Диптих про Тичину. Поезія відновлення. Григорій Грабович. До історії української літератури\n[Григорій Грабович. До історії української літератури: Дослідження, есе, полеміка. — К., 1997. — С. 333-358.]\nДИПТИХ ПРО ТИЧИНУ\nI. ПОЕЗІЯ ВІДНОВЛЕННЯ\nМинає два роки, як з’явилися книжечкою під назвою «В серці у моїм» вірші та поеми із недрукованої й призабутої спадщини Павла Тичини 1. З’явилися майже без відгомону, може, тому, що сучасникам на Україні і за її межами постать Тичини є для критичного обговорення застиглою, остаточно забронзованою. Одначе цей томик не тільки освітлює постать Тичини і розвиток його творчості, але й через призму найвидатнішого українського поета XX ст. віддзеркалює центральні літературні проблеми його віку, проблеми творення й руйнування літератури. Він порушує загальні питання літературної критики, проблему встановлення канону творчості письменника і — особливо в совєтському контексті — низку факторів, що постають із суворих взаємовідносин літератури й постреволюційного суспільства.\nНа Заході припущення цілісності, яке керує трактуванням канону творчості письменника, виникає із загальних переконань про автономію літератури і з віри, що існує та буде виконаний обов’язок перед історією. Тим-то дискусії про канон майже завжди стосуються моментів відтворення й звірення — історичного, філологічного, палеографічного. Вони мають до діла з віддаленими, безпосередніми і — як у взаєминах Паунда й Еліота — особистими культурними впливами. Мало коли вони зачіпають питання культурного насильства. Нинішнє доповнення до канону поезії Тичини змушує нас звернутися також і до цієї проблеми.\n1 Тичина Павло. В серці у моїм: Вірші та поеми із недрукованої о й призабутого. — К.: Дніпро, 1970. — 302 с.\nПід «культурним насильством» ми розуміємо не тільки різні форми цензури й тиску, властиві російській, а пізніше /334/ совєтській культурній сфері. Важливішим, мабуть, є його зв’язок з тотальною ідеологізацією поезії Тичини (і літератури взагалі) у критиці — від 20-х і 30-х років до сьогодні. Знаменно, що це насильство аж ніяк не обмежувалося совєтською сценою дії: у відповідь на офіційні проголошення нововідкритої ортодоксії Тичини українські критики за межами України проголосили його поетичну смерть. Оцінюючи Тичинин «Чернігів» (1931) як «психопатологічну збірку автопародій» 2, Є. Маланюк підсумував тон цих епітафій. Подальша критика твердо закоренила думку про радикальну прірву, про стрімкий спад в якості поезії Тичини. Отже, в опінії І. Кошелівця,\nПерехід Тичини на совєтчину був важкий, але після цієї декларації [«Я дійшов свого зросту і сили, я побачив ясне в далині...» — в «Плузі». — Г. Г.], особисту трагедію поета закрила маска лояльного одописця... Ніхто не знає, що криється за маскою, але, судячи з того, що виходить з-під його пера, маємо найбільш разючий зразок перетворення геніального поета на бездоганного графомана 3.\nВідверта ідеологічна упередженість таких оцінок підкріплювалася ретельним добиранням цитат, — найчастіше останнього рядка із «Замість сонетів і октав»: «Хіба й собі поцілувать пантофлю Папи?», — як доказ відчайного пророцтва самого Тичини про його неминуче переінакшення. Наприклад: «А червона пантофля, яку він поцілував, таїла в тканині трутизну, що вкинулась йому, наче духовний параліч, і змертвила орфеїчні струни в серці» 4.\nВід 30-х років на Заході мало не цілого «пізнього» Тичину збували риторичними варіаціями на цю тему. Літературну критику заступило квазісередньовічне поняття переконанням, буцімто йому відмовлено ласки Божої, відколи він покинув табір праведних.\n2 Маланюк Є. Книга спостережень. — Т. 1. Проза. — Торонто: Гомін України, 1962. — С. 302.\n3 Кошелівець Іван. Сучасна література в УРСР. — Нью-Йорк: Пролог, 1964. — С.85.\n4 Барка Василь. Хліборобський орфей, або Клярнетизм. — Мюнхен; Нью-Йорк, 1961. — Ч. 2. — С. 87. /335/\nДруга площина, на якій вдалося викривити розвиток Тичини, — сторонницька літературна естетика, якщо ширше говорити, «смак». Хоча за своєю істотою він вже не насилує літературу, він може так само перешкоджати в розумінні предмета як ідеологічна настанова. Такий проникливий критик, як Микола Зеров, мав сказати, що Тичина «розкрив свої козирі в «Сонячних кларнетах» й потім перейшов на гру безкозирну» 5. Маланюк, котрий це переказує, багатозначно протиставляє Тичині Максима Рильського і сварить Тичину за брак культури (яку він, щоправда, зводить до «певної системи усвідомлених і ієрархізованих вартостей і навичок») та смаку. Саме в «цілковитій атрофії найелементарнішого смаку» він бачить весь розмір «літературної катастрофи» поета 6.\nНе дивно, що принципово неспівчутлива система вартостей може створити ще один приклад нормативного засліплення. Дещо цікавішим є те, що подібне, хоч і менш артикульоване невдоволення подибуємо і серед широких кіл читачів. На це принаймні натякає О. Білецький у передмові до шеститомного видання творів Тичини:\nНайменше вивчено останній період творчості Тичини. Читачі, зачаровані музикою «Сонячних кларнетів» та іншими збірками 20-х початку 30-х років, часом нарікають, що в нових віршах поета уже не звучать мелодії арфи, голосної, самодзвонної. Навряд чи мають рацію ті, хто хоче, щоб улюблений поет назавжди лишився з тим самим виразом «поетичного обличчя». Ці читачі ніби не хочуть бачити всіх тих велетенських змін, що відбулися в психіці радянських людей більш як за сорок років революції 7.\nНе можемо, щоправда, відкидати ту можливість, що навіть така узагальнена оцінка могла б у зародку нести об’єктивне, естетичне судження, і на цьому питанні треба буде також спинитися.\n5 Маланюк Є. Зазнач. праця. — С. 302.\n7 Тичина Павло. Твори: В 6 т. — К., 1961. — Т. 1. — С. 39. /336/\nЗміни, або переривність у творчості поетів не такі вже рідкісні в історії літератури. Відома, наприклад, далекосяжна й обдумана поетична самоперебудова В. Б. Їтса чи, — проводячи ближчу паралель до Тичини щодо величини постаті та її упадку, — доля Вордсворта, того скорченого велетня, якого «зносять із естради на подвійному щиті релігійної ортодоксії й політичного консерватизму» 8. Але можливо також, що творчість Тичини не є такою переривчастою — і, зокрема, не в такий спосіб, як думалося, — та що його літературний шлях такий закономірний, як неминучість дозрівання й старіння.\n«В серці у моїм» — це етап у своєрідній посмертній реабілітації Тичини 9. Збірка містить 145 віршів і 9 поем (найдовша з яких, «Подорож до Іхтімана» [1950-1967], вийшла окремим виданням 1969 року); вперше друкуються 59 віршів і 3 поеми: «поема-феєрія» «Дзвінкоблакитне» (1915-1917), єдиним відомим фрагментом якої був «Хор лісових дзвіночків», незакінчена автобіографічна «Зустріч з Мариною» (1967), де описується зустріч у Лондоні з Мариною Цвєтаєвою 1935 року, і «Степанида Виштак в гостях у вихованців дитячого будинку» (1961-1967).\n8 Див. передмову Карлоса Бейкера: Wordsworth William. The Prelude. New York, 1962. — P. XXI.\n9 Див., наприклад: «Подорож до Іхтімана» (К.: Радянський письменник, 1969); ретельно відібрану «Арфами, арфами» (К.: Дніпро, 1968) і особливо підсумок Тичининого постійного зацікавлення Сковородою у нещодавно виданій поемі «Сковорода: Симфонія» (К.: Радянський письменник, 1971). Одначе найближчим до справжньої реабілітації є інтригуюче розпочата збірка «Квітни, мово наша рідна», видрукувана під егідою Інституту мовознавства ім. О. Потебні АН УРСР (К.: Наукова думка, 1971). Попри популярний у суті своїй характер дослідження Тичининих неологізмів, вичерпний словник яких подається (поряд із «крилатими» рядками й приказками, фрагментами листів і есе Тичини, — також і деякі ключові фрагменти недруковані), воно розширюється у загальну, хоч і не висловлену прямо апологію його поетичної майстерності та самобутності.\nДо категорії «призабутих» входить 12 віршів, які вперше з’явилися за 1915-1928 років у таких різних періодичних виданнях, як «Літературно-науковий вісник» (1919; наприклад, «проблематичний» вірш «Прийшли до мене гості»), «Шлях», «Шляхи мистецтва» (1923; тут надруковано послідовно надалі /337/ викреслювані III й IV частини «Харкова») та «Життя й революція» (1926; опубліковано так само згодом цензуровані й найпромовистіші вірші з «Кримського циклу»). Більшість віршів цієї категорії (близько 65) надруковані посмертно (1968-1970) в різних журналах та газетах («Прапор», «Вітчизна», «Літературна Україна» тощо), але в сумі не так кількість, як характер цих поезій спонукає нас говорити про «реабілітацію». Решта творів (усього 20) написані й надруковані протягом двох останніх років життя Тичини (1966-1967), — надто свіжі, щоб могли бути «призабутими», і їх не можна зараховувати до тих «проблематичних» віршів і поем, що їх не друковано в попередніх виданнях зібраних чи й вибраних творів поета. А втім, вони вельми цікаві, і факт, що вони були уведені до збірки, свідчить про певні ноти ревізіонізму в підходах до Тичининого канону.\nХронологічний розподіл показує, що чимала кількість уміщених віршів, тобто 32, передували творам, поданим у «Сонячних кларнетах» (1918), або писалися одночасно з ним, але не увійшли до тієї першої збірки. Вони є важливим матеріалом до вичерпного аналізу найранішого періоду творчості Тичини. Тепер маємо додаткові можливості — через порівняння віршів, що були включені й вилучені з різних збірок, — дослідження естетичних критеріїв Тичини й динаміки його світосприймання. Менша кількість віршів, а їх 20, датуються 1919-1925 роками, цебто паралельно з «Плугом» і «Вітром з України». Між ними «Розкол поетів» (1919), що, по суті, є продовженням проблем, порушених у «Дзвінкоблакитному», хоча тепер то вже не «феєрія», навіяна «Лісовою піснею», а психоідеологічна містерія.\nМаємо 18 віршів з кінця 20-х років — передусім згадані раніше частини циклу «Харків» та чотири частини «Кримського циклу». На проміжний період припадає лише кілька віршів, зате чимала добірка — понад 30 — найостанніших поезій, написаних від 1965 року до смерті.\nЩодо літературного архіву поета Леонід Новиченко наприкінці своєї передмови зазначає, що «чекають своєї черги публіковані в журналах 30-х років драматичні фрагменти «Диспут» /338/ і «Кінець феодала» 10, вибрані місця з щоденників і листування тощо» 11. Зважаючи на це, прикро бачити, що деякі основні твори Тичини, надруковані в Совєтському Союзі ще до 30-х років та вміщені в різних еміграційних збірниках і антологіях, все ще вважаються «неприйнятними» для совєтського читача. Йдеться про такі вірші, як «Скорбна мати», «Війна» й «Золотий гомін» із «Сонячних кларнетів» (останній, щоправда, був надрукований у тритомному виданні 1946 року, хоч і в доволі «вичищеному» вигляді; а у виданнях 1957 і 1961 років цей твір просто пропущено), вся збірка «Замість сонетів і октав», низка віршів з «Плуга» («Месія», «Паліть універсали», «Гнатові Михайличенку», «26.II [11.III] [На день Шевченка]. II»), вірш «Чистила мати картоплю», за якого Тичину критикував народний комісар Чубар, догледівши в ньому «протискування під прапором пролетарського писання національного дурману», вся збірка «Чернігів» (за винятком двох обов’язкових віршів) та інші.\n10 Нині включені до видання: Тичина Павло. Сковорода. Симфонія. — К., 1971.\n11 Тичина Павло. В серці у моїм. — С. 35. — Далі посилаємося на це видання в тексті.\nЗа винятком, скажімо, плачу за полеглими під Крутами «Пам’яті тридцяти» («Нова Рада», 1918) з рядками: «На кого посміла знятись / Зрадницька рука?.. На кого завзявся Каїн? / Боже, покарай!», — жоден із цих віршів не є відверто антибільшовицький. Усі вони є поетичним передумуванням і переболюванням довколишньої дійсності, як це сам Тичина сказав у своїй відповіді Чубарю:\nДозволю собі заявити: ніколи й ніде я не протискував національного дурману. Надрукований уривок — це є лише вступ до моєї більшої поеми, над якою я працюю вже кілька років. Як у вступі, я тут протиставив дві сили — стару, що відходить, але ще чіпляється життя (виявом якої є мати), і нову силу, революційно переможну, в особі сина комуніста. Події, що я їх узяв, відбуваються на початку встановлення Радянської влади, і я село беру /339/ так, як воно тоді було (голод; прирізка землі, уявлення про Леніна як про антихриста тощо). Великою несподіванкою було для мене тлумачення слів матері про Україну. Адже ж ясно, здається, що цим словам протиставлені слова сипа і що їх аж ніяк не можна приписати авторові, та врешті і з самого твору видно, що симпатії автора на стороні сина 12.\n12 Лист до редакції газети «Комуніст», не пізніше 3 лютого 1927 p.; (Тичина Павло. Зібр. творів: У 12т. — Т. 12, кн. І. — С. 71). Див. також: Luckyj George S. N. Literary Politics in the Soviet Ukraine 1917-1934. — New York, 1956. P. 122.\nОтже, сподівання Новиченка, що «монументальна постать поета завдяки новим публікаціям окреслиться ще повніше і масштабніше, у всьому розмаїтті творчих ідей і задумів...» (с. 35) звучить дещо фальшиво в світлі цих пропусків. І заплановане «академічне» видання, про яке він говорить, викликає своєрідну суміш очікування й побоювання.\nОдначе це вина не тільки Новиченка. Проблеми, про які йдеться, перевищують прерогативи критика або редактора. Хоч і визнаний екзегет Тичини, Новиченко — в українському, совєтському контексті — добрий критик; його передмова є назагал цінним внеском. За винятком деяких надсад (наприклад, «обурення поета, викликане картинами дикої жорстокості, має, безсумнівно, класову адресу»; с. 20), догматичного детермінізму й кількох інших варіантів неминучої ідеологізації, Новиченко дає стислий, але точний аналіз історичного розвитку Тичини з конкретним і найуспішнішим наголосом на його найбільш ранньому періоді, який передував «Сонячним кларнетам». Важливо, що його чутливість до неофіційних, ліричних та інтимних аспектів поезії Тичини й деяке стратегічне коментування пізніх творів свідчать про новий підхід, можливо, навіть про зародки переоцінки.\nПерший безпосередній ефект від поезії, видрукуваної у згаданій збірці, прямо пропорційний її кількості, — поглиблення нашого розуміння найбільш раннього періоду творчості Тичини. /340/ Вірші ілюструють — хай часом і мимохідь — різні літературні моделі: Шевченка, чия «Причинна» наслідується у, либонь, першому вірші Тичини, — «Синє небо закрилось»; Філянського, Олеся — у вірші, що розпочинається такими рядками:\nживу, живу — сміюсь.\nі думати боюсь.\nТакий цей світ прекрасний,\nтакий цей світ сумний.\nВороного («Я люблю казки чудові, / Я кохаю сни прекрасні». 1913); Чупринку (у звучанні й словесній грі «Зоставайся, ніч настала»). Вплив — «декадентський», як це совєтська критика його називає, — процвітаючого тоді модернізму віддзеркалюється водночас як у декларативному язичії (і егоцентризмі в дусі Бальмонта чи раннього Брюсова):\nЯ — вогнепоклонник.\n(Без дати, надрукований 1917 року)\nтак і в самозакоханому заглибленні в смерть, наприклад:\nЯ хотів би, коли я умру\nВи спалили мене у бору..,\nабо «Гей, іду, іду я полем», «Кохана вмерла» (1913-1914) чи, нарешті, в характеристично молодомузівському:\nНема з ким розцвісти устам. —\nПроклін, проклін... /341/\nНадгробний болісний мотив, То спів «прощай!».\nДва чинники яскраво виступають у цих віршах. По-перше, навіть на цьому епігонському й невикристалізованому етапі вони часто перевищують свої сучасні моделі безпосередністю почуття, легкістю й граційністю вислову, одне слово, віщуванням «Сонячних кларнетів». Багато віршів вдалі з мистецького боку, і той факт, що Тичина не включив їх до своєї першої збірки, свідчить про його винятково розвинене естетичне чуття. По-друге — і, радше, важливіше — звучання (ще 1909 року) теми, що стала його поетичною домінантою: прив’язаність до землі й до народу. Тут ще відлунює риторичний і дещо істеричний неоромантичний патріотизм Олеся:\nАх, не смійтеся ви наді мною, —\nКоли довго від думок не сплю,\nале це почуття, що у його подальших, незрівнянно витонченіших модуляціях надихає поета на кращі твори.\nВірші наступного періоду — приблизно 1918-1920 років дають нам змогу переосмислити перехід від «Сонячних кларнетів» до «Плуга», проливаючи світло на доволі різкий розрив між «пантеїзмом», космічними персоніфікаціями ліричного голосу, загубленого в природі, що, можливо, найкраще простежується у цій «граматиці» тем, образів, символів, сконденсованій в одній строфі «Цвіт в моєму серці»:\nХмар, озер та вітру. /342/\nВсі ми серцем дзвоним.\nі людиноцентричним, революціоністським світом таких віршів, як «І Бєлий, і Блок», «На майдані», «На могилі Шевченка», «Месія» тощо. (Це тим більш важливо для совєтських читачів, для яких такі проміжні вірші, як «Війна» чи «Золотий гомін», практично недоступні.) Тут бачимо атмосферу, в якій деформуються й перетинаються образи людини й природи:\nВстав на розвідку місяць повний,\nПоставили біля кулемета —\nза кладовищем, у гай...\nІ раптом іззаду:\nКоли б знаття, що ворог —\nот би сипнуть.\nПошив повітря, построчив\nдесь за горою кулемет.\nПівні співають, місяць повний,\n(1917 чи 1919)\nТут, як і в інших віршах цього внутрішнього циклу («То не березовий, бузовий», «Застібнулось на всі гудзики небо»), лірично сприйнята природа, сади, село і шаленство війни злиті так нерозривно, як бійці та їхні тіні. Феномени тратять свої чіткі обриси, існуючи водночас у двох вимірах: місяць, вже не романтичний свідок закоханих, стає розвідником, тополі шелестять бойові накази. Ці два виміри такі ж близькі, як і рима «сади — сиди». Одначе поет прагне не стільки до злиття, скільки до заплутаності образів і планів, до семантичної та особливо в названих віршах — інструментальної невизначеності, що віддзеркалює хаос війни й сягає кульмінації в рядкові, який є центральним для цього періоду поезії Тичини: «Коли б /343/ знаття, що ворог». Під незворушним поглядом природи ворогом, як у «Війні» й «Замість сонетів і октав», стає сама людина. Тичина виявляє дивовижну здатність у лаконічно окреслених антиподах уловлювати саму сугь трагедії й болю, як це бачимо найяскравіше у макро- й мікроструктурах збірки «Замість сонетів і октав». На таку здатність натрапляємо і в чудовому короткому вірші «Прийшли до мене гості» (1919):\n— Нужда! — вони говорять.\n(А місто в прапорах...)\nУ цьому, а також в авторському ототожненні зі стражданням і сковородинським мотивом «печалі», названий вірш духово пов’язується з вищезгаданою збіркою і водночас передбачає ідеологічно непідроблений опис «скандального» «Чистила мати картоплю». Тим-то не дивно, що Новиченко змушений вдатися до досить довгої апології такого єретичного об’єктивізму.\nЗначно цікавішим і — для цілісної інтерпретації Тичини — показовішим твором цього періоду є драма «Розкол поетів» (1919). Новиченко, зазначаючи, що ці «драматичні сцени» не завершені і, можливо, служать частиною запланованого більшого твору, рішуче стверджує буцімто однозначну солідарність поета з лівими, що, за словами самого Тичини, «купчаться коло Комуніста» (с. 23-25) 13. Напозір це й справді може служити контраргументом проти тих, які бачать так само беззастережний ідеологічний націоналізм у віршах на кшталт «Золотого гомону» (і взагалі бачать естетично вартісне у Тичини тільки через цю призму). Проте така аргументація явно поверхова. Обстановка драми нагадує нам не що інше, як мораліте-містерію, в якій дійові особи — комуніст і шовіністка, парнасець, естет і робітник — та маніхейський розподіл на правих і лівих репрезентують алегоричні сили добра і зла.\n13 Це також дає Новиченкові нагоду розгорнути весь «викривальний» пафос совєтського ортодокса, тобто ганити «буржуазно-націоналістичних» «критиків» і «дослідників», «точніш, фальсифікаторів», розробляти топос+ про «внутрішню свободу, закономірність і велич духовного злиття поета з революцією, з комунізмом» тощо (с. 25).\nДуша, за яку точиться їхня боротьба, є одночасно новим політичним порядком /344/ й новою поезією, новим поетом — самим Тичиною. Позиції, що тепер заперечуються, є під багатьма оглядами відлуннями колишніх поглядів Тичини; як у зверненні естета до краси:\n... перед Красою\nусі ми рівні, всі брати.\nТож як ми сміємо косою\nчуже стинать, не берегти?\nНа небі кожная зоря\nсвою красу окрему має.\nНехай же гурт і наш вітає\nпісні творця-пролетаря, —\nабо у різкій відповіді шовіністки на гасла робітника: «Подерли край наш ви на клапті». Останнє відображає основну тему «Замість сонетів і октав» й нагадує твір «26. II (11. III) (На день Шевченка). II», де поет чітко висловлюється про цей «шовінізм»:\nУ «Дзвінкоблакитному» (1915-1917) кучеряві духи нив і туманів, що є водночас сутністю ліричної природи й виразною еманацією ліричного «я» поета, поборюються й безповоротно прирікаються на загибель Вітром й Червоним Сонцем революції:\nДзвінкоблакитного Пана нема. Єсть тільки Сонце\nЧервоне. Йому моліться!\nТакож і тут, у «Розколі поетів», сили душі покликані до екзорцизму. Чинником перебудови виступає непереборне бажання йти в ногу з часом:\nЧервоний впав аероліт:\nестетика компромісова —\nза вітром полетіла...\nй солідарність з народом: /345/\nЯ буду й єсть, як був повік,\nЦе — поетичний моральний імператив, який існує поза ідеологією чи естетичною школою:\nЖиття — найкращий ідеолог.\nЖиття — найвища школа шкіл.\nВін стає постійним осердям Тичининої поезії.\nВажливим виміром аналізованої книжки є любовні мотиви. Еротичні мотиви й настрої з різною мірою автобіографічності існували на всіх етапах творчості поета. Одначе, за винятком кількох віршів із «Сонячних кларнетів», наприклад «О, панно Інно», вони послідовно не друкувалися, за Новиченком, з власної волі Тичини. Яким би не було джерело цензури — зовнішнє або внутрішнє, почуття пристойності чи роль офіційного поета, — його усунення вкрай бажане.\nЯкщо у найраніших віршах піднесений екстатичний тон,наприклад «Подивилась ясно» чи «З кохання плакав я, ридав», не згадуючи наслідувальний модерністський еротизм, — віддзеркалює домінування ліричного настрою, то подальші твори засвідчують розвиток витончених глибин, ось як, наприклад, у такій мініатюрі:\nСтрунка та чорноброва,\nще й ясна, як зоря,\nв очах глибінь криниці,\nв сміху — дзвін янтаря.\nХоч любить вона серцем —\nвсе розумом звіря.\nОстанній рядок побудований на грі слів «звіря-звіря(є)», і, вводячи парадоксальне пов’язання розуму і звірства, переносить центральні нерозв’язні проблеми історичного моменту (порівняймо, наприклад, у збірці «Замість сонетів і октав»: «Велика ідея потребує жертв. Але хіба то є жертва, коли звір звіря їсть?») з теоретичної політичної сфери в інтимну й загальнолюдську. /346/\nТак само, відгомін насильства над людською душею ніде не зображується з такою силою, як у першому вірші «Кримського циклу» (1926) — «Пляж». Жахіття недавньої війни зосереджуються через призму еротичної мрійності й символізуються зґвалтуванням. Але вони не існують лише в сфері минулого, н тому розв’язання можна знайти тільки в цілющій любові природи:\nНевже не було колись: банда... пожар...\nЇї згвалтували і кинули в жар...\nПроте й цього недостатньо; справжня трансцендентність властива бажанню й здатності любити:\nТа море хвилює, та море будує:\nв нім стільки проклятих огих надбудов. —\nБільшість любовних віршів мають — цілком природно — інтимний та автобіографічний характер. Від напрочуд відвертої третьої частини «Харкова» (1923):\nМадонни, Ундіни, Гудруни.\nа я її знаю й не знаю,\nдо «Записки на концерті» (1940), «Моя ти дівчино, хороша, невідома» (1941). «Ну, як би я міг без твоєї усмішки» (1965), «Я кличу тебе» (1965) — всі вони виражають гру емоцій, яку можна тільки неадекватно назвати ніжною та зворушливою. Їх береже від будь-якого нальоту сентиментальності їхня цілковита задушевність, повна відсутність пози. За винятком останньою періоду творчості, такі твори служать основним засобом надання сповідальної тональності його поезії. Не в останню чергу вони стають для читача першим реальним кроком у відбронзуванні взірцевого громадянина й урядовця. /347/\nЦентральна проблема, що її, сподіваємося, здатна висвітлити поезія збірки «В серці у моїм», — самозображення Тичини, його уявлення про роль поета й призначення поезії. Окреслення такого психоестетичного профілю може, безперечно, служити засобом осмислення його поезії водночас у синхронній і діахронній перспективах. Це може також покінчити з аісторичного й, по суті, некритичною теорією абсолютного перериву в його поезії.\nКанон цієї поезії — такий, як був знаний досі, — охоплював багато віршів, безпосередньо присвячених проблемі поета і суспільства: «Листи до поета», «Я знаю», «Один в любов», «Плюсклим пророкам» — у «Плузі»; «Відповідь землякам», «За всіх скажу», «Великим Брехунам», «Перед пам’ятником Пушкіну в Одесі» — у «Вітрі з України»; «Максиму Рильському» — у «Сталі і ніжності»; і згодом більше у тональності «Тобі, народе любий мій» зі збірки «Перемагать і жить». Вірші цієї книжки — від «Не знаю і сам я, за що так люблю» (1909) до титульного твору «В серці у моїм» (1967) — утверджують внутрішню, неполітичну «народність» і «сучасність» як основну діахронну тему й головний імператив його поезії. Цей імператив виражається не лише в дещо поверховому, хоч і щирому, патріотизмі й популізмі, але й постійно перекидається на поетичні структури. Від самого початку, попри всі алюзії його символізму, попри витончений самоаналіз, основним елементом в його поезії була сама мова інтонації й відтінки живої мови, елементи народної й традиційної просодії, — дистильована у напрочуд вишукану формальну систему. (Вона стає підґрунтям так часто згадуваного музичного принципу його поезії.) Як свідчить органічний розвиток від «Сонячних кларнетів» до «Плуга», «Вітру з України». «Чернігова» і далі, Тичина завжди виказував небувалу чутливість до сучасної мови, її лексики, її різноманітних семантичних й акустичних форм 14.\n14 Див.: Тичина Павло. Квітни, мово наша рідна. — Найчіткіше це сформульовано у недрукованому есеї 1939 року «Слово-зброя», нині включеному до збірника «Квітни, мово наша рідна»: «Слово, як наш основний матеріал творчості, /348/ має завжди бути свіжим, живим і молодим. Воно здатне бути таким лише за наявності трьох моментів: коли воно береться прямо від землі, від народу; коли воно відповідає величі його епохи; і, нарешті, коли внаслідок виснаження старого воно твориться заново, як неологізм» (с. 29-30).\nУ його пізнішій поезії, передусім у «Чернігові» (1931), ця неодмінна настанова перетворюється на глибинне зондування, вслухування в епоху і, водночас, на відцентрованість, на її заперечення і на самозаперечення іронією 15.\nТичина продовжував пристосовувати чи, радше, синхронізувати свою формальну систему із сучасною ідіомою і після «Чернігова». Значна частина віршів того часу подана неначе просто з уст народу, як безпосередній vox populi: наприклад всі вірші «Чернігова», «Партія веде», частушкоформна «Комсомолія» тощо. В поезії цього періоду спостерігається супровідний рух до традиційних бурлескних і простонародних форм та їх поєднання з книжною, піднесеною мовою, що нагадує старий український вертеп 16.\n15 Пор. далі підрозділ «Чернігів».\n16 Пор.: Новиченко Л. Павло Тичина; цит. без подальшою посилання: Іщук Арсен. Павло Тичина. — К., 1954. — С. 88.\nЦя риса властива навіть таким амбітним творам, як гомерівсько-гоголівський епос «Шабля Котовського» (1938). Подібні структурні зміни більше свідчать про нову естетику Тичини, ніж відверті декларації, скажімо, вірша «Плюсклим пророкам» чи навіть так промовистого маніфесту в поемі «Похорон друга» (1942):\nОдначе після «Чернігова» й спричиненої ним реакції спостерігається поступовий відхід від формального експериментаторства; поетичний вислів прилаштовується до необхідного найнижчого спільного знаменника, бо, як вважає совєтський критик, «естетична цінність всякого поетичного твору визначається і вимірюється, насамперед, інтересом читача до даного твору, силою емоціонального зв’язку читача з ідеями, втіленими в образи даного твору», і тому кожний поет повинен дбати про те, «щоб задуми свої втілити в таку художню форму, яка б найбільше відповідала змісту зображуваного і, разом з тим, відповідала естетичним поглядам і уподобанням читачів, на яких /349/ він розраховує» 17. У значній частині своєї «публічної» поезії Тичина це, власне, й гарантував.\nАле, як показують новоопубліковані вірші, існувала й інтимна поезія. її осердям було відчуття поетичної цілісності, що перебувала в постійній і, так би мовити, діалектичній напрузі з імперативами обов’язку та співзвучності.\n17 Там само. — С. 87.\nНайдокладніше розроблене у збірці «Замість сонетів і октав» й «Кримському циклі», це відчуття представлене як протиотрута, рятівний засіб не від людей, а від зловісних, безликих сил. Ці сили по-різному ототожнюються з «казенними поетами, офіціантиками», з абсолютною догматичною владою («Хіба й собі поцілувать пантофлю Папи?»), з тими, хто встановлює бюсти поетів відповідно до своїх задумів. Останні згадуються у вірші «26. II (11.III) (На день Шевченка). II»:\nпоміж монастирем, поміж собором;\nабо, звістуючи тему моря-як-свободи «Кримського циклу», у творі «Перед пам’ятником Пушкіну в Одесі»:\nАх, море і поет! Та хто ж вас не боявся!\nПоет родивсь прямим. Помер — то од свобод\nвсе боком ставили, щоб не впізнав народ.\nТурбота про чесність поета існувала, як ми тепер бачимо, у найранішій поезії, хоч і тільки у вигляді зародкової та дещо позованої модерністської настанови, наприклад у вірші «Ах не смійтеся ви наді мною» (1911). Всупереч нашим сподіванням, однак, існує обмаль інтимних рефлективних віршів з 30-х років, — першого періоду суворого офіційного нагляду; крім зворушливо автобіографічної «Берізки» (1938), маємо лише кілька коротких фрагментів — навряд чи щось більше, ніж начерки віршів, — як наприклад:\nКультура наша — де вона?\nУ багатьох застряла ще\nна самім перелазі. /350/\nЗ іншого боку, ще промовистішим роздумом є інша мініатюра, написана 1962 року, але явно задумана як постскриптум до цього періоду: «Так собі — щось про 20-ті та 30- її pp. згадалось»:\nбрали мене, чистили, м’яли.\nоце тобі за роботу!\nІ навіть ще менша мініатюра:\nА чого не вмію?\nКритиків гнучких не розумію, —\nє своєрідним вираженням розчарування, почуття безпорадності. В останні роки ліризм Тичини стає самовпевненішим. Він виразно суперечить декларативності «казенної поетики», на яку поет був приречений і з якою пізніше ототожнювався:\nале не виходить поза межі таких коротких записів або начерків. Поет переоцінює свої останні завершені вірші з багатовимірної, а не лише ліричної перспективи.\nВ останній рік поетового життя інтимна, сповідальна тональність таких віршів, як поданий вище, переводиться у громадську площину. У творі «До себе самого й до молодих поетів», вперше надрукованому посмертно 1968 року, Тичина продовжує свій діалог чи полеміку зі своїм колишнім «я»:\n(Із мого вірша «Закучерявилися хмари»)\nТополі арфи гнуть? О ні! Це вже не арфи.\nТополі хиляться, тополі аж тремтять,\nщоб встоять проти бур, які князьки й монархи\nіз Заходу нам шлють. То звідти чорна рать /351/\nвсе нахвалялася — ти чув, в роки тридцяті.\nА в сорок першому: посунула вона\nна нашу землю враз — чи в полі, чи у хаті\nвбивала все живе. І почалась війна.\nНе ті тополі це — що я в юнацтві бачив.\nНе арфами вони згиналися униз.\nВесь світ же теє чув: на гнучім тополяччі\nпідвішених терзав проклятий гітлеризм.\nЯка тонка це річ — людини творчість!\nТо в грізний час тяжких випробувань\nти сам стояв тоді напруженим, відпорним.\nне допускав собі словесних любувань.\nТополі й зараз гнуть! Але — уже не арфи,\nне арфи гнуть вони, о ні. Обурені тремтять,\nщоб встоять проти хмар, які князьки й монархи\nіз Заходу нам шлють, не раз, не два, не п’ять.\nПосіє! Ой гляди. Візьми себе в обценьки.\nВ красивому кохайсь, — але не розпливайсь.\nНе будь у творчості цвітастим та тісненьким,\nа в гоні героїчним, мужнім озивайсь!\nПоетові формулювання, що стосуються сучасності, і його перетлумачення минулого вражають, а деякі роздуми, до яких вони спонукають, перевищують рамки літературної критики та сягають біографії й психології травми. Отож поруч зі страшними незагоєними ранами другої світової війни існує не менш моторошне ототожнення — за умов відносної відлиги 1967 року — нацистської Німеччини й сучасного Заходу. Поет використовує історичне минуле й сучасність, яку він уявляє у вигляді того-таки минулого, щоб заперечити своє літературне минуле як щось слабке й обмежене і довести погребу героїчної й мужньої постави.\nУ четвертій строфі національна травма війни відхиляє всі міркування інтимного характеру, виправдовуючи перебудову поета. Навіть якщо визначений час стосується «похмурого періоду важких випробувань» самого Тичини, тут панує цільове змішання, де доля поета ототожнюється з національною катастрофою, а його пристосуванство — зі стійкістю нації.\nВплив війни на Тичину важко переоцінити. Це основний /352/ психологічний вододіл і, як могли б показати подальші дослідження, ключовий чинник у загальній періодизації його поезії. Попри наявність інших елементів культурно-політичного середовища, Тичинина ортодоксальність, а відтак і неминучі негативні художні наслідки, остаточно формуються за післявоєнної епохи й тривають аж до середини 60-х років. Одначе протягом останніх років його життя (1965-1967) простежується виразна тенденція до переоцінки й самовиправдання.\nУже сам подвійний об’єкт звертання вірша «До себе самого й до молодих поетів» подвійно важливий. З одного боку, він віддзеркалює характерний інтерес совєтської ортодоксії до молоді, до правильного формування ідей. Низка Тичининих творів, включаючи простору поему із цієї збірки «Степанида Виштак», обертається навколо цієї теми. Типовим наслідком такого інтересу є, — поряд із «нав’язливим дидактизмом» (Новиченко, с. 34), наприклад, у творі «До молодих поетів» (1965), — різка нетерпимість до претензій молоді на незалежність, як свідчить ворожість Тичини до «шістдесятників». З другого ж боку, вірш ілюструє довготривале ототожнення Тичини з молодістю як такою. Всі відгалуження теми молодості тут не можна простежити; проте важливо зазначити, що вона утворює тісно зв’язане гроно із супровідними темами життєвості, продуктивності і — в його похилому віці — пам’яті.\nВони (теми) виявляються в іншому вірші 1967 року — «Коли офіцерня й кадети». Новиченко називає його фрагментом, однак, як це часто буває у випадку з незакінченими творами, він завершений, бо його річ, по суті, викінчена. Йдеться про спогад і самовиправдання, вміщені поміж дві з його найбільш «проблематичних» збірок — між «Сонячними кларнетами» та «Замість сонетів і октав». На початку тлом знову виступає криза, а поезія першої збірки знову протиставляється життю, силі й життєвості:\nКоли офіцерня й кадети,\nколи нас ворог оступав,\nя встав: — Ой сило моя, де ти?\nНу, що ті «Сонячні кларнети»...\nЖиття, вогню мені набав! /353/\nТри останні строфи уточнюють його шлях до цих цілей:\nЙ життя мені тут повеліло,\nщоб я ішов не навмання,\nщоб говорив я й просто, й сміло,\nпитання ставив не похило\nпри незвичайнім світлі дня.\nІ я в той бік увесь подався,\nде робітник, де селянин.\nНаш світ нікому не піддався, —\nпрослався, наша сило, слався! —\nякий твій сонячний розгін!\nЯ «неокласиків» не ганю,\nхоч в них не річка, тільки став.\nСтаре — чи може буть в скресанню?\nНікого в книзі теж не раню\n«Замість сонетів і октав»...\nПриклад «повторного уточнення» (як у психоаналізі: secondary elaboration) тут ще більш наочний, ніж у попередньому вірші. Знову-таки можна вловити ідеї й усвідомити їхню законність — «говорив я й просто, й сміло» — тільки з погляду вищезгаданих імперативів. У реальному, неідеологічному плані ці твердження можна розглядати як пародію на історичний факт: адже, що як що і хто як хто, але за часів сталінщини Тичина не говорив ані просто, ані сміло. Одначе він показує, що пам’ятає про історичний стан справ: то було, каже він, «незвичайне світло дня». Час у цьому спогаді навмисно затемнений. По суті, це особистий, навіть «ідеологічний», але не історичний час. Одначе остання строфа повертає до конкретного фокусу уваги. Тут, підтверджуючи свою позицію, поет мириться з різними критичними силами, з якими раніше боровся. Він також намагається примиритися із власним минулим на основі зінтегрованого переконання в своїй правді.\nСпробу остаточно підсумувати своє життя поет здійснив у своєму, можливо, останньому вірші, що дав назву аналізованій нами книжці. Його пафос — те краще, що залишається із пізнього Тичини: /354/\nякщо у вірш не ввів вишневу цвіть.\nмені не ставте, друзі, у провину.\nви. критики. в докорах не кипіть.\nбо все моє — чи зблизька, чи здаля,\nЧас підвести підсумки і нам.\nЗібрані до книжки «В серці у моїм» вірші вкупі з наявним каноном недвозначно свідчать про поступовий і органічний процес поетичного розвитку Тичини. Хоча поезія хронологічних полюсів здатна продемонструвати, — надто ж за цілеспрямованого добору, — екстремні суперечності, не існує чіткої демаркаційної лінії, часового моменту, коли можна виділити абсолютний стилістичний або тематичний розрив. З іншого боку, як підтверджують біографічні дані й свідчення самого Тичини, існував постійний і надзвичайний тиск на його творчу активність; але вичерпний аналіз цього тиску є, радше, доменою політичної історії. В такому обмеженому просторі і з нашими й досі ще неповними даними неможливо також з’ясувати взаємозв’язок внутрішніх і зовні накинутих вимог. Одначе ми можемо вказати на деякі зміни, що сталися.\nУ ранній поезії Тичини панує імпресіонізм і додавальний композиційний підхід: увага зосереджується на деталях, що конституюють ціле, а не на більших комплексах. Такий метод побудови твору характерний для народного мистецтва і дає підставу різним прикметам (лексичним, формулаїстичним, асоціативним), які складаються на народний елемент в цій поезії. Починаючи з «Плуга» й «Вітру з України», — і дедалі наполегливіше, — означений творчий метод пом’якшується й замінюється численними риторичними й зрештою абстрактними формулюваннями. /355/ Цей другий спосіб або вид є підібраний і прямо пропорційний до тематичної важливості та урочистості. Одначе перший метод все ще простежується у більш імпресіоністських начерках його «інтимної» поезії. Отже, рання символічна система Тичини, побудована на злитті традиційного, народного й неповторно індивідуального, на коливанні між реальністю й мрією, естетичному сприйнятті космосу і резонуючого «я», поволі підпорядковується тематичному змістові й нормативному символічному плану, зв’язок ліричного «я» з яким строго визначений. Наслідком маємо помітне зменшення невизначеності, «недосказаності». Постає питання про редагування або просто самоцензуру: не лише замінюються й скорочуються елементи, наприклад, «Час» замість «Бог» у «Золотому гомоні», чи переписуються окремі рядки, наприклад:\nСтою. Дивлюсь. Так тихо-тихо скрізь,\nЩо ледве чути відгомони,\nМов перед образом Мадонни, —\nвірші інакше пояснюються, наприклад, підзаголовок «Поетам-занепадникам» додається до назви «Ходять по квітах», «виправляються» традиційною пунктуацією тощо. (Найефективнішим виправленням є, звичайно, просте вилучення невідповідних частин і цілих віршів чи, як у випадку «Чернігова», цілих збірок.) Крім очевидних, поверхових ідеологічних причин, існує ще й прагнення стати зрозумілим — зрозумілим настільки, щоб задовольнити (так як це колись вимагав граф Толстой щодо селянина — він же бо найкращий й остаточний критик) гіпотетичного пролетаря. Тією мірою, якою Тичина прийняв такий припис, він знівечився як поет.\nВ іншому сенсі проблему можна розглядати як таку, де напруженість і в суті своїй «чиста поезія» (основні романтичні критерії), що так виразно простежуються у першій збірці Тичини, змінюються моралізаторським і сатиричним виміром. Читач, настроєний здебільшого на «Сонячні кларнети», твердив би, що це «затьмарює» і «принижує» його поезію або вона /356/ руйнується, коли його природну «свободу «фантазії» заступає штучно накинуте «раціо» 18. Але вся рання творчість Тичини і, як ми тепер бачимо, його найраніша поезія, що передувала «Сонячним кларнетам», свідчать про існування обох тенденцій. Новиченко правильно описує ці два, як це він визначає, «стилістичні принципи»: «вже усвідомлений нахил до артистичного лаконізму, сильного своєю конденсованою образною сугестією, в тому числі й музикою.., і тяжіння до традиційних форм «розповідного» риторично-декламаційного вірша.., в якому простолінійне називання предметів і понять ще переважає над образною пластикою і музичною виразністю» (с. 16-17).\n18 Див.: Кошелівець Іван. Сучасна література в УРСР. — С. 95.\nСумнівною є теорія, за якою, грубо кажучи, центр поетичного тяжіння зміщується тільки до несемантичних одиниць ритмічних, інструментальних, інтонаційних. В «Чернігові», де наявне максимально формальне експериментаторство такого плану, загальний ефект — і успіх — поезії полягає у зіткненні семантики й антисемантики («шуму», «галасу» й нонсенсу). Всупереч Іщуку й соцреалізму, обидва аспекти становлять нерозривну форму-і-зміст даних віршів. У багатьох творах післявоєнного періоду, написаних у дусі громадського трибуна, наприклад у такому, як «Москва», наявна, звичайно, безнадійно банальна риторика. Але Тичина поволі приймав нову поетику і довго не відкидав формальної ускладненості. «Конгрес оборони культури» (1935), наприклад, художньо вдалий, хоч «ідеологічний» і риторичний твір містить у собі «приспів», який є раннім і вищою мірою імпресіоністичним віршем «Листя падає» (1921), що став для нас тут доступним. Крім усього іншого, це запізніле використання засвідчує незменшену чутливість до форми. Як словесна інструментація і гра неологізмами, вона залишається незмінною навіть у таких «офіційних» творах, як «На одержання ордена» (1939). Тим-то вищезгадана теза про переміщення поетичного центру тяжіння служить констатацією того, що є, очевидно, неминучим за обставин, коли вищі шари або «ідеї» твору пильно контролюються ортодоксією. По-друге, якщо така теза може бути обґрунтованою щодо акценту, стилізації /357/ чи експериментальної сфери 19, то стосовно мови поезії це — сумнівна метафора. Роз’єднання значення й звучання, як і роз’єднання форми та змісту, не витримує критичного розгляду. Ні одне, ні друге не можна вилучити з поетичної речі.\n19 Див., наприклад: Новиченко Л. Поезія і революція. — К., 1959. — С. 241 і подальші.\nЩо глибшим і об’єктивнішим стає наше знання про творчість Тичини, то більше нас вражає органічність його поетичного розвитку; мірою того, як заповнюються прогалини, стає очевидним походження різних поетичних форм із одного ядра. Це не заперечує або не применшує таких основних естетичних проблем, як можливість поезії, свідомо призначеної віддзеркалювати добу глибокої банальності, чи ще складнішого питання про взаємозв’язок естетичних й етичних вартостей — питань правди, щирості, моральної постави. Всі ці проблеми потребують окремого дослідження.\nЦілісний підхід до творчості Тичини можливий також через осмислення взаємодії індивідуальності й безликості, конкретним варіантом якої є згадана вище «діалектика» соціального обов’язку й поетичної чесності. Ця взаємодія простежується майже у всій поезії Тичини, проходячи повне коло від рядка у першому вірші «Сонячних кларнетів»: «Прокинувсь я — і я вже Ти», — до останньої строфи вірша «В серці у моїм». Тут антиподом ліричного «я» Тичини є все людство, — і в Хіросімі, й у В’єтнамі.\nОдначе упродовж майже всього життя й творчості таким антиподом у поета виступали Україна та її народ. Яким би провінційним і популістським (у дусі XIX ст.) не було його розуміння української нації, воно служило поетові за екзистенційну вісь. Спогад Тичини про його зустріч з Мариною Цвєтаєвою в Лондоні 1935 року, написаний року 1967-го, виявляє — через драматичне відтворення горя й самотності Цвєтаєвої — неможливість для поета розлуки з його батьківщиною. «Внутрішня еміграція», що її для нього уособлювали «неокласики», була так само неприйнятна. Вживаючи його власного образу, Тичина змушений був прийняти мінливості долі своєї України достоту, як ріка приймає звиви й повороти свого русла. /358/\nДоля Тичини в руках його критиків — складова частина української літературної історії. Ті самі історичні й літературні сили, що сформували самого поета, породили полемічно загострені напівправди, які досі ще заважають об’єктивній критиці. Через те панівні критичні підходи досі були статичними й тенденційними та зосереджувалися на тій конкретній фазі цілого, що найкраще відповідала нахилам критика.\nЗаклик Зерова до джерел завжди актуальний, зокрема коли нас оточує незнання чільної літературної постаті нашого віку. Це видання, сподіваємося, стане прелюдією до відтворення повної величини Тичини, величини, яку 1957 року, за періоду здогадної яловості, він так прекрасно передбачав у своєму exegi monumentum:\n...Ще не раз колись розквітну! Чи в цеху,\nчи над ріллею\nмисль моя когось зачепить думку творчу\nвишню мов тендітну\nНа нове прищепить... %3Вишня ж виросте.\nЙ ось завітають\nюнка й хлопець.\nІ мене відродять\nя озвуся,не згорю\nі не загасну, —\nЙ буду в людях жити буду.


