волині, але коли слухав «Пісню Волині», то побачив усю красу вашого чарівного краю, ніби побував там».\nСпливли роки... Багато що змінилося за цей час.\nМикола Панасович Корж пішов на пенсію, залишивши по собі добру пам'ять.\nНема тепер обладнаного репетеційного приміщення — обміняли його на автобусну станцію. Переобладнали й філармонію, розкішно вмеблювали собі кабінети, а умов для роботи Волинського хору не створили. Квартири, що слугували гуртожитком, розподілили між своїми наближеними. Артистів хору переселили в учнівський гуртожиток культосвітнього училища.\nХитрують чиновники, викручуються, аби було їм вигідніше. їм не печуть проблеми, не болить серце за нашу культуру, за нашу духовність, за наших талановитих співаків, хоч вже прийшли нові часи, і Україна стала суверенною державою. Тепер чиновники хіба що лагідно посміхаються, обіцяють... Але то знову порожні обіцянки.\n...Різко розітнув тишу телефонний дзвінок — не стало мого друга, талановитого поета Дмитра Луценка.\nА я згадую, як ми працювали над піснями «Фронтові побратими», «Древнє місто Волині», над «Маминою вишнею»...\nВсі вони написані тут, на Волині. У кожній з них — частка його життя, його почуттів, його любові до цього краю.\nНе стало мого друга. Та лишилася «Пісня про Волинь»:\nГорджуся я і доньками, й синами, Землею й мирним небом, що над нами, Де грає рясним цвітом, мов барвінки, Безсмертна слава Лесі Українки!\nГойда, як море, Світязь квилю синю, Зовуся я красунею Волинню. Я вся в гаях, озерах і долинах, Я вся в розлогих вербах і калинах.\nДрімають прадавні ліси у відблисках замріяних озер, цвітуть льони синьо-синьо, пломеніють червоні калини, а над ними линуть пісні Волині. Візьмуть їх, сподіваюсь, наші діти й онуки у своє життя, бо в них — синівська любов до рідної землі, яка нікого не лишає байдужим...\nПоле моє у гаях за селом,\nДе журавкою доля ходила.\nПоле моє, ти красою зійшло,\nТи зерном і піснями вродило.\nОзовись, моє поле,\nПшеницями й житами,\nВ небесах журавлями\nІ живою водою.\nТи безкрає, широке,\nІ земне, і високе,\nІ єдина в нас доля з тобою.\nПоле моє, в дорогому краю\nНам з тобою любити й страждати.\nПоле моє, чисту вроду твою\nЯ нікому не дам потоптати.\nПоле моє, як зірниця зійде,\nНа плугах борозна заспіває.\nЯ любов'ю тебе засіваю.\nПрошумів, перебігши теплим полем, літній дощ. Свіжа зелень купалася в рясних дощових краплях.\nОбабіч стрімкої заасфальтованої дороги, неначе в хороводі, пропливали срібнолисті тополі. Миготіли сонячні промені, що пробивалися крізь тополине листя.\nЯ заплющив очі і уявив собі чумацький шлях, який пролягав тут колись: «Поскрипують вози, ремиґають круторогі воли у ярмах, важко ступаючи, збивають сивий пил. Він низько клубочиться і знову припадає сивизною на придорожній сухий полин. І возів отих сила-силенна, простягнулися вервечкою, скільки сягає око. Сидить чумак, погейкує на круторогих і співає:\nОй із-за гори, із-за кручі, ге-е-ей,\nЙдуть вози рипучі, ге-е-ей!\nПісня стоголосо загучіла по всій вервечці:\nЙдуть вози рипучі, ге-е-ей,\nТа ярма брязкучі, ге-е-ей!\nКрай шляху стоїть хлопчина з вигорілим на сонці чубчиком, в полотняній сорочці, в штанцях, підв'язаних мотузкою, і заворожено слухає чумацьку пісню, що стелиться над широким степом і лине десь далеко-далеко, аж за край землі».\n...Того дня у нас був особливий концерт. їхали ми в село Шевченкове до земляків Тараса Григоровича. І чим ближче під'їжджали, тим більше хвилювалися: колись оцими шляхами, по оцій землі ходив Тарас Григорович.\nЗупинилися при в'їзді до села.\nЙшли селом, а дорога була встелена квітами. Люди виходили з дворів, приєднувалися до нас і підхоплювали:\nВсе більше й більше вливалося людських голосів. Старенькі стояли біля воріт, низько вклонялися, хрестилися, витирали краєчком хустини сльози, слухаючи пісню, згадували молоді літа і стелили шлях квітами, а пісня лунала\nВона ж його та ще й породила\nНі щастя, ні долі...\nПісня здіймалася над селом і летіла далеко у світ сивою горлицею, несучи на крилах любов і печаль...\nПрийшли до пам'ятника Тарасові. Співали «Заповіт», «Реве та стогне Дніпр широкий», «Думу про землю черкаську», а коли стемніло, у невеличкому Будинку культури почався концерт. Надворі залишилося багато людей, що не вмістилися в залі, і для них, вже при місяці, під зорями, ми давали його вдруге.\nПроводжали нас на околицю. Дякували, запрошували ще приїздити.\nНатомлені хлопці й дівчата сідали в автобус і, прихилившись одне до одного, одразу засинали. А місяць супроводжував нас, минаючи яри, переліски, і світив дорогу аж до самих Черкас.\nПисьменник Микола Негода був тоді з нами і написав нарис, але в газеті помістили лише гіевеличку інформацію з кількох рядків, що в селі Шевченковому відбувся концерт Черкаського заслуженого українського народного хору...