Юрій АНДРУХОВИЧ про Валєра БОНДАРЯ, видатного художника-графіка, інтелектуала, шляхетну й іронічну людину - ЄВРОПЕЙСЬКА УКРАЇНА - Портал чесних новини-Єдина Країна - | Українські новини | 23-Жов-2021\nГоловна » 2021 » Жовтень » 23 » Юрій АНДРУХОВИЧ про Валєра БОНДАРЯ, видатного художника-графіка, інтелектуала, шляхетну й іронічну людину\n2021 » Жовтень » 23\nВалєр БОНДАР – більше, ніж художник. Його рукою з кінця вісімдесятих – початку дев’яностих в харківському просторі карбувалась графіка перших кроків боротьби за самостійну, стильну і самодостатню Україну. У дев’яності довкола Бондаря в Харківському ЛітМузеї сформувалось вільне від радянських кліше і провінційних комплексів мистецьке середовище, – Валєр Бондар, як магніт, притягував до себе творчу еліту, завдяки глибокій обізнаності у світовій та українській культурі, в якій почувався, як риба у воді, актуалізуючи її наративи у повсякденному спілкуванні.\nЦе перетворювало музей на втілену у життя літературно-атракційну дійсність. Сьогодні ми їй дали назву: “Майтерня Бондаря. BondarStyle”, – онлайн-виставка відкриватиме наш новий проєкт “Віртуальний ЛітМузей”, який підтримав Український культурний фонд.\n“Я про Валера, який точно там був і слухав виступи поетів і гуртів, і гуртів з поетами. І він був, як завжди, з довгим волоссям, але того разу чомусь не у светрі, а в піджаку і хтозна чи не при краватці. Цей інший імідж, піджаковий, мав бути складником його гри. Недарма ж до того піджака, на лацкан, він учепив начебто фестивальний бейдж – здалека такий точнісінько, як у всіх учасників. Але коли ми перетнулися і стримано обійнялися, я побачив його бейдж ізблизька. На ньому специфічною валерівською, майже китайською, каліграфією було виведено одним-єдине слово: Петренко.\nЯ тут-таки отримав його в подарунок, не піджак, а, звісно, бейдж – він і досі в мене десь поруч, десь там, серед усяких дрібничок минулого. І я досі розмірковую над символікою, семантикою та семіотикою того напису. Петренко? Товариш Петренко, функціонер? Пересічний українець, слобожанин, харківець? Середньостатистичний представник одного з найпоширеніших українських прізвищ? Інструктор обкому партії, висуванець і кар’єрист, а нині державний службовець Пєтрєнка? Активіст, піонер, депутат?” – Ю. Андрухович. Збруч, 23.03.2019\nБерезень. 1994 рік. Доволі ранній ранок. І ми з моїм другом, поетом Віктором Небораком, два бубабісти, прибуваємо на залізничний вокзал Харкова. Я вперше в житті, Неборак, уже не пригадую, але цілком можливо також. І нас зустрічають юні наші харківські друзі, – повним складом літ угрупування «Червона фіра» на чолі з Сергійком Жаданом, а також Ростик Мельників й Ігор Пилипчук. І нам одразу з Віктором стає зрозуміло, що ми в дбайливих руках у кожному разі.\nПо-моєму, в Харкові ми тоді навіть не ночували. Тобто нашим домом став ЛітМузей на цей період. Увечері у нас був виступ і здається вже були квитки на нічний потяг – ми повернулись до Києва.\nІ ЛітМузей. От вони нас привозять. І ми не знаємо, чого очікувати. Ми не очікували такого, що тут з'являться іще повно людей. І буде серед них такий очевидний лідер, якого тут усі шанують, як бога і який тут у цьому музеї має творче середовище, творче гніздо. І ця людина Валєр Бондар… от.\nМи знайомимося. Я думаю, був такий особливий ефект. Він мене трохи ошелешував. Я ж зовсім не готовий. Я ж зовсім нічого не знаю про творчість цього художника. Якщо мені щось перед цим Сергій розповідав, без особистого контакту воно пролетіло повз вуха.. А він зі свого боку в захопленні від обох моїх романів. В той час «Рекреації» і «Московіада» були опубліковані. І він кидається з обіймами. І він цитує якісь фрази з цих романів.. Він же надзвичайно артистична, пластична людина, яка пародіює різні голоси, якісь вимови, акценти, діалекти.. Тобто я бачу, що потрапив в таку перипетію з кимось дуже великим.