ЧИ ДОРЕЧНА ВАКЦИНАЦІЯ ВІД ГРИПУ В УМОВАХ ПАНДЕМІЇ? | Газета "Подолянин"\nЧИ ДОРЕЧНА ВАКЦИНАЦІЯ ВІД ГРИПУ В УМОВАХ ПАНДЕМІЇ?\nНа календарі – осінь, і разом із цією порою року в наше життя знову непроханими гостями завітають сезонні болячки. Крім нового і невивченого до кінця коронавірусу, можлива зустріч і з не менш підступним грипом. Від коронавірусу ми можемо поки що убезпечитися, дотримуючись карантинних заходів, бо вакцина від нього й досі у процесі розробки і тестування, то від сезонного грипу захист існує. І хоча вакцинація проти грипу не захищає від COVID-19, але дозволяє уникнути зайвої госпіталізації та звернення до лікарів. Тому і епідеміологи, і лікарі рекомендують провакцинуватися від грипу, аби виключити поєднання обох захворювань і ускладнень. Бо, за попередньою інформацією,\nу цьогорічному сезоні 2020-2021 років, за прогнозами ВООЗ, у нас циркулюватимуть чотири віруси грипу: два віруси A (H1N1 та H3N2) та два віруси В (Victoria та Yamagata).\nДУМАЄМО-ГАДАЄМО І НА ВАКЦИНУ ЧЕКАЄМО\n– Наразі ми пильно стежимо за інформацією ВООЗ щодо прогнозу на наступний епідемічний сезон, – коментує завідувачка відділення організації епідеміологічних досліджень міськрайонного відділу ДУ «Хмельницький обласний лабораторний центр МОЗ України» Алла ГРИЦАЙ. – Маємо отримати і роз’яснення, які штами грипу цьогоріч прогнозуються. Щодо вакцинації проти сезонного грипу, то вона дуже доречна. Менше буде причин підозрювати коронавірус, який має такі ж симптоми, як і ГРВІ. Вона не захистить від коронавірусу, але, можливо, вакцинація від грипу дасть імунну відповідь і на захворюваність респіраторну, в тому числі й коронавірусну. Поки що сезонної вакцини від грипу в продажу ще немає, ймовірно, вона з’явиться наприкінці вересня. Тому кам’янчани мають час, аби зважити всі «за» і «проти», дочекатися офіційних роз’яснень і замовити вакцину в аптеках.\nПро необхідність вакцинувати діток каже й лікар-інфекціоніст КНП «Дитячий медичний центр» Наталія КІБРІК:\n– Вакцинуватися від сезонного грипу варто, бо торік ця недуга в багатьох хворих перебігала з ускладненнями. Чим активніше ми будемо прищеплюватися, тим кращий матимемо перехресний імунітет і захист. Що таке вакцинація? Це коли в організм людини вводиться частинка вірусу, імунітет починає боротися, виробляти антитіла і стає захищеним у разі зустрічі з болячкою. На місці уколу може з’явитися почервоніння, підвищитися температура тіла, але це є нормою і минає за день-два. Саме в такий спосіб організм починає формувати імунітет до вірусу. Додам, що щеплення захищає від сезонного грипу впродовж року. На наступний рік треба його повторити і обирати ту вакцину, яка доречна саме на новий епідсезон. Щоправда, захисту від ГРВІ вакцина не дає.\nНаталія Степівна пояснила, що є три види грипу – А, В і С. Два останні стабільніші, рідше мутують, а в тих, хто вже перехворів, на певний період формується імунітет. А ось грип А щосезону дає антигенний зсув – процес, у ході якого штами двох і більше різних вірусів об’єднуються і дають новий підтип. Простіше кажучи, щороку вірус мутує, і населення зовсім не готове до нових штамів, не встигає сформувати колективного імунітету, бо на наступний рік вірус може мати вже нове обличчя. Аналізуючи попередні роки, лікар пригадує циркуляцію «свинячого» і «пташиного» грипів – тоді люди масово і важко хворіли, в декого розвивалися атипові пневмонії, чимало хворих, на жаль, померли:\n– Саме грип А – досить підступний, тому краще вакцинуватися, аби захиститися. Бо грип плюс ще й коронавірус – досить серйозно, це дві важкі хвороби, і невідомо як із ними впорається організм, який виснажується навіть після однієї такої болячки.\nДо речі, торік кам’янчани вакцинувалися активніше, ніж у попередні роки. Якщо раніше щеплення робили 50 дітям, то торік – понад двом сотням. Але насправді це незначний відсоток у порівнянні з усім містом. Тому саме час почати штурмувати аптеки і замовляти вакцину. Бо в попередні роки вона з’являлася в нас із запізненням: наприкінці жовтня, у листопаді й навіть аж у грудні. Ймовірно, через те, що в Україні її не так масово купують, як у Європі та США. Тому й поставки малі.\nЗробити щеплення дітям батьки можуть у нашій установі в кабінеті щеплень, заздалегідь придбавши вакцину в аптеці.\nДЕЯКІ ПАЦІЄНТИ ЗАХИЩАЮТЬСЯ ЩОРОКУ\nЩороку перед початком нового епідсезону на вакцинацію до районного педіатра Ніни ВЕЛІАНІ приходять чимало її пацієнтів. І цьогорічна пандемія не стане їм на заваді, аби захистити себе і рідних.\n– Вакцинуватися краще на початку осені, коли вірус грипу ще не циркулює, і діти не почали хворіти на інші сезонні респіраторні захворювання, – пояснює Ніна Сергіївна. – Через 14 днів після щеплення організм починає виробляти антитіла. В умовах пандемії вакцинація від грипу обов’язкова, щоб запобігти коінфекції – об’єднання грипу з коронавірусною інфекцією. Це може значно ускладнити процес надання меддопомоги.\nВакцина від грипу не захищає від коронавірусної інфекції, але захищає від зайвих походів до лікарні. Вакцина проти грипу належить до рекомендованих щеплень і відсутня в національному календарі щеплень, тому придбати її можуть за кошти місцевого бюджету, підприємств або власним коштом громадян.\nВакцинація від грипу особливо потрібна тим, хто щоденно працює в колективі й наражає себе на небезпеку зараження вірусом грипу. Передусім такі щеплення рекомендовані особам, які входять до групи ризику. Є протипокази щодо вакцинації, але вони досить обмежені, й це питання лікар може вирішити індивідуально, зважаючи на стан пацієнта на момент щеплення.\nЗа словами лікарки, в Україні в цьогорічний епідсезон актуальними будуть чотири вакцини від очікуваних штамів грипу: французька «Vaxigrip TETRA» – чотиривалентна, виробництва Республіки Корея є дві – тривалентна «ДжіСіФлю» та чотиривалентна «ДжіСіФлю Квадривалент», і нідерландська «Influvac» – тривалентна.\n– Щеплення проти грипу дітям можна робити з 6 місяців. Щоправда, для тих, кого вакцинують вперше, є своя схема. Малюків і дітей до 9 років, які вперше вакцинуються, щеплення роблять двічі з інтервалами в один місяць. А вже в наступні роки – лише один раз. Зробити це можна як у державних амбулаторіях сімейної медицини, так і в приватних закладах.\nНіна Сергіївна додала, що важливим є забезпечення чіткого дотримання правил інфекційного контролю під час щеплень в умовах пандемії:\n• всі пацієнти і медпрацівники мають бути в медмасках;\n• діти та дорослі, яких вакцинують, не повинні мати симптомів нової коронавірусної інфекції, зокрема кашлю чи підвищеної температури;\n• бажано поєднувати вакцинацію з плановим патронажним оглядом і профоглядами, перевагу надавати комбінованим вакцинам, щоб зменшити візити до лікаря;\n• уникати створення черг, скупчення в кімнатах очікування, заздалегідь планувати графік консультаційних прийомів і вакцинації, розмежовувати потоки пацієнтів (організувати окремі входи або визначити години для рутинної вакцинації);\n• виділити добре вентильовані приміщення та забезпечити дотримання соціальної дистанції не менше як 1,5-2 м щодо інших людей (або тих, хто з дітьми), які очікують на вакцинацію;\n• рутинну вакцинацію людей, що перебували на самоізоляції через COVID-19, і контактних осіб треба здійснювати після закінчення періоду самоізоляції в разі відсутності симптомів респіраторної інфекції;\n• вакцинувати людей, які мали лабораторно підтверджений випадок COVID-19, можна після одужання.\nКУДИ ЗВЕРТАТИСЯ, ЩОБ ВАКЦИНУВАТИСЯ\n– Щорічна вакцинація від грипу – це найефективніший спосіб зменшити ризик захворіти на грип, а відтак і уникнути ризику серйозних ускладнень, госпіталізації та смерті, – переконана директорка КНП «Центр ПМСД» міськради Тетяна КУЗНЯК:\n– На фоні пандемії коронавірусу важливо провакцинуватися від грипу, аби виключити поєднання двох важких захворювань зі схожими симптомами. Особливо доречно це для груп ризику, куди входять вагітні; люди віком від 65 років; із надмірною вагою; діабетики; хворі на хронічні серцево-судинні захворювання, захворювання легенів чи інші важкі хронічні недуги. Серед професійних груп ризику медпрацівники, освітяни, продавці, водії громадського транспорту й інші, хто працює в людних місцях.\nВакцинація не проводиться при гострій хворобі, застуді або якщо є підстави вважати, що не буде сформована імунна відповідь. Наприклад, якщо пацієнт приймає імуносупресивну терапію, яка пригнічує імунну відповідь. Або якщо людина має важкий імунодефіцит – вакцина безпечна, але у цьому разі на неї не буде сформовано імунної відповіді. Також не варто робити щеплення, якщо в пацієнта є важка алергічна реакція на вакцину або її компоненти.\nОхочим вакцинуватися, за словами Тетяни Іванівни, слід насамперед звернутися до сімейного лікаря чи терапевта, з яким укладена декларація. Медик огляне пацієнта, визначить, чи немає протипоказів, порекомендує вакцину, випише рецепт і дасть направлення на щеплення, яке можна зробити в кабінеті щеплень в амбулаторіях відповідно до графіка роботи. Придбати вакцину можна в аптеці.