\nУвечері зателефонував у Черкаси своєму приятелеві Миколі Негоді. Поговорили про се, про те, побідкалися, що чомусь нічого не пишеться, відтак Микола запропонував:\n— Приїзди в Черкаси, може, надихне тебе рідний край.\nНаступного дня я був уже в Черкасах. Люблю це місто, що височить білим лебедем на кручах Дніпрових. На Черкащині відшуміли мої найкращі молоді літа. Тут я духовно й творчо зростав. Десять років керував Черкаським народним хором. Тут мої творчі побратими, друзі.\nМи сиділи на балконі. Микола читав свої нові вірші про Чигирин, про Богдана.\n— Миколо, а що, коли написати кантату для народного хору про Чигирин, про землю, понівечену будівництвом АЕС, і назвати її «Чигиринська дума»? — запропонував я.\nМикола мовчав, задумливо дивився у далину, ніби подумки розмовляв з собою. Потім підвівся, поволі пішов до кімнати і вже звідти гукнув:\n— Завтра їдемо в село!\nВранці ми вирушили у Нечаївку до Миколиного друга, сільського кореспондента.\nХата його стояла край села, під горою, що загорнулася в густі кучері темно-зеленого лісу. Зайшли у двір. По всьому було видно, що господар тут неабиякий: все доглянуто, все доведено до ладу.\nСиділи у садку під старою грушею. Микола з господарем згадували парубоцькі літа, друзів, різні бувальщини, а в моїй голові снували музичні теми майбутньої кантати.\nГосподар запросив нас оглянути його город. Вийшли стежкою із саду, і нашому здивуванню не було меж. На площі соток із п'ять були висаджені помідори. І здавалося, що то не город, а кольоровий килим. Яких тільки помідорів тут не було: червоні, жовті, білі, фіолетові, оранжеві! І всі різної форми. Якесь диво! Господар ходив між грядками й розповідав:\n— Ось ці з Кавказу, оці — з Узбекистану, а оці — з Туркменії, ось — із Молдови, оці, схожі на огірки,— з Угорщини.\n— Як же вони потрапили до вас? — запитав я.\n— Листувався з аматорами. Присилали насіння, поради в листах давали. Бувало, й сам їздив у ті краї, аби краще взнати, як їх вирощувати, бо то дуже клопітна справа. Он подивіться на оті рожеві, що як груші,— три роки не міг упоратися з ними, аж цього року вродили, і непогано.\nВін зривав пругкі помідори й пригощав нас:\n— Покуштуйте, одразу сили прибуде.\nЗа обідом ми ласували помідорами і хвалили господаря.\nПообідавши, подалися з Миколою до лісу. Збирали гриби. Я імпровізував, наспівував, пояснював, який мелодичний і ритмічний малюнок має мати та чи інша частина, де повинен вступати соліст, ділився з поетом своїми думками, а він мовби не чув мене. На запитання, чи чує він мене, Микола відповів: «Слухаю, Толику, чую» і знову зрізав гриби, на які я мало не наступав... Я співав, розмахував руками, імітував ревіння бульдозерів, падіння викорчуваних дерев, смуток Богданової гори, яка не може спокійно дивитися на варварство, яке чиниться довкола...\nЛіс поволі огортали вечірні сутінки. Ми з повними кошиками грибів поверталися додому.\nМикола смажив гриби. Я узяв баян, але втома не давала музикувати. Попоїли грибів і полягали спати на пахучому сіні під старою грушею.\nПрокинувся вранці, Миколи вже не було. Мабуть, знову пішов по гриби, по-думалося. Неподалік запримітив аркуш паперу, списаний дрібним почерком. Почав читати:\nАж ген, поглянь, дрімає гай,\nТам верби над водою.\nТвоя земля — хіба не рай\nЗ красою неземною?\nЧитав, а в серці народжувалася мелодія. Пішов до хати, узяв баян, торкнувся клавішів, став наспівувати:\nСплива туман, спада роса,\nЗа гаєм сонце сходить.\nТака незаймана краса\nЇї творця — природи.\nДо кімнати увійшов Микола.\n— Я вже з півгодини стою й слухаю за дверима, не хотів тобі заважати. Здається, непогано виходить.\nЯ співав далі:\nОдна зоря не догора,\nЗависла над ярами.\nСтоїть гора, свята гора\nІ розмовля з віками.\nНа тій горі чигир-трава, Над нею небо плине, Тут ще душа твоя жива, Прадавній Чигирине.\nМикола сів за стіл, схилився над аркушем чистого паперу і став писати. Я також записував мелодію. Несподівано в хаті стемніло. Ми вийшли на подвір'я.\nЗ-за гори, по самому вершечку лісу, клубочилися чорні хмари. Здавалося, що хтось зловісний збирає їх докупи. Вогненна блискавка розітнула небо, над горою й лісом затріскотіло, загуркотіло, впали перші великі краплі дощу. А за мить дощ лив як із відра.\nЗ городу прибіг господар. Заклопотаний, стривожений.\nМи стояли на ґанку. Микола дивився на гору, що її вже не було видно за пеленою дощу, й казав:\n— Ото вже грибочків буде!\n— Грибочки грибочками. Коли б граду не було. Бо всі помідори повибиває,— бідкався господар.\nА я думав про другу частину кантати.\nДощ поступово ущух. Господар пішов глянути на город, а ми з Миколою продовжували працювати над «Чигиринською думою»:\nНе навала ординська\nІ не шляхта чужинська\nОй хто ж тобі, Чигирине,\nТаку долю напророчив:\nДиким полем розлогим\nІ Дніпром сивочолим\nСтугониш і клекочеш.