\nІ пані Ольга, його дружина, в цьому товаристві з’являється і Ігор Живолуп, який розіграв таку мізансцену. Він поглянув на мене, поглянув на Неборака, і вирішив, що я - це Неборак. Фоток ще тоді не дуже публікували. А тут, щоби було зрозуміло, Неборак вищий, масивніший за мене. Тобто, як на автора “Московіади”, я здався йому якимось незначним, не той, хто міг би написати такий текст. І він навіть це розіграв в такий спосіб. «І це Андрухович?! Який це Андрухович?! Це ніякий не Андрухович!» Все це було так, ніби ми вже тут з усіма добре знайомі. Протягом півгодини-години тут нас годували сніданком, поїли чаем, ще чимось. І так ми цей день провели до вечора, і ввечері у нас був наш виступ, поетичний вечір БуБаБу в будинку Архітектора. А ми протягом дня спілкувалися, і це переважно проходило під знаком лідерства Валєра Бондаря. І з того часу через Сергія було багато такої комунікації. То Валєр передасть мені якусь свою графічну роботу. А в ту першу зустріч він тоді ж багато мені віддав. Це ще неодноразово згадають: він свої імпровізовані речі називав «каляки-маляки». Говорив: «Іди, я тобі свої «каляки-маляки» деякі подарую».\nВалєр БОНДАР – представник харківського нонконформізму рубежу ХХ – ХХІ століть На основі різноманітних авангардних течій ХХ століття та класичного мистецтва розробив власну художню манеру, яка поєднує графічні та живописні засоби художньої виразності, колаж, та технічні прийоми українського народного мистецтва. Глибоко самобутній та атмосферний художник наразі не є відомим широкому загалу, але заслуговує на статус бренду українського мистецького Харкова нарівні з відомими Харківськими митцями, такими як Володимир Куликов, Віктор Гонтаров, Віталій Лєнчін”, – В’ячеслав ШУЛІКА, художник-реставратор, живописець, іконописець, кандидат мистецтвознавства/доктор філософії (PhD).\nА чому так сталося, що Заливаха потім отаборився в Івано-Франківську? Тому що його в 1965 році заарештували, він проходив по одному з перших політичних процесів, отримав п’ять років в’язниці і п’ять – таборів, він відсиджував їх у Мордовії, де сидів також із багатьма прекрасними людьми. А коли він у сімдесятому році вийшов з в’язниці, то якось так сталося, що його прийняли в Івано Франківську і не просто прийняли, а він одружився з племінницею Степана Бандери. Тобто він опинився в родинному гнізді Бандер. І через це помешкання пройшло багато легендарних жінок. Чоловіки давно загинули. Чи то у війну чи після війни, а от всі ці вдови, з’ясувалося, що вони так чи інакше між собою в родинних зв’язках, от…\nЯ любив заходити в гості до Опанаса Івановича, наснажуватись від нього. Він любив мої портрети писати у своїй майстерні. І ми дуже часто і багато згадували про Валєра. І це такий вимальовується трикутник. Відтоді кожен приїзд до Харкова супроводжувався якимось зустрічами із ним. І тут в музеї, і потім в якихось подіях за його участі.\nПам’ятаю, як робили презентацію роману «Перверзія» – публічну, багато людей було. Сергій мене представляє. Хоч набилося народу – всі знали, хто я. А там у залі затемнення таке – публіки не видно. І треба було через всю цю тисняву пробратися уже на сцену. І поки я пробираюсь на подіум, когось розштовхую, чую за спиною в мене хтось із цієї публіки раптом, ну я спробую відтворити приблизно таким голосом: «А хто він є такий – той Андрухович?» І я вже знаю, що це Валєр Бондар. Він любив імпровізувати, любив хохми. Він безкінечно цитував якісь вірші з радянського дитинства, але пародійовані, якісь рядки із бітлів, любив повторювати «гол райт».