Павло Буць: "Чому я хочу бути депутатом Тернопільської міської ради" - Про все - новини тернополя та області\nЗ дружиною Олею та донечкою Євою\nМене звати Павло Буць. Мені 28 років. Народився і виріс в Тернополі.\nНавчався в дитячо-юнацькій спортивній школі олімпійського резерву. Закінчив Тернопільський національний економічний університет (ТНЕУ) та здобув повну вищу освіту магістра «Фінансів». Грав у футбольних клубах «Динамо» РУФК (м. Київ), «Волинь» (м. Луцьк), є переможцем чемпіонатів та кубків із футболу Тернополя та області, а також переможець міжнародних змагань з паверліфтингу (м. Кривий Ріг).\nІз 17 років працюю в Тернопільському обласному управлінні водних ресурсів на посаді провідного інженера із застосування комп’ютерів. Працюю, напевно, досить добре, якщо за підсумками 2014 року в числі кращих працівників управління та занесений на дошку пошани.\nРазом з працівниками водогосподарських організацій області від початку проведення АТО багаторазово надавав волонтерську допомоги бійцям Української армії.\nЯк кожен свідомий українець, я був активним учасником Революції Гідності. Під час зимових протистоянь на майдані – член комендатури Київської міської державної адміністрації.\nРеволюція Гідності: 19 січня 2014 штурм Грушевського\nУ сімейному житті я щаслива людина: з коханою дружиною Ольгою виховую донечку Єву.\nНе можу оминути питання війни з Росією на Донбасі. З липня 2015 року я боєць-доброволець окремої добровольчої чоти «Карпатська Січ», яка несе бойову варту у селі Піски та на території славетного Донецького аеропорту. У ніч із 22 на 23 липня 2015 року на бойовому чергуванні поблизу Донецького аеропорту брав активну участь у відбиванні атак диверсійно-розвідувальної групи (ДРГ) російських терористів.\nЩодо моїх ідеологічних вподобань, то я є переконаним націоналістом. Саме тому з 2008 року – член ВО «Свобода», із 2010 – депутат Збаразької міської ради, помічник народного депутата України.\nВважаю, що я чесно і справедливо відпрацював свою каденцію як депутат і секретар бюджетної комісії в місті Збаражі. Завдяки нашій фракції ВО «Свобода», яка брала активно участь в усіх пленарних засіданнях сесій та моїм постійним відвідуванням бюджетних комісій, вдалося перешкодити розкраданню бюджету міста.\nЛипень 2015 року: на бойовому чергуванні поблизу Донецького аеропорту разом з Олегом Сиротюком\nНаша команда добилась усунення міського голови – регіонала Бочарова, який подав у відставку після двох років безрезультативної боротьби з нами. Спільними зусиллями новообраного міського голови та фракції ВО «Свобода» вдалося запустити будівництво очисних споруд в Збаражі. Загальна вартість реалізації цього проекту майже 16 мільйонів гривень.\nМожливо, незабаром моя доля круто зміниться, оскільки 14 жовтня 2015 року я заповнив анкету на посаду працівника патрульної служби нової поліції Тернополя.\nПісля Революції гідності та участі в бойових діях на Сході України, відчув, що не можу стояти осторонь державотворчих процесів України та рідного краю, тому вирішив йти в депутати міської ради Тернополя, щоб разом із командою ВО «Свобода» та міським головою продовжити розвиток рідного міста, проконтролювати та допомогти завершити розпочатий капітальний ремонт міста та першочергово вирішувати проблеми мешканців округу №12 по якому балотуюсь.\nТериторіальний виборчий округ №12 з виборів депутатів Тернопільської міської ради входять: вул. Доли, вул.Живова: 14–43; вул.М. Шашкевича: 1, 5, 7–19; вул.Медова, вул.Митрополита Шептицького, вул.Патріарха Мстислава, пл.Героїв Євромайдану, вул.Білогірська, вул.В. Юрчака, вул.Оболоня, вул.С. Стадникової: 2–70; вул.Тиха (міський комунальний пологовий будинок) (відділкова лікарня Львівської залізниці)\nВибори і “гречка” 23-річка жінка зламала руку і ногу власному немовляті