\nНайтяжче давалися третя й четверта частини. Складні метроритмічні рисунки, поліфонічний розспів з незвичними інтервалами не просто було розписати для народного хору, особливо для жіночих голосів з обмеженим діапазоном.\nПоетові Миколі Негоді доводилося працювати над кожним рядком, кожним словом, поки народилися перші варіанти поетичних і музичних образів.\nБори аж стогнуть,\nА там —дозиметри.\nТраву — назовсім,\nДерева — з коренем.\nРідна земле моя, твоє серце в мені не спочине,\nХай відступлять напасті і памолодь юна зроста.\nТільки ти не мовчи, гомони, Чигирине,\nІ неси свою славу в прийдешні літа.\nНарешті робота була завершена. Ми подякували господареві за гостинність та прихисток і повернулися в Черкаси.\nЗа кілька днів мені зателефонував Микола:\n— Збирайся, їдемо в Чигирин, на АЕС.\nМикола прийшов з Юрієм Щербаком та журналістом Миколою Коліньком. Познайомилися. Я зіграв і проспівав їм чотири частини «Чигиринської думи». Відгукнулися про неї схвально. Дещо порадили доопрацювати.\nПо дорозі до Чигирина Микола Негода читав свою нову поему про голодомор 33-го. Усі вражено мовчали.\nПеред Чигирином повернули наліво. І одразу нам відкрилася жахлива картина. Праворуч і ліворуч кричали викорчуваним корінням, ніби покрученими пальцями, дерева, земля була порита бульдозерами, наче страхітливим диким вепром, довкіл валялися бочки з-під мастила, заскорузлі плями цементу й вапна. ї все це розтягнулося на декілька кілометрів.\nМи виїхали з понівеченого лісу й спинилися. Вийшли з машини. Перед нами простяглося колгоспне поле. Було воно червоне, всуціль укрите помідорами. Бадилля всохло, помідори гнили на землі.\nМи стояли вражені. Мимоволі згадався Миколин друг, закоханий у землю-годувальницю, невтомний господар-трудівник. Стояв я і думав, чи є межа цій безвідповідальності, цим злочинам перед землею, перед народом. Скільки тут марно гинуло людської праці, вкладених коштів, до яких пір триватиме це знущання над землею?\nЗ важким серцем рушили далі. Вдалині маячила труба Чигиринської АЕС. Неподалік ліс. З-за дерев вигулькували новозбудовані багатоповерхові будинки.\n— Містечко атомщиків,— пояснював Володимир.— Райський куточок для себе пригледіли.\n— Тут би табори відпочинку для дітей будувати,— мовив Микола.\nПід'їхали до АЕС. Будівництво йшло на повен хід. На будмайданчику — безліч контейнерів. Робітники розбирали устаткування.\n— От тобі й «...припинити будівництво»,—сказав з гіркотою Володимир і став фотографувати об'єкт.\nЗапитали, де «резиденція» директора.\nПісля нашого знайомства директор попередив, що він проти того, аби нашу розмову записувати на магнітофон. Довго намагався переконати усіх, що Чигиринська АЕС — благо для краю. А коли ми нагадали йому про Постанову Міністерства охорони здоров'я України, згідно з якою будівництво АЕС заборонено, про те, що станція будується без дозволу Чигиринської Райради, він, посміхаючись, сказав:\n— Уважаемые, вы же прекрасно понимаете, какому ведомству я подчиняюсь. О каком запрете может идти речь?\nНа цьому наша розмова скінчилася.\nЗаночували в Чигирині, а вранці побували на Богдановій горі. Тут якось по-особливому відчуваєш красу нашої згорьованої землі. Згадалися слова\nВстає зоря і не згора,\nІ небо й сонце з нами.\nІ голос твій віщий уже не зникає,\nЛуною доносить його звіддаля.\nОтямтеся, люди! Кричить і благає,\nВ знемозі волає і стогне земля.\nКантату з Миколою Негодою ми завершили. Виконує її Черкаський народний хор. А Чигиринську АЕС вирішили перепрофілювати на ремком-бінат атомних реакторів.\nЧи на краще це?..\nНад містом височить стародавній замок.\nВін, як вартовий, вдивляється у далеч своїми бійницями, готовий щомиті захистити рідну землю від ворога-поганця з далекої чужини. Не раз його брали приступом, руйнували, нівечили, залишаючи шрами на неприступних мурах.\nСтоїть стародавній замок, як свідок кривавих побоїщ, уже п'ять століть.\nНавколо нього заплелася барвистим цвітом у вінок луг-долина. А до неї пригорнулася берегами з густим верболозом ріка. Тут віками співали веснянки, гаївки, водили хороводи, розпалювали багаття в ніч на Івана Купала, закохувалися, солов'їних пісень слухали.\nАле що це? Здригнулися старі мури. Насторожилися вежі. Не з далекої чужини прийшов завойовник. Свої господарі своєю волею нишком від народу завойовують свою землю. Перемістили гирло ріки, понівечили заповідну луг-долину і зводять новобудови, на яких цвітуть червоні транспаранти з бадьорими закликами і строками завершення будівництва.\nРіка стрімко несе каламутну воду. Ніби хоче очиститися від зеленої цвілі й різної нечисті. В ній назавжди згасла небесна синь. Лише місяць коли-не-коли висвічує тьмяне плесо, по якому пливе пожовкле листя, наче похоронна процесія, а по берегах скорчилося оголене гілля...\nЗдається, річка виривається з цього річища, рада б назавше залишити береги, що застигли у німій Скорботі.\nВоди все меншає. Осушені долини вже не можуть напоїти її живлющою силою.\nВідлетіла остання чайка...