\nІ дуже-дуже важливо. знову Харків, знову фестиваль, називався він «Апокаліпсис почнеться звідси». Я його там, у цьому будинку культури, де все це відбувалося, я його вперше в житті побачив не в такому богемному варіанті, як завжди в музеї - у светрі… довге волосся, мистецький светр, а тут костюм, краватка, вигляд такий офіційний.. Ходить такий собі функціонер, партійний бюрократ чи щось таке. І там на фестивалі у кожного учасника бейдж з його іменем, прізвищем, і я дивлюся, що в нього теж бейдж на цьому піджаку, але він власним своїм письмом, це ж власне письмо художника-графіка, він вивів прізвище «Петренко»…\nОт усе, що треба про нього знати, що він Петренко, і цей бедж він зняв і подарував мені, щоб я далі ходив із ним. В мене вдома є цілий ряд таких артефактів зі своєю легкою історією. Хтось знайде колись, ну чиєюсь рукою написано Петренко, невідомо, але може ми зафіксуємо цей момент, щоб усі знали про те, що це робота не будь чия, а великого художника і загалом великої людини. От такий ряд спогадів.\nДалі щось таке починається неясне, що я не пригадую його вже з нульових років. От бував вже я знов таки в Харкові, але якось так не складалося. Можливо я щось призабув. Але оця зустріч, коли він в піджаку і в краватці, в офіційній сорочці, що це мені так врізалось в пам’ять, що отак востаннє фізично перетнулись.\nНатомість є ще один епізод, який для мене важливий ідеологічно. Коли закінчувався 1997 рік, мої друзі, письменники, ми тоді на початку року створили Асоціацію Українських Письменників, альтернативну до Спілки, і Валєр нас в цьому дуже підтримував. І саме в Харкові з’явився рукопис моєї «Індії». Це був наш АУПівський маніфест тут у Харкові. Квітень 1997 року. Валєр був і тут в музеї брав участь у всіх цих наших балачках, підтримував ідеї, що Спілка – це жах і треба якось ламати і протиставляти їй інше. Тоді, під час фуршету, він підбивав мене заспівати “нашу” пісню, і це обурило щось блаженної пам’яті Петра Черемського. Вже працював на нас на всіх алкоголь. «Якої ще вашої?». Тут тільки слобожанські співаються. І це не жарти були. Він так завівся серйозно. Якби, не дай Боже, якусь західняцьку пісню. Хоч я і не знав типово західницьких пісень.\nІще один момент з 1997 року запам’ятався. Мої друзі з АУП висунули мене на Шевченківську премію. І я раптом дізнаюсь, що кандидатура пройшла, і її будуть розглядати. І я настільки не хотів її отримати, що мені довелося, перше, знімати себе з номінантів. Шанси були невисокі, я так собі зрозумів, що мене поставили в чергу, молодого. 37 років... Ну, може років через десять мені таки її дадуть. А поки що - це як завжди у них практикується: “Хай поки покрутиться в них у цих ротаціях, побуде кандидатом, не отримає. Щоб знав своє місце. Не перший і не останній”. Це все мене жахливо дратувало. І я тоді пильнував, щоби більше людей дізналося, що я зняв свою кандидатуру.\nТак от у мене вдома у Франківську в один з вечорів, ранній рік 1998-го, зима. І це вже стає відомо, - цей мій демарш, дзвонить телефон, і там, на тому кінці Валєр Бондар. Це дуже коротка була розмова. Мені запам’яталося слово «честь». Мовляв він мене дуже в цьому підтримує. “Колєго, - як сказав він, - честь колего!” – і повісив слухавку.\nДля мене ця підтримка була однозначно страшенно важлива. Я повірив у те, що зробив хороший правильний рух. Бо ж розумієте, в цей же час закрутилося страшенно багато різних точок зору. «Він хоче прославитися. Тепер це би казали: заради піару» Тоді ще не вживали ще слово піар, але, в кожному разі, багато хто так це оцінював. І коли Валєр виявив те, що він розуміє справжні мотиви і що він на моєму боці – це мені дуже допомогло впевненіше почуватися. І вимагати потім від багатьох, багатьох наступних лауреатів, з якими в мене вже так склалося, що, як хтось із моїх друзів отримує цю премію, – дружбі такій фактично настає кінець. Тобто не можна сказати, що я стаю цій людині ворогом чи що … перестаю з нею вітатися – ні… Уже немає близькості. Так що я дуже-дуже вдячний Валєрові, який допоміг мені утвердитися в цьому.\nПослухати інтерв’ю Юрія Андруховича в майстерні Валєра Бондаря можна тут : http://surl.li/amfgv\nТеґі: Юрій Андрухович, харків, мистецтво