Єва Мендес розповіла, чому не показує свою сім’ю » НОВЫЙ ФОРМАТ\nЄва Мендес розповіла, чому не показує свою сім’ю\n2020-04-24 16:16 . культура, Светская жизнь\nЄва Мендес нещодавно відповіла на питання передплатників, чому не ділиться фотографіями своїх дочок в соцмережах.\nАктриса зізналася, що вважає публікацію фотографій дітей занадто особистим вчинком. Мендес заявила, що зможе дозволити собі це, тільки коли її діти стануть достатньо дорослими, щоб дати свою згоду на публікацію знімків.\n«У мене завжди була чітка межа щодо мого чоловіка і дочок. Звичайно, я буду говорити про них, але дозовано, і я ніколи не буду публікувати фотографії нашому повсякденному житті. Мої діти ще дуже маленькі і не розуміють, що насправді означає публікаціях їх знімків, у мене немає на це їх дозволу. Я не буду публікувати їх фотографії, поки вони не стануть достатньо дорослими, щоб дати мені свою згоду».\nЄва не була такою категоричною до питання про публікацію знімків чоловіка. Вона все ще вважає, що цілком може поділитися фото Райана Гослінга під час знімального процесу або роботи над спільними проектами.\n«Що стосується Райана, то я буду публікувати різні спогади, наприклад, фотографії з фільмів, над якими ми працювали, або щось подібне. Мій чоловік і мої діти — це особисте».\nТеги: актриса, Мендес