\nГлибокий смуток огорнув луг-долину. Чорні плями мастила доїдають пожовклу траву. Як диво дивне, на краю долини стоїть одинока молода берізка, її віти безсило звисають зів'ялим листям. Вона снить зеленою квітучою красою, що колись буяла тут.\nВсе ближче підступає гусеничний скрегіт. Ненаситно гризуть землю щелепи бульдозерів. їдкий дим клубочиться і розповзається чорними зміями по долині.\nЗакричала у світ вирваним коренем берізка. Впала білим тілом і постелила на землю маленькими гілочками великий біль.\nЯ стояв на березі і питав у далини: «Хто й за що наслав тобі таку долю, земле моя?» А з болю душі народжувалась нова пісня — «Де шуміла ріка...»\nДЕ ШУМІЛА РІКА\nПливе туман, а в небесах\nЧого згаса земна краса,\nЧого в сльозах калина?\nДощами марить на вітрах\nВ журбі схилилася на шлях\nОзвалась чайкою в лугах\nДуша мого дитинства.\nНе ріки вже у берегах,\nЗа вікном третю добу цвякотів набридливий дощ.\nРвучко налітав вітер і сипав по шибках дощовими краплями, наче горохом. Тьмяне світло в кімнаті тримало на собі важку тугу.\nВін сидів на дивані і не зводив очей із стіни, біля якої тиждень тому стояло стареньке піаніно. Кволою рукою підбив подушку й ліг, натягнувши на себе теплу ковдру.\nПроклятуща хвороба. Як тільки піде дощ — одразу дає себе знати хронічний бронхіт.\nВажкі повіки стелили на очі дрімоту, але заснути не міг. Лежав і згадував, як одного разу задзвонив дзвінок, він відчинив двері й побачив на порозі адміністратора. «Я маю розпорядження завезти вам інструмент, але поки що кращого немає, то ось оце стареньке піаніно...» — мовив той.\nПіаніно поставили біля стіни. Над ним розпростер вишивані крила рушник, і кімнату одразу огорнув приємний затишок. Він підійшов до інструмента, легенько торкнувся клавішів. О Боже! Що за звук?! Який дивний тембр!\nСів на стілець і почав грати. Такого м'якого й світлого звучання він ще ніколи не чув! Душа наповнювалася приємною насолодою. Ще трохи пограв і сидів нерухомо, ніби прислухався, як віддаляються, тануть чарівні звуки.\nВідтак підвівся, підняв кришку і заглянув усередину. Там були натягнуті струни... від старовинного рояля...\n...За десять найкращих творчих років він зріднився із стареньким піаніно, і стало воно його другою душею. Він сприймав його, як живу істоту, бо воно завше відгукувалося на найтонші почуття його душі. За цим інструментом були написані найкращі його твори: ораторія, дві кантати і багато пісень, які стали популярними в народі.\nПіаніно було на балансі у філармонії, давно вже відслужило своє і за всіма інструкціями мало бути списане, але на ньому ще можна було музикувати й музикувати!\nТа щоб дошкулити людині — забрали його з квартири митця і закинули в закуток філармонійного коридору.\n...У грудях запекло. Він поволі підвівся. Кашель зривався хрипким стогоном, холодні краплі виступили на чолі. Але через деякий час приступ вгамувався, і він знову втомлено приліг.\nВітер ще рвучко налітав на вікна і сипав дощем, здавалося ось-ось розіб'є їх. «Якби хоч трохи оклигати,— думав він,— то пішов би й подивився, де воно там. Якби було отут, біля мене, то, може, душа б не так боліла».\nСтареньке піаніно самотньо стояло в темному, вологому закутку філармонійного коридору. Він підійшов і ніжно погладив його долонею, пробіг пальцями по клавішах. Інструмент був увесь розладнаний, струни дико дзеленькали. Серце стисло, до горла підкотився клубок. Схилився над піаніно у смутку й довго стояв. Потім повернувся й попрямував до крутих східців. Задихаючись, піднявся ними до кабінету директора. Перепочив трохи й рушив до дверей.\n— Туди не можна! — суворо мовила секретарка.— Посидьте отут у кріслі й зачекайте.\nСидів і терпляче чекав. Дивився на масивні двері директорського кабінету, в які заходили й виходили артисти, колишні його вихованці.\nВони віталися з ним люб'язно-нещирими усмішками, в яких читалося: «Ну що, дошукався правди? Докритикувався? От і сиди тепер».\nНарешті дозволили ввійти. Директор привітався тією ж кривою усмішкою. Його хитрі очі блукали по кабінету, він уникав одвертого погляду митця.\n— Я хотів би викупити стареньке піаніно, яке забрали у мене.\n— Забрали, бо воно філармонійне,— не приховуючи вдоволення, мовив директор.\n— Я розумію. Але ж воно філармонії зовсім не потрібне.\n— Потрібне чи не потрібне — нам вирішувати.\n— Я виплачу його повну вартість,— не здавався він.\n— То чому ж ви не купите за ці гроші нове піаніно?\n— Я хочу мати саме цей інструмент. Він мені дуже дорогий.\n— Вибачайте, але допомогти вам нічим не можу. Піаніно ми не продаємо, воно у нас на балансі.\nПідвівся з-за столу, даючи зрозуміти, що розмову закінчено.\nВін ішов вулицею твердою ходою, гордо тримаючи сиву голову, вдивлявся у далечінь, де бриніли чарівні звуки і трепетом озивалися в його зболеній душі, ішов із надірваним від несправедливості серцем і творив музику. Швидше! Швидше! Доки звучить музика!