3 грудня, 16:16\nНаразі у Тараса Кременя не можуть точно сказати, чи було порушення\nДо мовного омбудсмена надійшла одна скарга щодо вживання Володимиром Зеленським російської мови під час останнього прес-марафону.\nПро це у відповідь на запит APnews повідомили у Офісі Уповноваженого із захисту державної мови.\n"Станом на 2 грудня щодо прес-конференції (прес-марафону) Президента України, яка пройшла 26.11, надійшло одне звернення", - розповіли нам.\nМова йде про ймовірний факт порушення президентом України Володимиром Зеленським норм мовного законодавства під час його останнього прес-марафону. Нагадаємо, він неодноразово говорив російською із журналістами.\nПроте наразі у Тараса Кременя не можуть точно сказати, чи було порушення. Кажуть, що наразі це питання перевіряється.\n"Питання наявності чи відсутності порушень норм мовного закону Президентом, а також вжиття відповідних заходів реагування наразі опрацьовується Уповноваженим із захисту державної мови", - йдеться у відповіді.\nНа питання, як саме можуть покарати президента у разі виявлення порушень (штраф чи попередження), нам, на жаль, не відповіли.\nНа сьогоднішній день стаття, яка передбачає штрафи для конкретних осіб, ще не працює. Проте суб'єкти господарювання вже штрафувати дозволено. Зазначимо, що з липня 2022 року штрафи для держслужбовців за порушення норм мовного закону становитимуть від 3400 до 6800 грн.\nВ Україні "українізація" дійшла до друкованих ЗМІ: кого торкнеться


Експерт 4id Катерина Туріцина\nПсихотерапевт, медичний психолог, КПТ-консультант, консультант позитивної психології\nМедичний психолог, КПТ-консультант, консультант Позитивної психології\nЛікар-психолог, когнитивно-поведінкова психотерапія, позитивна психологія\nЯ медичний психолог, закінчила Національний медичний університет ім. О.О.Богомольця та маю діючий сертифікат лікаря-психолога. Вже понад 10 років я присвятила себе вивченню та роботі в найважливіший для мене сфері - психологічне здоров'я.\nМоя практика почалася з 2017 року. Як лікар, я дотримуюсь еклектичного підходу в консультуванні і психотерапії. Медична освіта допомагає мені більш широко дивитися на психологічні процеси людини. У своїй роботі, зустрічаючись з різними запитами, я усвідомила, що однакових або схожих випадків не існує. Що кожен клієнт унікальний. У кожного з нас свої унікальні способи адаптації в житті і свої можливості. І кожен може зіткнутися з обставинами, коли стає зрозуміло, що допомога психолога чи психотерапевта буде корисною.\nПрофесійне консультування для мене полягає не в тому, щоб надати клієнтові відповіді на всі питання, а в тому, щоб дати йому інструменти, які допоможуть йому досліджувати своє життя і справлятися з різними життєвими обставинами. Для мене, як для лікаря та психолога, немає нічого важливішого за психічне та фізичне здоров'я особистості.\nКонсультації тривають по 55 хвилин.\nЗапис до Катерини Туріциної поки що закрито, зверніться, будь ласка, до інших психологів\nдо Катерини Туріциної


Купити Альбом для малювання А4, Школярик Star 20 аркушiв, УФ лак вибірковий в інтернет-магазині "Кнопка". Купити Альбом для малювання А4, Школярик Star 20 аркушiв, УФ лак вибірковий дешево за гуртовими цінами.\nАльбом для малювання А4, Школярик Star 20 аркушiв, УФ лак вибірковий\nАльбоми формату А4 на 20 аркушів щільністю 100 г/м² скріплені пружиною, що створює зручність у перегортанні. Обкладинка кольорова, картонна матова з вибірковим лакуванням.\nТоргова марка Star


Головна Українська Радянська Енциклопедія пох-прем ПРАВЛІННЯ\n— 1) Колегіальний орган управління деяких орг-цій, здебільшого кооп. та громад. і установ (напр., П. колгоспу, П. спілки письменників, П. кооперативу, П. банку). Утворюється шляхом виборів членами орг-ції або призначення вищестоящою інстанцією. Функції та права П. визначаються статутом відповідної організації або положенням про неї. Очолюється головою. 2) Губернське П.— в дореволюц. Росії гол. адм. установа губернії (з 1775).