Герпевір 2,5% мазь 5 г вартість, відгуки, інструкція, купити за низькою ціною в Україні: Київ, Дніпро, Харків, Одеса, Львів - 1 Соціальна Аптека\nГерпевір 2,5% мазь 5 г 856 Герпевір 2,5% мазь 5 г вартість, відгуки, інструкція, купити за низькою ціною в Україні: Київ, Дніпро, Харків, Одеса, Львів - 1 Соціальна Аптека 58.90\nОбліковий номер: 330439\nНазва російською: Герпевир® мазь 2,5 % по 5 г в тубах\nГерпевір (Herpevir) інструкція по застосуванню\nдіюча речовина: acіclovir\nАцикловір &ndash це противовірусний препарат, який має високу активність in vitro проти вірусу простого герпесу I та II типів. Токсична дія відносно клітин організму господаря мінімальна. Потрапляючи у клітини, інфіковані вірусом герпесу, ацикловір фосфорилюється з утворенням активної сполуки &ndash трифосфату ацикловіру. Перший етап цього процесу залежить від наявності вірусокодованої тимідинкінази. Трифосфат ацикловіру діє як інгібітор та субстрат для вірусної ДНК-полімерази, запобігаючи подальшому синтезу вірусної ДНК, не впливаючи на звичайні клітинні процеси.\nРівень системної абсорбції ацикловіру після повторного місцевого застосування мазі Герпевір&reg мінімальний.\nДітям віком від 12 років та дорослим мазь Герпевір&reg слід наносити 5 разів на добу приблизно з 4-годинними інтервалами, за винятком нічного часу. Важливо розпочати лікування якнайшвидше на початку інфекції, найкраще &ndash під час продромального періоду або на стадії еритеми. Можна розпочати лікування і на пізніх стадіях &ndash папули або пухиря.\nДаних щодо безпеки застосування препарату дітям віком до 12 років недостатньо, тому рекомендується застосовувати&nbsp препарат дітям віком від 12 років.\nУ деяких пацієнтів при застосуванні мазі може з&rsquo явитися тимчасовий швидкоминучий гострий або пекучий біль. Приблизно у 5 % пацієнтів можливе незначне висушування та лущення шкіри. Також у невеликої частини пацієнтів можливі еритема (почервоніння) та свербіж. Дуже рідко повідомлялося про випадки контактного дерматиту після місцевого застосування препаратів ацикловіру, та частіше за все це пов&rsquo язано з компонентами мазевої основи, а не з ацикловіром. Є поодинокі повідомлення про реакції негайної гіперчутливості, включаючи ангіоневротичний набряк, унаслідок місцевого застосування ацикловіру.\nЗберігати в оригінальній упаковці при температурі не вище 25 &deg С. Зберігати у недоступному для дітей місці.\nЗа рецептом по 15 г у тубі без рецепта по 5 г у тубі.\nВи переглядаєте: Герпевір 2,5% мазь 5 г\nОбліковий номер : 330439\nНазва російською : Герпевир® мазь 2,5 % по 5 г в тубах\nКиїв, Правди пр-т, 66А 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Кошиця, 10/21 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Миколайчука (Серафимовича), 11 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Маяковського пр-т, 75Б (ТЦ Маяк) 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Оболонська пл., 4Б 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Підлісна, 1 (Сільпо) 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Маяковського пр-т, 60/10Д 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Бальзака, 94 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Довга, 76 58,90 грн 1 уп.\nТернопіль, 15-го Квітня, 4/75 58,90 грн 1 уп.\nКамянець-Подільський, Гагаріна, 43 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Бойчука (Кіквідзе/Бастіонна), 1/2 58,90 грн 1 уп.\nТульчин, Леонтовича (Леніна), 35 58,90 грн 1 уп.\nСтрий, Зелена, 25 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Жолудєва, 4 58,90 грн 1 уп.\nКременчук, Лесі Українки, 57 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Оболонський пр-т, 14 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Чорнобильська, 18 58,90 грн 1 уп.\nДрогобич, Грушевського, 1 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Дружби Народів бульвар, 25А 58,90 грн 1 уп.\nДрогобич, Шевченка площа, 1/1 58,90 грн 1 уп.\nДрогобич, Грушевського, 142 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Хоткевича, 30А 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Чорновола пр-т, 43А 58,90 грн 1 уп.\nХмельницький, Камянецька, 82 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Сталеварів, 7, прим. 52 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Ситова, 7А 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Поштова, 27/29 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Малишка, 15/1 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Туполєва, 28 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Світлицького, 30/20А 58,90 грн 1 уп.\nБориспіль, Київський Шлях, 73 58,90 грн 1 уп.\nДрогобич, Шептицького, 16 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Березинська, 23К 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, 20-річчя Перемоги, 33, прим. 1 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Набережна Перемоги, 86Д 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Робоча, 79А 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Слобожанський (Газети "Правда") пр-т, 1Ж 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Бородинська, 20 58,90 грн 1 уп.\nУжгород, Минайська, 29А 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Пасхаліна (Ілліча), 1 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Миропільська, 27 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Героїв Дніпра, 41 (літера "З") 58,90 грн 1 уп.\nКременчук, Лесі Українки, 17/11 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Фукса Едуарда (Тухачевського), 1А/1 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Дніпропетровське шосе, 2, прим. 36 58,90 грн 1 уп.\nБорислав, Шевченка, 33 58,90 грн 1 уп.\nКалуш, Винниченка, 8 58,90 грн 1 уп.\nКалуш, Стуса, 1 58,90 грн 1 уп.\nМостиська, Гайдамацька, 4 58,90 грн 1 уп.\nКамянка-Бузька, Незалежності, 57 58,90 грн 1 уп.\nМиколаїв, Богоявленський пр-т, 338/1 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Героїв Праці, 24 58,90 грн 1 уп.\nЧернівці, Ентузіастів, 2А 58,90 грн 1 уп.\nЧернівці, Комарова, 13Б 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Авраменка (Корнійчука), 9, прим. 38 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Адмірала Головка, 40-З 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Амосова, 4 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Глинки, 12 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Донецьке шосе, 2Б 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Кибальчича, 11В 58,90 грн 1 уп.\nСтрий, Львівська, 83/97 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Магістральна (Кириленка), 12, прим. 51 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Харківське шосе, 201-203 (в літ.2-А) 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Чоколівський бульвар, 19 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Петлюри Симона, 17 58,90 грн 1 уп.\nСтрий, Торговиця, 1 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Драйзера, 8 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Костянтинівська, 21 58,90 грн 1 уп.\nОдеса, Шевченка пр-т, 17 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Довженко, 1В (ТЦ Точка) 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Щербакова, 63 58,90 грн 1 уп.\nСтебник, Грушевського, 1 58,90 грн 1 уп.\nОдеса, Ріхтера, 148 58,90 грн 1 уп.\nНовояворівськ, Шевченко вулиця, 2 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Г. Праці, 20/321а 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Науки, 41/43 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Галицька, 28а 58,90 грн 1 уп.\nЧервоноград, Сокальська, 2 58,90 грн 1 уп.\nКам'янець-Подільський, Грушевського, 21/11 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Перемоги, 70 Б 58,90 грн 1 уп.\nЖмеринка, Київська, 131 Б 58,90 грн 1 уп.\nЖмеринка, Магістральна, 8А 58,90 грн 1 уп.\nЖмеринка, Пушкіна, 1 58,90 грн 1 уп.\nЖмеринка, Франка, 72 58,90 грн 1 уп.\nЖмеринка, Богдана Хмельницкого, 4 58,90 грн 1 уп.\nВінниця, Соборна, 26 58,90 грн 1 уп.\nПодільськ, Базарна площа, 2А 58,90 грн 1 уп.\nПодільськ, Старо Борисова, 1А 58,90 грн 1 уп.\nДубно, Кирила і Мефодія, 14 58,90 грн 1 уп.\nЧернігів, Рокосовського, 10 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Оленівська , 34 58,90 грн 1 уп.\nБуча, Островського, 22а 58,90 грн 1 уп.\nПавлоград, Шевченка, 128 (ТЦ Гулівер) 58,90 грн 1 уп.\nДимер, Соборна, 28а 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Мазепи, 100 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Хоткевича, 65а 58,90 грн 1 уп.\nКоломия, Грушевського, 82 58,90 грн 1 уп.\nТернопіль, площа Героїв Євромайдану, 9 (вхід з вулиці Шептицького) 58,90 грн 1 уп.\nКременчуг, Київська, 1/49 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Кавалерідзе, 2/1 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Космічна, 16 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Будівельників, 29 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Пастера, 6а 58,90 грн 1 уп.\nМостиська, площа Ринок, 7 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, пр-т. Південний ,35 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, проспект Соборний, 18А 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Запорізького козацтва, 27 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Галицька, 139а 58,90 грн 1 уп.\nЛубни, Володимирський, 42/1 (ТЦ Проспект) 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Щаслива, 3 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Енгельса, 29А 58,90 грн 1 уп.\nМелітополь, Героїв України,14 58,90 грн 1 уп.\nЕнергодар, Молодіжна,43 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Горіхівське шосе, 10-Г 58,90 грн 1 уп.\nБровари, Гагаріна, 9 58,90 грн 1 уп.\nМелітополь, Героїв України, 48 58,90 грн 1 уп.\nБіла Церква, бульвар Олександрійський, 84 58,90 грн 1 уп.\nБіла Церква, Ярослава Мудрого,5/13 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Глушкова, 34 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Незалежності України, 16-Б 58,90 грн 1 уп.\nПрилуки, Київська, 299 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Архітектора Альошина (Орджонікідзе) про-к, 19 58,90 грн 1 уп.\nНовий Буг, Гагаріна, 7 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Привокзальна, 9 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Перемоги, 119 58,90 грн 1 уп.\nЛозова, 1-й мікрорайон, 23 58,90 грн 1 уп.\nЛозова, 1-й мікрорайон, 28 58,90 грн 1 уп.\nЛозова, 2-й мікрорайон, 38 58,90 грн 1 уп.\nЛозова, Благовіщенська,13 літ А-5 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Героїв Дніпра, 41 58,90 грн 1 уп.\nПервомайський, Кондратьєва, 2 58,90 грн 1 уп.\nПервомайський, 1/2 мікрорайон, 29 кв. 2 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Вільний, 3 58,90 грн 1 уп.\nЗатишшя, Суворова, 34 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Салтівське шосе, 262 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Кирилівська, 122/1 58,90 грн 1 уп.\nКраматорськ, Маяковського, 22 58,90 грн 1 уп.\nКраматорськ, Паркова, 93 58,90 грн 1 уп.\nКраматорськ, Василя Стуса, 69/81 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Гудименка, 5 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Зодчих, 60/1 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Повстання площа, 7/8 58,90 грн 1 уп.\nВараш, мікрорайон Перемоги, 10а 58,90 грн 1 уп.\nЧернігів, Незалежності, 15 58,90 грн 1 уп.\nМаріуполь, Металургів, 176 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Вовчинецька, 28 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Галицька ,112Д 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Чоколівський бульвар, 39А (Центральний вхід Караваєві Дачі) 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Декабристів, 2А 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Відрадний, 10 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Стадіонний проїзд, 5 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Калинова, 3 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Павлова Академіка, 323-А 58,90 грн 1 уп.\nМелітополь, 50-річчя Перемоги пр-т, 36/1 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Широка, 64 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Маяковського Володимира пр-т, 26 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Гірницький мікрорайон, 36, літера "Б" 58,90 грн 1 уп.\nНосівка, Центральна, 33 58,90 грн 1 уп.\nІвано-Франківськ, Федьковича, 7Б 58,90 грн 1 уп.\nДубно, Галицького Д., 5 58,90 грн 1 уп.\nКам'янське, Будівельників б-р, 4Г 58,90 грн 1 уп.\nВолочиськ, Незалежності, 23 58,90 грн 1 уп.\nЧернігів, Кирпоноса, 33 58,90 грн 1 уп.\nЛьвів, Княгині Ольги, 106 58,90 грн 1 уп.\nРівне, Чорновола Вячеслава, 12А 58,90 грн 1 уп.\nМелітополь, Олександра Невського, 33, прим. 1 58,90 грн 1 уп.\nКоломия, Привокзальна площа, 2Д 58,90 грн 1 уп.\nСвалява, Головна, 55 58,90 грн 1 уп.\nСтарокостянтинів, Острозького, 6 58,90 грн 1 уп.\nКиїв, Бажана пр-т, 1-П 58,90 грн 1 уп.\nЗапоріжжя, Базарна, 11 58,90 грн 1 уп.\nІзюм, Покровська (Фрунзе), 75 58,90 грн 1 уп.\nМукачево, Кирила і Мефодія пл., 18/2 58,90 грн 1 уп.\nХерсон, Миру, 28 58,90 грн 1 уп.\nОдеса, Академіка Філатова, 41-Б 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Богдана Хмельницького пр-т, 8, прим. 127б 58,90 грн 1 уп.\nДніпро, Паршина, 16Б 58,90 грн 1 уп.\nВінниця, Привокзальна пл., 1 58,90 грн 1 уп.\nДубно, Мирогощанська, 1 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Мусоргського, 18, прим. 93-94 58,90 грн 1 уп.\nКривий Ріг, Металургів пр-т, 26, прим. 1 58,90 грн 1 уп.\nПолтава, Шевченка, 31 58,90 грн 1 уп.\nПрилуки, Незалежності (Кірова), 65 58,90 грн 1 уп.\nКалуш, Хмельницького Богдана, 48, прим. 107 58,90 грн 1 уп.\nХарків, Олександрівський пр-т, 81 58,90 грн 1 уп.