\nПрийшов додому, взяв чистий аркуш нотного паперу і почав писати, чуючи звучання старенького піаніно із струнами від старовинного рояля...\nОЙ ТИ, НІЧЕНЬКО\nОй ти, ніченько,\nНе смути моє\nДо світання я.\nЩоб не краялось\nЯ ж над річкою\nДесь любов моя\nПОСАДИ ПО СОБІ ДЕРЕВО\nБаба Уляна, мов воскова свічка, сиділа за столом. Сиділа нерухомо, ніби заклякла навіки, лише кутики вуст коли-не-коли пересмикувались у гіркоті, що зачаїлася на її поораному глибокими зморшками обличчі. На скатертині, яку застеляла тільки на свято, у розмальованому глечику палахкотіли червоні маки, синіли волошки. Назбирала їх сьогодні край дороги, коли верталася з березового гаю. Ті берези висадили по війні солдатки-удовиці, щороку 9 травня приходять до них пом'янути своїх чоловіків, які не повернулися з фронту...\nБаба Уляна вдивлялася вицвілими очима у пожовклу фотокартку, притулену до розмальованого глечика з квітами, і подумки промовляла: «Відго-рювала я вже своє, Степанку, зачахла в самотині, як одинока билина в полі, зовсім немічною стала, сили покидають... Пора мені до тебе, Степанку, бо й так уже забарилася. Не гнівайся на мене, що посадила по тобі осокора. Всі по своїх березину садили, а я по тобі — осокора. Ти, Степаночку, високий був, кучерявий, і осокір виріс високий-високий, і листячком так лагідно шепоче, як ти колись. І від того мені на серці легшало. А ще кущ калини посадила біля нього. То вже по собі. Бо помру, і нікому буде по мені дерево посадити. Ти ж знаєш, що Юрко наш, синочок єдиний, теж загинув у Німеччині в сорок п'ятому, я вже тобі розповідала не раз. Тоді поверталися наші сільські з війни, а мені похоронку принесли... Та я не вірила, все чекала, а Юра-сик так і не прийшов... Писав же в останньому листі, що як тільки візьмуть Берлін, то одразу й повернеться. Та забарився на десятиліття наш синочок...\nСкрипка висить на стіні. Його скрипка. Я її доглядаю... Одного разу приїздив з Києва хлопчина. Федором звати. Казав, що вчився з Юрком у консерваторії, що товаришували. Просив, аби продала йому скрипку. Розказував, що робив її якийсь знаменитий майстер.\nА я йому відповіла, що не буде ж на чому Юркові грати, як повернеться. Так і не продала. Інколи чую, як Юрасик на ній грає, та так тужливо, що серце квилить... Як ішов він на фронт, просив, щоб зберегла скрипку. То як же ж я могла її продати? Ні-і... В ній Юрасикова душа зосталася... А може, треба було віддати скрипку Федорові? Просто подарувати. Все-таки вчилися разом, товаришували. Як ти гадаєш, Степане? Хай би грав на ній та й згадував нашого синочка. Не брати ж мені її з собою в могилу. А пам'ятаєш, як Тимофій Андрійович, учитель, говорив, що у нашого Юрасика великий талант, і подарував йому перед смертю свою скрипку? Завтра попрошу поштарку, щоб дала у Київ телеграму. Хай приїде Федір. Він час від часу навідується до мене. Та про скрипку більше жодного разу мови не заводив. Зніме її зі стіни з мого дозволу, пограє тужливо-тужливо та й знову повісить. Дров потім нарубає, води наносить та й їде собі.\nТи, Степанку, чекай мене. Мені вже недовго лишилося на цьому світі пробувати. Ось приберу хату, сама приберусь та й прибуду до тебе...»\nЗранку баба Уляна поралася в хаті. Підмастила піч, на вікна почепила нові фіранки, на яких кукурікали півники, стіни прибрала квітами, образи — найкращими рушниками, на подушки напнула вишивані наволочки та й вийшла на подвір'я. Стояла біля воріт, вдивляючись у далину: виглядала Федора...\nСЛІД У РОСІ\nСергій Давидович нарешті полишив у столиці безкінечні клопоти і майнув до свого друга на Волинь.\nЗраділи зустрічі, спорядили рибальське начиння й вирушили з Луцька до озера Світязь.\nДорогою Сергій Давидович не вгавав, усе розпитував про озеро, про яке чув багато різних дивин. Та чи не найбільше його цікавили вугрі, які, мовляв, повзають по росі у траві.\n— Чого не знаю того не знаю,—одказав Микола Олександрович.— Що\nправда, вугрі, які живуть у ріках басейну Балтійського моря, виходять з них\nпід час нересту ь пливуть уздовж берегів Європи на захід в Атлантичний океан,\nперепливають його і доходять до Саргасового моря, де на глибині двісті мет\nрів викидають ікру. Згодом молодняк підхоплює північноатлантична течія,\nі в її водах десь за три роки вугрі досягають Європи.\nЗупинилися в Шацьку біля невеличкого базару. Під навісом — довгий, з трухлявих дощок старенький стіл. А на ньому і квашена капуста, й огірки, помідори, молоко, сметана, гарбузове та соняшникове насіння, багато іншої смакоти. Але Сергій Давидович, навіть не спиняючись, попрямував укінець стола, де угледів маленького діда у великих рибальських чоботях, що, здавалося, були зліплені з самих тільки латок. Він стояв у солом'яному брилі, а на грудях у нього красувалося намисто з золотистої цибулі, яке аж гнуло його додолу. Засмагле неголене обличчя виблискувало на сонці.