Букінг готелів і столів в клубах Ібіці | IMPERIAL LIFE\nДля того, щоб гарантовано влучити у ціль – потрапити до бажаного готелю – треба заздалегідь забронювати номер. У цьому допоможе букінг готелів на Ібіці. Усі готелі з переліком номерів, умов проживання та цін до ваших послуг. Вам тільки залишиться обрати найкращій варіант та сповістити про це наших менеджерів. Усе інше ми зробимо самостійно. Наприклад, обов`язково прослідкуємо, щоб усі умови повністю співпадали з вашими побажаннями.\nЯкі переваги букінгу готелів та столиків у закладах?\nЦя послуга користується значним попитом – адже кожен турист хоче відпочивати у найкращих умовах. Ібіца – це шикарний острів із прекрасними зонами для відпочинку, але умови проживання у готелях часто суттєво відрізняються. Крім того, послуга букінгу поширюється і на заклади острова. Сервіс із бронювання допоможе вам:\nОбрати готель із максимально збалансованими якістю послуг та ціною.\nЗаздалегідь замовити столик в улюбленому клубі на певну дату та час.\nОтримати найкращі умови заселення, наприклад, гарантовану знижку навіть посеред сезону.\nКрім того, що завчасне бронювання вигідніше за фактичну оренду номера чи столика у клубі. Слід зауважити, що на Ібіці є заклади, де місця зарезервовані далеко наперед.\nУ нашій базі є практично усі готелі та клуби острова, тому букінг готелів на Ібіці здійснити дуже легко. Варто врахувати бажане розташування готелю, кількість місць, термін гостювання, чи будуть заселятися лише дорослі або з ними приїдуть діти, чи потрібна юним мандрівникам окрема кімната тощо. Як тільки усі бажання стануть відомі працівникам нашого сервісу – пошук ідеального готелю буде розпочато. Ми враховуємо усі побажання клієнтів, тому і відгуки у нас лише позитивні.\nПравильне бронювання повинно бути безпечним для банківської картки та ваших фінансів. До того ж, ми пропонуємо можливість відмінити бронювання якщо ваші плани раптово змінилися. Ми можемо замовити не тільки номери для проживання, але й приміщення для проведення тренінгів, конференцій, майстер-класів та інших заходів. Кімната буде облаштована відповідно до ваших потреб. Усі готелі видають звітні документи для відряджених, якщо у цьому є необхідність, але наш сервіс може додатково уточнити наявність такої послуги. Максимальний комфорт та зручність – ось загальний принцип нашої роботи.