Як українці розводять салони, кафе та заправки?\nУ деяких перукарнях і салонах краси Києва з’явилися такі оголошення: «Шановні клієнти! У зв’язку з тим, що почастішали випадки несплати послуг клієнтами, в нашій перукарні береться передоплата. З повагою адміністрація». Також у закладах попереджають, що в приміщенні ведеться не тільки відеоспостереження, але й аудіозапис.\nЯк з’ясувалося, працівники б’юті-індустрії та громадського харчування все частіше стикаються з шахраями, які хочуть отримати послугу безкоштовно. За словами постраждалих, українці крадуть не тільки стрижки, але й їжу в кафе, бензин на заправках і навіть чужу оплату за проїзд у маршрутках.\nЗа інформацією поліції, нещодавно в Харкові жінка прийшла в перукарню на фарбування волосся. Після того як майстер нанесла їй фарбу і залишила клієнтку, жінка просто втекла. У Луцьку компанія молоді пообідала на 700 грн в одному з кафе і зникла, не заплативши. А у Вінницькій області затримали водія, який приїхав на АЗС, попросив залити йому 70 літрів бензину і раптово поїхав на своєму авто.\nВід 5 до 17 тисяч гривень: як волинян «розводять» на гроші.


Дорогі працівники колективу\nмолодої редакції "Віра і культура",\nЗвістка про появу вашого часопису спочатку здивувала мене. Здавалося, якщо вже є стільки чудових видань, як "Камо грядеши", "Кирилиця" та інших, навіщо ще одна газета? Я вже не кажу про те, що насущною потребою, за визнанням представників усіх видань Української Православної Церкви, є координація наших творчих і видавничих зусиль довкола наших центральних видань: "Православної газети" і "Православного вісника".\nАле водночас я зрадів, зважаючи на те, що за роботою в кожній новій редакції виявляються, випробовуються і реалізуються нові творчі задуми і проекти, якими живиться і надихається апостольська місія церковних ЗМІ. Дуже хочу сподіватися на те, що під духовним проводом настоятеля свящ. Василія Біляка на базі парафії Різдва Христового та майбутнього культурного центру газета "Віра і культура" стане перехрестям творчих і пізнавальних шляхів багатьох і багатьох християн. Звісно, це можливо за умови координації з нашими центральними і єпархіальними виданнями та з Інтернет-сторінками всіх Помісних Православних Церков. Особливо покладаю великі надії на те, що газета стане рідною для молоді. Певен, що у співпраці з Спілкою православної молоді України ви принесете велику користь у справі відродження духовності в суспільстві.\nВ часи розцерковленого суспільства ми маємо почувати себе, як у часи апостольські. "Віра без діл мертва", - каже Апостол, а ультура і стає власне культурою, коли наші справи свідчать нашу віру, звершують нашу віру, створюючи культуру. Саме завдяки культурі (культурі думки, культурі вчинку) ми, як православні християни, покликані нести Боже слово тому "великому числу", про яке писали святі Євангелісти. Тож дай Боже, щоб і про вашу нелегку справу сказали вдячні нащадки словами Святого Писання: "І рука Господня була з ними, і велике число, увірувавши, навернулося до Господа"(Діян. 11, 21)\nАрхієпископ Львівський і Галицький + Августин


ДИСКУТУЄМО РАЗОМ: ЯКІ ФЕСТИВАЛІ МОЖУТЬ СТАТИ ВІЗИТІВКОЮ ХМІЛЬНИКА? - Хмільницька міська рада\nДИСКУТУЄМО РАЗОМ: ЯКІ ФЕСТИВАЛІ МОЖУТЬ СТАТИ ВІЗИТІВКОЮ ХМІЛЬНИКА?\n27.07.2018 261 views\n27 липня 2018 року о 14.00 год. у конференц-залі Хмільницької міської ради відбудеться засідання «круглого столу», на якому учасники шукатимуть відповіді на актуальне питання: «Які фестивалі могли б проводитися в місті та сприяти його подальшому розвитку?»\nЗахід відбудеться в рамках проекту ”Хмільник туристичний: робимо перші кроки”, що реалізується Хмільницькою міською радою, у партнерстві з громадською організацією «ПРАВО» за фінансування Уряду Канади через Фонд підтримки ініціатив з демократичного врядування та розвитку проекту міжнародної технічної допомоги «Партнерство для розвитку міст» (Проект ПРОМІС). Проект ПРОМІС впроваджує Федерація канадських муніципалітетів (ФКМ) за фінансової підтримки Міністерства міжнародних справ Канади.\nУже декілька років у Хмільнику відбувається фестиваль «Живий вогонь». Він вже, певною мірою, став візитівкою нашого міста і є дуже популярним серед пошановувачів звичаєвої культури. Але проведенням цього фестивалю не вичерпується весь потенціал Хмільника щодо можливості проведення фестивалів, які стануть цікавими для хмільничан та гостей міста-курорту, – зазначають партнери проекту ГО «ПРАВО».\nТож запрошуємо всіх зацікавлених до участі в обговоренні. Ваші думки – важливі для нас.