\nСергій Давидович підійшов до дідка, став і пильно вдивлявся в нього, ніби пізнавав давнього знайомого.\nТой, ніяковіючи, закліпав очима і вистрілив тріскучим голоском:\n— Купіть цибулю!\n— Давайте вінок! — бадьоро мовив столичний гість, почепив собі на шию намисто з цибулі й запитав:\n— А ви часом не рибалка?\n— А хто ж тут не рибалка, всі ловлять, усі рибалки, в озерах ще трохи риби є,— відповів дідок.\n— І вугрі є?\n— Та є їх к бісовій матері. Ото часом як повилазять з озера та заповзуть у городи — увесь горох повиїдають.\n— Чуєш? — мало не підскочив Сергій Давидович.— А що я тобі казав?! — обернувся він до Миколи Олександровича.\nТой всміхнувся, а Сергій Давидович продовжував:\n— Діду, а ви бачили, як вони виповзають і горох їдять?\nДідок розтулив рота, звів догори очі, часто закліпав повіками, ніби щось пригадуючи, а потім завмер на якусь мить і високо протріскотів:\n— От чого не бачив — того не бачив, брехати не буду.\nСергій Давидович розчаровано подивився на нього, махнув рукою і подався з базару.\nДорогою до озера йому все уявлялося, як повзе по траві вугор і хвостом збиває росу, залишаючи в'юнкий слід. І ще одне не давало спокою: тріскотливий дідусів голосок. Він напружував пам'ять: «Де міг чути цей голос, коли?» Й оте «коли» таки вималювало, врешті, перед його очима картину.\nПеребігаючи, а де й переповзаючи, в переліску мало не наштовхнувся на солдатську кухню. Біля неї — побиті коні, а під кухнею зачаївся літній солдатку хар.\n— Давай сюди! — затріскотів він високим голосом, що прорізав цьвохкання куль і шурхотіння осколків.\nПідліз до нього під кухню, віддихався й приготувався до наступної перебіжки.\n— Не висовуйся, пересидь трохи, бо голову відірве!\nЗірвався і побіг щодуху, а цьвохкання підганяло.\nРаптом щось шарпнуло за ногу. Загойдалася земля. Впав.\nВажко дихаючи, підповз кухар.\n— Я ж казав — не вилазь, не послухався! — перев'язуючи, дорікав по-батьківському літній солдат.\nСили покидали. В очах потемніло. Отямився в медсанбаті. Солдата-кухаря не було...\n— Стій! — вигукнув не своїм голосом Сергій Давидович.\n— Що з тобою, Сергію?\n...Сергій Давидович стояв біля дідка, а той знову ніяковіло кліпав очима.\n— Скажіть, а де ви були в липні сорок четвертого?\n— На фронті,— здивовано відповів дідок.\n— Ви кухар?\n— Чого ви причепилися — то рибалка, то кухар? Юшку вмію зварити.\n— А ви пам'ятаєте, як під час бою ховалися під кухнею?\n— Ну, ти, обережніше, я на фронті воював, а не ховався! — одразу перейшов на «ти» обурений дідок.\n— Та я не про те, діду, згадайте, ви часом пораненого в медсанбат не доставляли?\nІ Сергій Давидович детально розповів про той липневий день сорок четвертого.\nДідок дивився на нього широко відкритими очима, потім здивовано протріскотів:\n— Ти диви-и-и, живий! Я ж тебе попереджав тоді: не вилазь, пересидь. Не послухав мене, старшого, але добре, що живий зостався.\nВони обнялися і заплакали.\nНа березі дива-озера кипіла юшка. Дідок чаклував біля неї, і, здавалося, пахощі ті п'янили за кілька кілометрів.\nСергій Давидович брав живого вугра і пускав у траву. Той в'юнко викручувався, а повзти не повз.\n— Невже не повзають? — розчаровано питав.\n— Та хто його знає...— відповідав Микола Олександрович.\n— А ти недалеко від нього гороху насип! — протріскотів з теплих сутінків високий голосок... .\nНа обрії сонце залишило блідо-рожеве пасмо. Воно розтягнулося, наче позіхало, спливло й потягнуло за собою день. Верби дрімали в берегах. Присмерк сповивав усе довкола в густу синяву.\nЗасвітила ніч небесну люстру, і молодий місяць, як диригент, підняв руки. Плесо забриніло зорями-дзвонами, осока нашорошила гострі вуха і викумку-вала кларнетами. В широколистому лататті спалахнули білі лілії, переливалися перламутрово куліси густого верболозу. Риба виляскувала на тихоплинні, вимальовуючи кола. Віртуозними солов'їними трелями озвалася ніч.\nЯ сидів на березі, охоплений солодким хвилюванням, і слухав вічну музику природи.\nДо мого вуха підлетів комар і підставив свій «камертон». За мить відлетів і завис неподалік. Відтак задзвенькотів щосили, і до нього приєднався ще один, мабуть, без слуху, бо так дисонуюче тягнувся з секунду, що, здавалося, заіскрить у темені, але все-таки вирівнявся в унісон. Вмить злетівся цілий хор комарів. Дзвенькотіли на різні голоси: високі витягували тоненькими струнами, а середні мелодійно вібрували. Були й низькі голоси і навіть баси. Були й хрипкі, «застуджені» або, може, відзвенькотіли своє, але в гурті ще хрипіли. А один виділявся найдужче. Певно, то був комар-хормейстер. Як почне тягнути найтоншою струною та так голосно і все вище й вище, що, здається, ось-ось обірветься.\nДзвенькотить хор комарів в аранжуванні самої природи.\nСрібно-золотистим полиском висвічував небокрай. Прокидався ранок...\nСтануть над тобою, листям'затріпочуть,\nТугою, прощання душу залоскочуть.