Від 30 березня у ЦНАПі міської ради Кропивницького можна буде отримати тільки невідкладні послуги (Кропивницька міська рада)\nІз понеділка, 30 березня, у Центрі надання адміністравних послуг міської ради Кропивницького можна буде отримати лише невідкладні послуги. Про це повідомив директор департаменту надання адміністративних послуг Сергій Коваленко.\n- Від 12 березня в Україні запроваджено тритижневий карантин та низка інших обмежувальних заходів через загрозу пандемії коронавірусу. Водночас виконавчі органи міської ради і державні органи продовжують роботу задля задоволення потреб населення, - відзначив Сергій Коваленко. - Кабінетом Міністрів 20 березня було ухвалено відповідну постанову, якою затверджено перелік адміністративних послуг, які можна отримати у ЦНАПі за невідкладних обставин під час карантину. Неможливість отримання цих послуг позбавляє громадян здатності реалізовувати свої права та підтримувати належний рівень життя. У зв'язку із ускладненням епідеміологічної обстановки у Кіровоградській області та, зокрема, у Кропивницькому, ЦНАП надаватиме лише визначені послуги.\nУ переліку послуг, затверджених Урядом, чотири послуги надає Центр надання адміністративних послуг Кропивницького:\nвидача дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, параметри яких перевищують нормативні (управління адміністративних послуг – тел: 35-61-60, 35-61-64 (попередній запис обов'язковий);\nпогодження маршрутів руху транспорту під час перевезення небезпечних вантажів (управління адміністративних послуг - тел: 35-61-60, 35-61-64 (попередній запис обов'язковий);\nреєстрація чи зняття місця проживання, видача довідки про реєстрацію (відділ реєстрації місця проживання особи - тел: 35-83-97 (попередній запис обов'язковий);\nоформлення дозволу на порушення об’єктів благоустрою (управління адміністративних послуг - тел: 35-61-60, 35-61-64 (попередній запис обов'язковий).\nЗагальну інформацію про режим роботи ЦНАПУ, відділів, управлінь, а також іншу довідкову інформацію можна отримати за тел: 22-86-39.\nДиректор департаменту відзначив, що від понеділка, 30 березня, і до нормалізації епідеміологічної ситуації, ЦНАП не прийматиме заявників, які записалися на попередній прийом і не надаватиме послуги, що не входять до вищевказаного переліку.\nТакож повідомляємо, що адміністративні послуги можна отримати, направивши поштою повний пакет документів за адресою вул. Велика Перспективна, 41, ЦНАП, 25006,м. Кропивницький.\nЗакликаємо усіх - залишайтеся вдома! Самоізоляція - найдієвіший спосіб убезпечити себе від інфікування.\nякщо маєте підвищену температуру тіла, кашель й утруднене дихання, - якнайшвидше зверніться до лікаря та повідомте йому попередньою історією подорожей;


Полковника СБУ виправдали у справі про хабарі - UA.NEWS\nПолковника СБУ виправдали у справі про хабарі\nКраматорський міський суд Донецької області виправдав співробітника УСБУ в Одеській області. Його звинувачували в тому, що він, перебуваючи у відрядженні в зоні АТО, нібито вимагав та отримував хабарі від громадян за оформлення перепусток через лінію розмежування.\nВ Одесі полковник працював у відділі контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері економіки, повідомляє «Думська». У зоні АТО він був керівником координаційної групи сектора «Б» з питань режиму та економічної діяльності на територіях, прилеглих до смуги безпеки уздовж лінії розмежування.\n19 березня 2015 року офіцера затримали в Великоновосілківському РВВС, де він спілкувався з юрисконсультом мережі гіпермаркетів «Епіцентр К». При цьому у спецслужбіста нібито вилучили 120 тисяч гривень, які він вимагав у співрозмовниці за оформлення перепусток для співробітників мережі, що працюють в окупованих Донецьку, Макіївці та Горлівці, їх родичів та інших осіб – по 100 грн за перепустку.\nНа суді СБУшник заявив про свою невинність. Суд, вивчивши надані обвинуваченням і захистом докази, прийшов до висновку про недоведеність вини. Як заявлялось в ході судового засідання, співробітники управління внутрішньої безпеки спецслужби і військової прокуратури нібито змушували юрисконсульта обмовити полковника, погрожуючи їй і її неповнолітньому сину. Правда, в якості свідка обвинувачення жінку не використовувало. Більш того, зараз вона проходить підозрюваним у справі про дачу хабара посадовій особі.\nПроте суд визнав, що в ході досудового розслідування були допущені численні порушення КПК України. Зокрема, докази провини полковника отримані з порушенням процесуальних дій – без санкцій суду, з порушенням права особи на захист. Прокуратура оскаржила вирок у апеляції.\nРаніше повідомлялося про затримання двох офіцерів ЗСУ, які, працюючи на пункті пропуску в Мар’їнці, видавали перепустки бойовикам. Також повідомлялося, що з 2240 співробітників СБУ в Криму тільки 242 залишилися вірними присязі.