На Волині відкрили 18-й інклюзивно-ресурсний центр | Новини\n17:05, 29 грудня 2018 р.\nУ Любомлі відкрили 18-ий на Волині інклюзивно-ресурсний центр.\nНавчальний заклад, який покликаний забезпечити реалізацію прав дітей з особливими освітніми потребами на здобуття дошкільної та загальної середньої освіти відкрив свої двері у суботу, 28 грудня, пише газета "Волинь".\nТаким чином Волинь виконала умови Меморандуму про співпрацю, який 21 лютого 2018 року підписала пеpша леді Укpаїни Маpина Пopoшенкo з обласною державною адміністрацією. А саме, запрацювали усі 18 інклюзивно-ресурсні центри, які були заплановані.\nТут надаватимуть комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дітей, а також допомагатимуть їх соціальній адаптації.\nНа функціонування комунальної установи з місцевого бюджету виділено кошти в сумі 133, 5 тисячі гривень. Обладнання для кабінетів інклюзивно-ресурсного центру закуплено за рахунок коштів державної цільової субвенції в розмірі 185,6 тисяч гривень. В штаті ІРЦ наразі троє фахівців: директор, практичний психолог, вчитель-дефектолог.\nІнклюзивно-ресурсний центр покликаний забезпечувати методичний, психологічний, дефектологічний, логопедичний супровід дітей з особливими освітніми потребами віком від 2 до 18 років протягом усього навчання.\nінклюзивно-ресурний центр волинь


Як навчитися швидко шаткувати?\nКорисні поради на всі випадки життя » Цікаве » Як навчитися швидко шаткувати?\nКожна людина вміє робити швидко багато речей: підняти настрій близьким, заспокоїти дитину, нафарбуватися, зібратися в дорогу та інше. Хочете до цього списку додати ще й швидку шатківницю, і тоді проста овочева нарізка, супчики, салати будуть займати набагато менше часу. Адже для кожної господині чи господаря час є дуже важливим елементом.\nНавчитися швидко шаткувати досить просто, але на оволодіння такого навику потрібна витримка і терпіння.\n[b] А щоб надихнути вас, можете посмитися цю коротеньку презентацію. [/b]\nСпочатку може здатися, що вся справа в хорошому інструменті, однак, як ви вже здогадуєтесь, придбання професійного кухарського ножа тут не допоможе. Вся справа в техніці.\nНавчання швидкої шинкування\nЩоб навчитися швидко шаткувати, вам потрібно:\nТрошки безстрашності і терпіння.\nОгірок або стебла селери (на перший час)\nГострий ніж із зручною рукояткою, широким лезом і, обов'язково, з п'ятою. П'ятка - це підстава площині ножа у нижній частині рукоятки. На неї наносяться маркування і клейма.\nЯк ви тримаєте продукти, які шинкуете? Двома пальцями? А потрібно задіяти всі пальці!\nСередній і вказівний покладіть поверх огірка, а також до них може приєднатися безіменний, якщо вам буде зручно. Вони повинні притискати огірок поверхні. Великий і мізинець обхоплює огірок.\nТрохи зігніть пальці так, щоб їх кінчики як би перебували під захистом кісточок. Ніж потрібно притискати лезом до зовнішньої поверхні пальців. Так ви зможете вберегти пальці від пошкодження. Посміться на фото і спробуйте повторити.\nБічну поверхню леза (чим вона ширше, тим краще) притисніть до зовнішньої поверхні пальців, а кінчик ножа притисніть до дошки і не потрібно відривати його під час нарізки. По дошці рухається рука з огірком, а не ніж.\nРуки необхідно розслабити, в іншому випадку можна порізатися, та й вони швидко втомляться. Яким би гострим ніж не був, їм потрібно не рубати, а різати. Можете регулювати товщину скибочок, повільніше або швидше рухаючи огірок.\nПриступати до тренувань краще тоді, коли у вас гарний настрій і є хоча б 10 хв. Вільного часу. Удачі вам на кухні, бережіть свої пальці і час!\nЯк навчитися голосно свистіти без пальців?


«Подарунок» до Дня Незалежності: МВФ виділив $2,7 млрд для України / В Украине / Судебно-юридическая газета\n«Подарунок» до Дня Незалежності: МВФ виділив $2,7 млрд для України\nМВФ затвердив виділення з резервних активів $650 млрд: із них $2,7 млрд передбачені для України.\nВвечері 2 серпня директори МВФ більшістю голосів фінально затвердили алокацію СПЗ на 650 млрд дол., з яких Україна безоплатно та безумовно отримає понад 2,7 млрд доларів. Про це повідомив заступник виконавчого директора від України у МВФ Владислав Рашкован у Facebook.\nСаме розміщення пройде 23 серпня.\n«Це гарний подарунок для України, і ми його отримаємо ще й до 30-річчя Незалежності», – зазначено у повідомленні.\nРаніше «Судово-юридична газета» писала, що у МВФ заявили: «Прийняття законів про ВККС і ВСП недостатньо, потрібен прогрес в інших сферах».\nДодамо, що МВФ вітає схвалення законів, які зміцнять судову систему в Україні.


Реферат Адам Міцкевич – світоч польської літератури\nУ 1829 р. Міцкевич залишає Росію. Повернення на батьківщину йому забороняють, тому він виїжджає до Німеччини. У Веймарі зустрічається з Ґете, потім їде до Швейцарії, Італії. В Римі, у 1830 р., він взнає про початок повстання і відразу ж вирушає на батьківщину, але його затримують на австрійському кордоні і не пускають на підконтрольну Росії територію. Так почався період еміграції. До кінця життя Міцкевич не побачить Польщі. Він буде переживати це дуже болісно, і продовжуючи “Дзяди”, згадає героя, який з’явився в цій драматичній поемі іще під час її задуму, на основі старовинної легенди про те, як до будинку священика вночі прийшов дивний гість (ІV частина). Дорослі розгублюються, і тільки діти розуміють, що перед ними – мертвець. Гість розкриває ксьондзу свою душу. Це Гюстав, який недавно скінчив життя самогубством через кохання. А перетворили природне кохання на трагедію суспільні забобони, які не дозволяють людям з різних каст любити одне одного. Спроби священика втішити нещасну душу, яка не може отримати спокою, не до чого не приводять. Гюстав буде вічно бродити по землі, поки люди не перебудують суспільство так, щоб природним почуттям й прихильностям нічого не заважало. Якщо на батьківщині легенда про Гюстава цікавила Міцкевича більш у русоїстському дусі, то в еміграції він знову повертається до неї, тепер вже на новому рівні. Він створює ІІІ частину “Дзядів”, в якій додає нові факти до біографії душі Гюстава. Після самогубства люди знаходять на стіні латинський надпис: “Тут помер Гюстав й народився Конрад”. Тобто, не зазнавши щастя на землі, душа Гюстава звільнюється від земного кохання і йде на зустріч відчайдушному служінню батьківщині. Таким чином поет переосмислює й образ середньовічного героя Конрада Валленрода, до якого вже звертався в однойменній поемі. Історичний Конрад загинув за батьківщину, але його дух не залишив нескорені землі. Поезія Міцкевича є глибоко патріотичною й сповненою громадянського обов’язку, але вона може і лякати своїм протистоянням релігійному фаталізму. Інколи поет наближується до байронічного демонізму. Героїчний Конрад протистоїть величезній Росії (“Уривок”), яку Міцкевич зображує як країну безправ’я й несправедливості. Петербург, для Міцкевича, - місто Сатани, Мідний вершник – символ тиранії. Продовження ”Дзядів” глибоко образило Пушкіна, який відповів віршем “Он между нами жил”. Російський поет\n▪ Американський романтизм 19 століття у літературі - Реферат - 14 Стр.\n▪ Англійський класичний реалізм в літературі - Реферат - 21 Стр.\n▪ Англійський романтизм - Реферат - 12 Стр.\n▪ Василь Симоненко. Життя та творчість - Реферат - 8 Стр.


Звільнення заручників. Козловський повідомив про місце перебування журналіста Васіна\n10 січня, 2018 13:51\nЗа словами професора, журналіст перебуває на заводі "Ізоляція".\nЗвільнений з полону бойовиків історик-релігієзнавець Ігор Козловський повідомив, що журналіста Станіслав Асєєв (Васін), якого утримують заручником в ОРДО, зараз перебуває на території арт-заводу "Ізоляці" в окупованому Донецьку. Про це в середу, 10 січня, повідомляє Громадське телебачення.\n"Він на заводі "Ізоляція", там у них щось на кшталт в’язниці — концтабору "МГБ", де сидять не лише політичні. Є ще підвали, де було телебачення, на Куйбишева 61. Тобто підвалів багато, не про всі ми знаємо", — зазначив Козловський.\n"Ми не знаємо хто де перебуває напевно, але за долею Асєєва ми стежимо, це один з моїх студентів, як і Фомічов (Володимир Фомічов — співробітник київської організації Центр UA, звільнений з полону бойовиків 27 грудня 2017 року — Ред.)", — додав Козловський.\nСтаніслав Васін, журналісти, полонений, Ігор Козловський, бойовики, звільнення заручників


Суд взыскал 2 миллиона гривен в возмещение вреда, причиненного незаконными действиями органов дознания, досудебного следствия, прокуратуры и суда » Медиагруппа Адвокат-Консалтинг - официальный сайт\nВизначаючи розмір відшкодування значно меншим, ніж вимагав в своєму позові Височиненко Ю.В., суд, окрім наведеного вище, виходив також з того, в ході судового розгляду позивач не надав належних та достовірних доказів застосування до нього тортур під час дізнання та попереднього слідства. Недоведеною належними доказами суд вважає і наявність причинного зв`язку між перебуванням позивача під вартою та виникненням у нього конкретних захворювань (діагнозів). Наявність у справі медичних документів про стан здоров’я Височиненко Ю.В. після його звільнення (том 1 стор. 77, 78, том 2 стор. 186, 190) не може бути достатнім доказом такого причинного зв’язку. Встановлення таких фактів можливо виключно з залученням спеціалістів в галузі медицини, проте, під час розгляду справи сторони не ініціювали проведення експертних досліджень. Не довів позивач і наявність прямого причинного зв’язку між незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та дорожньо-транспортною, пригодою, внаслідок якої трагічно загинув батько його дружини, Лєкарєв М.В., а дружина Височиненко Д.Б. отримала тілесні ушкодження (том 2 стор. 191-195).\nРішення суду щодо незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, про ...


Туристів з Джарилгача евакуювали – рятувальну операцію закінчили вночі I Новости Херсона\nГлавная страницаНовиниТуристів з Джарилгача евакуювали – рятувальну операцію закінчили вночі\nТуристів з Джарилгача евакуювали – рятувальну операцію закінчили вночі\n17 липня о 13:02 до Служби порятунку «101» надійшло повідомлення про те, що біля о. Джарилгач поблизу м.Скадовськ Херсонської області сів на мілину та не може продовжити рух своїм ходом теплохід, на борту якого перебувало близько 70 пасажирів. У цей же час біля о. Джарилгач також сів на мілину теплохід, який вже висадив пасажирів на причалі.\nДля того, щоб зняти пасажирів з судна та доставити на причал м. Скадовськ,до місця події було направлено пошуково-рятувальний катер "Морської пошуково - рятувальної служби" повідомили ПІК 18 липня у ГУ ДСНС в Херсонській області.\nПасажирів знімали з судна та доставляли до Скадовська поступово менш місткими катерами, ніж той, що сів на мілину - спочатку дорослих з дітьми, а згодом і решту пасажирів.\nЗа допомогою буксира згодом було знято з мілини і другий теплохід.\nО 01:30 18 липня дії щодо порятунку людей були завершені.\nЗагалом з острова доставлено 350 чоловік, з них 100 дітей.\nСпільно з органами місцевого самоврядування було організовано доставку громадян до їх місця проживання.\nРаніше ЗМІ повідомляли, що на острові в Херсонській області залишились без евакуації близько 200 людей.