Uncategorized – Державне підприємство "Лебединське лісове господарство"\nДП “Лебединський лісгосп” вітає вас зі святом Великодня! Бажаємо миру, добра і злагоди всім українським сім’ям та українській землі, нехай Господь оберігає від суму болю і від зла, бажаємо вам, щоб щира віра сил далі рухатись дала.\nPosted: 24 Квітня, 2022\nЕкологічна ініціатива Президента «Зелена країна», яка стартувала влітку 2021 року, передбачає висадження 1 мільярду дерев за 3 роки і збільшення площі лісів на 1 мільйон гектарів за 10 років. «Лісівники продовжують виконувати свої першочергові завдання навіть під час війни. Один із напрямків – це висадка лісу. Менше ніж за рік ми з вами висадили 100 103 289 сіянців! Так, у планах на цю весну були […]\nPosted: 6 Квітня, 2022


Безконтактна зарядка скорочує термін життя батарей - Івано-Франківськ SMARTCity :\nБезконтактна зарядка скорочує термін життя ...\n17:04 04.07.2019 Опублікував: admin01 171 Переглядів\nДослідники встановили, що використання індукційного зарядки, при всьому її зручність, може вести до передчасного виснаження літій-іонних батарей смартфонів і інших мобільних гаджетів.\nІндуктивна зарядка дозволяє передавати енергію від джерела через повітряний зазор, без використання з'єднувального проводу. Однією з основних проблем при цьому способі зарядки є генерування небажаного і потенційно шкідливого тепла як в зарядному, так і в заряджає пристроях. При цьому через тісного фізичного контакту гаджета і зарядної бази будь-тепло, що генерується в одному пристрої, може передаватися іншій за допомогою простої теплопровідності і конвекції.\nСитуація погіршується якщо телефон неточно розташований на зарядної базі. Щоб компенсувати неправильний напрям система індукційної зарядки зазвичай збільшує потужність передавача і / або переналаштовує його робочу частоту, що веде до подальших втрат ефективності і збільшення тепловиділення.\nЩільність розміщення компонентів всередині смартфона залишає мало можливостей для екранування батареї від надмірного тепла, що виділяється при зарядці. Тим часом, багатьма дослідженнями давно доведено, що вплив високих температур може значно вплинути на тривалість ефективного використання батарей.\nРезультати порівняльного тестування трьох сценаріїв зарядки - по кабелю, індуктивної з правильною і неправильною орієнтацією - включаючи карти зміни розподілу температур, були приведені.\nАвтори відзначають, що надмірне тепловиділення при індукційної зарядки, що веде до деградації елементів живлення, в подальшому можна буде зменшити, наприклад, використанням надтонких котушок, більш високої частоти і оптимізованої електроніки. Вони також визнають, що для багатьох деградація батарей буде прийнятною платою за зручність зарядки без метушні з проводами, однак тим користувачам, які хочуть працювати зі своїм телефоном максимально довго, рекомендується кабельна зарядка.\nзарядки використання батарей температур зарядка зарядної через тепла цьому індукційної зручність тепловиділення кабелю приведені індуктивної сценаріїв трьох тестування можливостей правильною\nMicrosoft представила Android-смартфон з двома екранами\nWindows 10 скоро дозволить дзвонити через ...\nПредставлений новий стандарт USB4 зі швидкістю ...\nWindows 10 можна буде перевстановлювати з ...


Огляд дезінформації пропагандистських ЗМІ від 14 червня 2019 року - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення\nОгляд дезінформації пропагандистських ЗМІ від 14 червня 2019 року\nЕпізод про всі цінності\nКожному потрібний друг, щоб разом з ним сміятися, плакати або дивитися епізоди серіалу «Друзі», де кожна проблема рано чи пізно вирішується, тому що друзі приходять один одному на допомогу. Друзі діляться своїм досвідом, думками і цінностями, і якщо вони їх не поділяють, то вони слухають, що говорить інша сторона, а потім шанобливо дискутують.\nАле на Заході немає друзів. Єдиною метою Заходу є знищення Сходу і поширення власної пропаганди. Це те, в чому прокремлівські ЗМІ прагнуть переконати свою аудиторію, не зупиняючись ні перед чим. Наративи, які вони для цього використовують, нічим іншим, окрім як розпалюванням ненависті, не назвеш.\nЕпізод з ЛГБТ-спільнотою\nОдним із недавніх приводів, мабуть, став Міжнародний день боротьби з гомофобією, трансфобією і біфобією, що відбувся 17 травня. Коли цього дня посольство Великобританії в Мінську вивісило веселковий прапор на своїй будівлі, пропагуючи рівні права для ЛГБТ-спільноти, прокремлівські ЗМІ звинуватили Великобританію в тому, що вона «плює на традиційні білоруські цінності» і «поводиться як на окупованій території». ЛГБТ-спільнота також піддалася нападкам наративів про «гей-фашизм в Європі» і попередженням про те, що «збочені європейці (у тому числі і українці), які курять марихуану, легалізували проституцію і терплять педофілію, вже прямують до Мінська для організації там содомії під час Європейських ігор. До речі, один з другорядних персонажів у «Друзях», Девід, теж їздив до Мінська. Збіг? Ми думаємо, що так.\nНа жаль, ми не вперше стикаємося з подібними сюжетами. «Загроза цінностям» − один з найбільш поширених наративів, що використовують прокремлівські ЗМІ, і в нашій базі даних є багато випадків дезінформації на цю тему; їх мета − розпалити страх перед невідомим, змусити людей в Росії, Білорусі або Україні боятися втрати своїх цінностей і традицій.\nПопри те, що цієї загрози немає і ЄС вважає, що має право на існування кожна культура, традиція і переконання, прокремлівськими ЗМІ постійно поширюються повідомлення про моральний занепад Європи, пропаговані нею збочення, фемінізацію чоловіків і експорт гомосексуалізму.