Майстер і Маргарита характеристика образу Майстра | Шкільні твори\nHome ⇒ 📕Шкільні твори ⇒ Майстер і Маргарита характеристика образу Майстра\nМайстер і Маргарита характеристика образу Майстра\nМайстер – безіменний головний герой роману. У клініці Стравінського після зникнення М. залишається лише його “мертва кличка: “Номер сто вісімнадцятий з першого корпусу”. Прізвисько “майстер” дано героєві Маргаритою і аналогічно традиційним іменуванням “метр”, “маестро”; воно співвідносить персонажа як з середньовічною літературною традицією, так і з масонським ритуалом. Асоціації з гетевским Фаустом(по аналогії з Воландом-“Мефистофелем” і Маргаритой-“Гретхен”) несуттєві. В той же час має значення\nсвоеобразное “двой-ничество” М. і Воланда(симетрія букв і “М”, автентичність оповідання Воланда і роману М. і т. п.). Героєві надана портретна подібність з Гоголя, їх ріднить також мотив спаленого рукопису. При цьому М. – явно автобіографічний герой; йому 38 років – стільки ж, скільки було самому Булгакову в рік початку роботи над романом і знайомства з Е. С. Шиловской(потім Булгаковой). Мабуть, не випадково та обставина, що герой з’являється уперше саме в 13-ій главі. У клініці Стравінського, пробравшись в палату до Івана Бездомного, він розповідає, що колись, будучи істориком за освітою, працював в одному\nз московських музеїв, був одружений. Вигравши в лотерею сто тисяч рублів, він кидає службу в музеї, наймає двокімнатну квартиру в арбатском підвальчику і починає писати роман про Понтія Пілата. У цей період М. зустрічає Маргариту. Проте спроби опублікувати роман викликають кампанію цькування з боку літературних критиків, що приводить М. до важкого нервового розладу. “Друг” М. Алоизий Могарыч, бажаючи зайняти його кімнати, пише на нього донос, і М. заарештовують. Вийшовши з в’язниці через декілька тижнів, він усвідомлює себе повним ізгоєм і сам приходить в клініку Стравінського, причому вважає себе невиліковним. Герой заляканий, змучений і морально зломлений, готовий відмовитися від усього минулого життя, у тому числі і від Маргарити. Будучи на її прохання “витягнутий” Воландом з клініки, М. говорить, що йому “нудно” і він хоче “в підвал”, виражає надію, що Маргарита “напоумиться” і піде від нього, бо він не бажає губити її життя разом зі своєю власною. Герої повернені в арбатский підвал. Після того, як Азазелло отруює їх, М. і Маргарита приєднуються до свити Воланда. Прощаючись з Іваном Бездомним, М. називає його “учнем” і просить написати за нього продовження роману. Відвідавши місце в горах, де терпить Пілат, М. відпускає свого героя на свободу. Під час останнього польоту М. придбаває вигляд людини XVІІІ ст.(ср. звернення Воланда : “тричі романтичний майстер”). За словами Левія Матвія, М. “не заслужив світла, він заслужив спокій”; тому “вічний притулок”, “вічний будинок”, дарований героєві, виглядає як амбивалентная “нагорода/покарання”: М. знаходить спокій, забуває про все і сам забутий. Він залишається лише в пам’яті Івана, якому щорічно являється уві сні в ніч весняного повного місяця.\n« Павло Загребельний (нар. 1924 р.)\nТвір на тему: “В чому сенс бунту Маріо? За твором “Маріо і чарівник” »