Про конкурс - 1 учень - 1 комп'ютер - Intel навчання для майбутнього\nна кращу модель використання персональних мобільних комп'ютерів учнів\nв умовах навчального середовища\nу рамках всесвітньої освітньої ініціативи INTEL «WORLD AHEAD»\nДане положення містить умови, що передбачають суть конкурсного завдання, форму заявки, критерії і порядок оцінювання результатів роботи або інших досягнень, місце, термін і порядок їх представлення, розмір і форму заохочення переможців конкурсу, а також порядок і терміни оголошення результатів конкурсу\nКонкурс проводиться корпорацією Intel в рамках ініціативи корпорації Intel «World Ahead» («Світ майбутнього починається тут») за підтримки МОН України. Рішення щодо переможців конкурсу приймає журі конкурсу. У конкурсі можуть брати участь вчителі 1–6 класів загальноосвітних навчальних закладів І-ІІІ ступенів з будь-якого регіону України.\nРозвиток інноваційних моделей використання персональних мобільних комп'ютерів школяра в середовищі навчання «1 учень - 1 комп'ютер» в освітніх установах України в середній та початковій ланці навчання.\nМоделі використання персональних мобільних комп'ютерів школяра у класно-урочній системі\nМоделі використання персональних мобільних комп'ютерів школяра в позаурочний час для розвитку творчих здібностей учнів\nМоделі використання персональних мобільних комп'ютерів школяра для самостійного вивчення предметів.\nУ конкурсі не можуть брати участь моделі використання персональних мобільних комп'ютерів школяра, направлені на будь-яку комерційну діяльність або іншу діяльність, пов'язану з отриманням прибутку (наприклад, надання платних освітніх послуг населенню), навіть якщо вона допомагає досягненню некомерційних цілей, вказаних в статуті учбової установи.\nУчасниками конкурсу можуть бути вчителі освітніх установ наступних типів:\nсередніх загальноосвітніх закладів України:\nспеціальних освітніх установ для дітей з особливими потребами;\nустанов для дітей-сиріт і дітей, що залишилися без піклування батьків (законних представників);\nУ конкурсі не можуть брати участь недержавні освітні установи, а також установи громадських і релігійних організацій (об'єднань).\n5. Вміст проектів і вимоги до організацій – учасників конкурсу\nВ рамках конкурсу розглядаються проекти:\n1) Моделі, що мають яскраво виражений інноваційний характер.\nМоделі використання персонального мобільного комп'ютера школяра можуть включати наступні напрями діяльності, але не повинні ними обмежуватися:\nВикористання проектно-дослідницького методу в навчанні з використанням ІКТ\nРобота з електронними засобами навчального призначення, педагогічним програмним забезпеченням (ППЗ), інформаційними інструментами складної структури (ІІСС), інформаційними навчально-методичними комплексами (ІНМК)\nПроведення соціально-психологічного моніторингу, робота з діагностичними, повчальними, тестувальними програмами\nВикористання персональних мобільних комп'ютерів для дистанційного, допрофільного та профільного навчання.\nУ своїх роботах вчителям-конкурсантам, в разі використання посилань на ресурси Інтернету та ППЗ, прохання надавати пояснення, яке б аргументовано доводило б переваги (з точки зору конкурсанта) запропонованих ресурсів та підходу. Особливу увагу в поясненні прохання приділити порівняльному аналізу запропонованих Інтернет ресурсів та/або ППЗ та причинам рекомендацій саме цих ресурсів. Преміальні бали можуть надаватись тим, хто надасть аргументовані рекомендації з використання окрім ППЗ також і ПЗ, що можуть нести освітню функцію.\n2) Моделі, що мають лист Підтримки від регіонального управління або департаменту освіти.\n3) В разі перемоги в конкурсі, освітні установи – учасники конкурсу повинні забезпечити попередні умови для подальшого використання персональних мобільних комп'ютерів школяра (наведено вимоги до оснащення як мінімум одного учбового класу:\nНавчальний клас має бути обладнаний стаціонарним або мобільним комп'ютером вчителя.\nНавчальний клас повинен мати широкосмуговий доступ до мережі Інтернет для одночасної роботи в Інтернеті не меньш ніж 30 персональних мобільних комп'ютерів школярів .\nВ навчальному класі має бути встановлено устаткування (хот-спот) для організації локальної комп'ютерної мережі по безпровідному протоколу Wi-Fi\nУ класі (або спеціалізованому приміщенні) має бути забезпечений засіб зберігання персональних мобільних комп'ютерів школяра і можливість їх зарядки.\n6. Терміни конкурсу\nКонкурс проводиться з 6 липня 2009 р. по 1 жовтня 2009 р. Заявки на участь в конкурсі приймаються до 20 вересня 2009 року. Результати конкурсу будуть оголошені до дня вчителя, 5 жовтня 2009 року.\n7. Форма підтримки переможців конкурсу\nОсвітнім установам – переможцям конкурсу до 1 листопада 2009 г. буде надано на безоплатній основі комплект персональних мобільних комп'ютерів школяра відповідно до кількості учнів в класі для реалізації заявлених моделей, вчителю – що розробив і надав проекти, буде надано на безоплатній основі мобільний комп'ютер вчителя.\nПланована дата початку реалізації моделі використання нетбуків у навчально-виховному процесі 15 листопада 2009 року.\nЗа підсумками конкурсу буде визначено не менше 3 призових місць, і учасники, що зайняли ці призові місця, розглядатимуться як переможці конкурсу. Керівники проектів переможців конкурсу будуть запрошені на щорічну конференцію «Чому і як учити в XXI столітті», що проводиться INTEL у Москві, в грудні місяці.\nДодаткові умови підтримки і взаємні зобов'язання сторін вказуються в договорі добровільної пожертви, предметом якого буде надання мобільних комп'ютерів школяра, і який буде підписаний з освітніми установами - переможцями.\n8. Процедура подачі заявок\nОсвітні установи, що бажають взяти участь в конкурсі, повинні заповнити форму заявки в електронному вигляді на веб-сайті конкурсу 1to1.iteach.com.ua . Одна школа, установа може надати для участі в конкурсі лише один проект.\nЗаявка учасника конкурсу має бути написана в суворій відповідності до форми заявки. Проекти, складені без врахування її вимог і подані не в електронному вигляді, не розглядаються. Представлені в заявці відомості мають бути максимально конкретними, інформативними і короткими. Заявка розглядається лише в тому випадку, якщо в ній буде представлена вся запрошувана інформація. Якщо заявка не задовольняє даних вимог, вона може бути повернена заявникові з проханням доповнити її недостатніми документами. До заявки можуть бути прикладені додаткові матеріали: рекомендаційні листи місцевого Департаменту освіти, копії статей з місцевої преси, буклети про діяльність організації-заявника, інші матеріали, що підтверджують актуальність, ефективність моделі або ті, що характеризують заявника, але ця вимога не є обов'язковою.\nДо розгляду приймаються заявки, зареєстровані в базі даних учасників конкурсу до 18.00 годин 20 вересня 2009 р. Кожній заявці надається унікальний ідентифікаційний номер. Організація-заявник сповіщається про прийняття заявки за вказаною контактною адресою електронної пошти.\n9. Розгляд заявок учасників конкурсу\nПопередній відбір заявок для участі в конкурсі з формальних підстав (відповідність заявки умовам конкурсу, відповідність заявки запропонованій формі, повнота інформації, дотримання термінів подачі заявки) здійснює оргкомітет конкурсу.\nВ разі невідповідності заявки вище перерахованим умовам, оргкомітет конкурсу має право відмовити в прийнятті заявки.\nОстаточний розгляд заявок і визначення переможців здійснює журі конкурсу. До складу журі входять представники державних, комерційних і суспільних організацій, зацікавлених в проведенні конкурсу.\nРішення журі про відбір організацій – переможців конкурсу та присудження гранту приймається за бально-рейтинговою системою.\nКритерії оцінки заявок учасників конкурсу:\nчи відповідає модель умовам конкурсу;\nнаскільки запропонована модель відповідає меті і завдань проекту «1 учень-1 комп'ютер»\nчи є ідея моделі оригінальною або унікальною, чи містяться в ньому інноваційні рішення;\nчи приведе реальне впровадження моделі до довгострокових позитивних змін і результатів;\nчи дозволить кваліфікація виконавців виконати поставлені в моделі завдання;\nвідсутність комерційного інтересу;\nчи враховує модель вже існуючий досвід в цій сфері;\nчи співпрацює заявник з освітніми установами, що здійснюють аналогічні проекти;\nяк заявник передбачає оцінювати результати використання моделі;\nчи зможе модель бути відтвореною іншими освітніми установами за допомогою методик, розроблених в результаті її реалізації\nЗаявки, що поступили для участі в конкурсі, розглядаються журі з 1 до 20 вересня 2009 р. Рішення про надання грантів приймається до 1 жовтня 2009 р. Про результати конкурсу випускається офіційне оголошення до 5 жовтня 2009 року, і всі переможці сповіщаються за вказаною в заявці адресою електронної пошти в 10-денний термін з моменту закінчення конкурсу. Оргкомітет і журі конкурсу не надають заявникові мотивувань відхилення проекту ані усно, ані у вигляді рецензії на проект; рішення журі не переглядається. Представлені на конкурс роботи не повертаються учасникам.\n10. Терміни і умови надання підтримки переможцям конкурсу\nВ разі визнання установи переможцем конкурсу, компанія Intel укладає з такою освітньою установою договір, що визначає відповідальність керівника проекту і організації, що бере на себе відповідальність за реалізацію проекту і що передбачає звітність по використанню наданого устаткування.\nПерсональні мобільні комп'ютери школяра передаються в користування установі, за умови надання установою гарантій про використання майна в суспільно корисних освітніх цілях і наданні щорічного звіту про використання даного майна протягом 2-х років з початку використання нетбуків.\nВсі витрати учасників конкурсу, пов'язаних з участю в конкурсі (зокрема, пов'язані з відрядженнями, оплатою витрат на засоби зв'язку і так далі) здійснюються самими заявниками і не підлягають будь-якому відшкодуванню.\n11. Звітність і контроль за реалізацією проекту\nПісля закінчення половини терміну використання наданого устаткування, встановленого договором, установа повинна протягом одного місяця надати компанії Intel проміжний змістовний звіт про хід використання устаткування. Остаточний змістовний звіт про результати виконаного проекту надається установою протягом двох місяців після закінчення терміну використання устаткування, встановленого договором.\nIntel Ukraine Microelectronics Ltd.,\nІнститут інноваційних технологійі змісту освіти МОН України\nІнститут інформаційних технологій АПН України


П’яний СБУшник побив поліцейську та ледь не задушив під час затримання: у суді сказали, що це інстинкт – Правдиві новини\nП’яний СБУшник побив поліцейську та ледь не задушив під час затримання: у суді сказали, що це інстинкт\nЗа admin\t Останнє оновлення Чер 5, 2021\nЛіворуч - Анатолій Сікора, праворуч - Марія Семенюк\nМукачівський міськрайонний суд виправдав працівника СБУ, який побив жінку-поліцейську та ледь її не задушив.\nПро це повідомив журналіст Костянтин Андріюк на своїй сторінці у Facebook.\n“Все, що вам треба знати про українську судову систему!На першій світлині ліворуч – п’яний СБУшник, начальник одного з відділів, радник і консультант – Анатолій Сікора. Праворуч, патрульна поліцейська – Марія Семенюк. Яка зупинила бухого Сікору, але той почав її жорстоко бити та мало не задушив! А на третій світлині, в квітучих трояндах, суддя Мукачівського міськрайонного суду – Оксана Іванівна Маргитич.\nЧитайте також: “Домагалися дівчини прямо на заправці”: начальник слідства та слідчий потрапили у сексуальний скандал (ВІДЕО).\nПотерпіла поліцейська Марія Семенюк\nСаме суддя Маргитич розглядала справу Анатолія Сікори. Якому було вручено підозру в опорі патрульній під час виконання неї службових обов’язків (ч.2 ст.342 ККУ). Але своїм судовим рішенням суддя постановила що – крутити шию поліцейській при виконанні й валити на землю – це:“інстинктивна реакція обвинуваченого на несподіване для нього насильство і намагання відвернути небезпеку для здоров’я”.\nСуддя Мукачівського суду – Марія Маргитич\nІ повністю виправдала обвинувачуваного!Бухий СБУшник і без 5 хвилин убивця – встаньте!Ви – вільні, ось ваше водійське посвідчення, можете чавити та вбивати людей на дорозі далі!”, – йдеться у дописі.\nінстинктМарія СеменюкМукачівський судОксана МаргитичпобиттяСБУ\nadmin 2023 дописів 1 коментарі\n“Я не посміхаюся, бо діти зі СМА не захищені в моїй державі”: у мережі…


Відео голу Євгена Коноплянки в ворота Атлетика в серії пенальті ᐉ UA-Футбол\nКоноплянка реалізував один з пенальті в матчі проти Атлетика\n15 квітня 2016, п'ятниця. 01:38 Оновлено Дата останнього оновлення:\nУкраїнський вінгер Євген Коноплянка взяв участь у загальній перемозі "Севільї" над "Атлетіком" в чвертьфіналі Ліги Європи.\nУ матчі-відповіді на "Санчес Пісхуані" Коноплянка вийшов на заміну в другому таймі за рахунку 0:0. Після цього баски відкрили рахунок зусиллями Адуріса, потім Гамейро зрівняв, а на 80-й хвилині Рауль Гарсія забив другий для "Атлетіка" гол, який перевів поєдинок в овертайм.\nДодатковий час переможця не виявив, тому півфіналіста Ліги Європи довелося визначати в серії пенальті. Євген Коноплянка бив у своїй команді третім і впевнено переграв воротаря суперника Яго Ерреріна. Після цього в складі "Атлетіка" осічку допустив Беньят Ечебаррія, тоді як Нзонзі і Гамейро свої спроби реалізували. У підсумку 5:4 в серії пенальті на користь "Севільї".\nНагадаємо, що в п'ятницю, 15 квітня, відбудеться жеребкування півфіналу Ліги Європи. Крім андалуської команди в турнірі залишаються "Шахтар", "Вільярреал" і "Ліверпуль".\n01:04 Зарубежные Севілья - Атлетiк 1: 2 (по пен. 5:4). Его Яго 1\n00:51 Зарубежные Визначились усі півфіналісти Ліги Європи 2