\nЕпізод з нацистськими наративами\nЗ іншого боку, сумнозвісний сайт «Новинний фронт» (News-Front), схоже, вирішив досліджувати «древні традиції» антисемітизму. За інформацією «Новинного фронту», метою релігії євреїв є знищення всіх, хто не є євреєм. Той же веб-сайт намагається довести, що військові лідери США розглядали «Організоване єврейство» як загрозу США і всьому Західному світові.\nУ більш ранній публікації «Новинному фронту» вдалося об’єднати дві «загрози», якими нібито є ЛГБТ і єврейська спільнота, в одну, вихваляючи нацистів, які позбавили Німеччину від «єврейських піонерів сексуального виродження у Берліні в 1920-х роках». Проте, для того, щоб потонути в антисемітській риториці, не обов’язково відвідувати екстремістські веб-сайти. Федеральне телебачення наслідує свою збочену традицію, зображуючи Україну в усіх відношеннях нацистською державою. При цьому, згідно з прокремлівськими ЗМІ, єврейський президент і прем’єр-міністр країни служать тільки «прикриттям».\nТеорії змов без яких-небудь доказів можуть іноді слугувати приводом для дружби між людьми, але у світі дезінформації це можливо тільки у тому випадку, якщо ці друзі будуть прокремлівськими і антизахідними. Якщо приказка «скажи мені, хто твій друг, і я скажу тобі, хто ти» правильна, то нескладно зробити висновки.\nЕпізод з морським чудовиськом\nЗа словами прокремлівських ЗМІ, НАТО останнім часом теж потрібен друг. Декілька ЗМІ опублікували історію про те, що скандинавські медіа намагаються налаштувати фінів доброзичливіше щодо НАТО, примушуючи їх боятися Росію. Останнє, мабуть, здобуло успіх, оскільки фінська берегова охорона нібито стала настільки психічно неурівноваженою, що прийняла російську яхту за морського монстра. Не склало труднощів довести, що уся ця історія була спотвореною версією публікації фінської берегової охорони в Twitter. Майже як в «Друзях», коли Фібі вигадала історію про зламаний лівий фюзеляж, щоб переконати Рейчел зійти з літака до Парижу. Аналогія притягнута за вуха? Так, точно як і у випадку дезінформації.\nЕпізод з усіма іншими\nЧи буде коли-небудь кінець дезінформації і розпалювання ненависті? Чи можливий світ, де прокремлівські ЗМІ усвідомлюють, що вони зайшли занадто далеко? Оскільки відповідь на це запитання простіше знайти у вигадці, ніж у реальності, давайте знову звернемося до серіалу «Друзі». Одним із варіантів може бути сценарій «Епізоду, де усі поспішають», коли Моніка і Рейчел зрозуміли, що вони занадто далеко зайшли у своєму прагненні виграти суперечку, але тільки після того, як зіткнулися з її наслідками. Граючи в гру проти Джо і Чендлера, вони себе занадто переоцінили і, програвши, вимушені були переїхати в менш затишну квартиру хлопців. Проте різниця полягає в тому, що прокремлівські ЗМІ про наслідки подумали: вони годують нас вигаданими історіями і такими, що розпалюють ненависть, забиваючи клин між уявними «нами і ними», поширюючи негативні емоції (оскільки їх легше посилити) і граючи на існуючих в європейських спільнотах розбіжностях. Але від нас залежить, чи дозволяти їм робити це, чи піклуватися про середовище, в якому кожен зможе почувати себе добре. У колі друзів.\nНезалежна російська журналістика під атакою дезінформації\nСправа Івана Голунова свідчить, що російській владі і прокремлівським ЗМІ не чуже використання дезінформації як зброї проти журналістів. Детальніше\nЯкщо не подобається відповідь, постав інше запитання\nПісля того, як дані показали зниження особистого рейтингу довіри до Володимира Путіна, ВЦВСД вирішив опублікувати результати, отримані за допомогою альтернативної методології, в якій виборцям ставилося інше запитання. Детальніше\nРосійський пропагандист Соловйов знову залишився без YouTube\nРегулятор Словаччини пропонує підтримку своїм провайдерам, які бажають транслювати українські канали\nДо уваги ліцензіатів Національної ради, громадськості та ЗМІ! Засідання 19 травня триватиме онлайн


22/09/2016 Архикатедральний Собор святого великомученика Юрія (Галицький протопресвітерат): о. Павло Дроздяк\nУчні «Веселки» помолилися Молебень до Богородиці разом із настоятелем собору о. Романом Кравчиком, який у вітальному слові наголосив на важливості доброго прикладу від батьків для виховання дітей. Відтак усі учасники свята вирушили до приміщення Центру.\tФотогалерея та медіа\nПастирський візит владики Венедикта до парафії Воскресіння ГНІХ (м. Винники).\nВладика Венедикт очолив святкування 20-річчя заснування у Львові парафії Зіслання Святого Духа. Владика Венедикт відвідав храм Святого Василія Великого (Рясне-1)\nУ гарнізонному храмі молились за примноження милосердя і любові серед українського народу. Молитовна хода вулицями Львова «За мир і Божу мудрість для Українського народу»


Віталій Кличко: «Переконаний, що Олімпійський коледж повинен і залишиться школою для підготовки спортсменів» - Портал Києва\nОлімпійський коледж імені Івана Піддубного повинен і надалі буде працювати виключно за профілем – як спортивна школа. Про це мер Києва Віталій Кличко заявив під час онлайн прес-конференції, відповідаючи на запитання від користувачів соціальних мереж.\nМер зазначив, що заклад підпорядкований Міністерству освіти, і в ньому триває реорганізація, через яку і виник конфлікт. А справою щодо хуліганства і тих подій, що відбувалися вчора на території коледжу, вже займаються правоохоронці.\n«Я ж хочу наголосити що з тієї інформації, яку я маю від Міністерства освіти, коледж не закривають. Відбувається реорганізація щодо управління закладом. Переконаний, що Олімпійський коледж повинен і надалі буде працювати виключно за профілем – як спортивна школа. І я як мер столиці і людина спорту зі свого боку докладу до цього всіх зусиль. А щоб припинити спекуляції навколо закладу, думаю, Міністерство освіти має докладно пояснити, що саме зміниться в управлінні коледжем і хто нагнітає ситуацію щодо цієї теми. Бо, підкреслю: все має відбуватися виключно у правовому полі», – наголосив Віталій Кличко.