Шевченка НБУ новини - Комітет ВР підтримав кандидатуру Зеленського - останні новини - Главред\nКирила Шевченка можуть призначити головою Нацбанку України вже сьогодні.\nДепутати готуються до розгляду кандидатури Шевченка / Фото: kirillshevchenko.com\nКомітет Верховної Ради з питань фінансів, податкової та митної політики схвалив призначення Кирила Шевченка головою Національного банку України.\nТаке рішення прийнято у четвер, 16 липня, на відповідному засіданні комітету, повідомляє Інтерфакс-Україна.\n"Прошу підтримати і проголосувати. Хто за. 1 проти, 5 утрималися. Рішення прийнято. Комітет рекомендував", - сказав голова профільного комітету Данило Гетьманцев.\nУ середу, 15 липня, президент Володимир Зеленський вніс на розгляд ВР постанову про призначення Кирила Шевченка головою Нацбанку. Голосування в парламенті за його призначення може відбутися вже сьогодні.читайте такожЗеленський вже визначився з головою НБУ\nРаніше президент Зеленський провів телефонні переговори з директором МВФ Кристалиною Георгієвою, під час яких обговорювалося питання призначення нового голови Нацбанку України. Зеленський підкреслив, що главою НБУ стане технократ, а не політик.\nНагадаємо, попередній голова НБУ Яків Смолій 1 липня прийняв рішення залишити свою посаду у добровільному порядку. Причиною він назвав політичний тиск. Через два дні його відставку підтримала Верховна Рада.\nновини України НБУ Верховна Рада Володимир Зеленський\nЗараз ви переглядаєте новину «Комітет Ради схвалив призначення Шевченка головою НБУ». Інші новини політики читайте в розділі «Політика». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter


Острів котів (читати)\nІсторія про купу котів і одного собачатника, а також про бабцю, яка шукала любові і знайшла її серед волохатої тиші. Це саме оповідання я написала в рамках літературних курсів від Bartleby&company та читала його зі сцени на випускному. Не рекомендується людям із алергією на котячу шерсть.\nВася бариста (читати)\nОдного разу я йшла на роботу, вхопивши чашку шоколадної кави, насолоджувалась життям, і враз зрозуміла, що без кави мені не було б так класно. На кожному кроці баристи пропонували мені це щастя. Образ Васі збірний, але десь так я уявляю середньостатистичного баристу із кавомашини і сумісно гаранта мого вранішнього гарного настрою. Цю історію також написала в рамках літкурсів. Рекомендується для вживання замість чергової чашки капучино.\n(Це лише початок. Наступні історії ще пишуться)


Путін запевняє світових лідерів, що для переговорів із Зеленським ще зарано | Інформаційний Потік\nПутін запевняє світових лідерів, що для переговорів із Зеленським ще зарано\n13:12 17 Травня 2022\nПрезидент держави-агресора владімір путін заявляє деяким світовим лідерам, що час для переговорів з президентом України для припинення війни ще не настав. Про це розповів заступник керівника Офісу президента Ігор Жовква в ефірі інформаційного телемарафону “UAразом”.\nЖовква нагадав, що Зеленський неодноразово висловлював готовність до прямих перемовин із путіним.\n“Ми прекрасно знаємо, що декілька лідерів і держав зверталися до президента путіна з таким проханням, закликом: сісти за стіл переговорів. Але, на жаль, досі він не готовий, більше того, деяким лідерам він говорить, що час ще не настав”, – зазначив Жовква.\nВін висловив думку, що можливо, росія все ще сподівається здобути хоч якісь перемоги на фронті, щоб посилити свої позиції на переговорах. Водночас він запевнив, що росіянам не вдасться цього досягти.\nПрезидент путін спілкується телефоном з президентом Франції Еммануелем Макроном та канцлером Німеччини Олафом Шольцом. Також він приймав у Москві канцлера Австрії Карла Негаммера та Генсека ООН Антоніу Гутерреша.


Курс долара - що буде з доларом через тиждень - новини України | СЬОГОДНІ\nВалюти вистачає: експерт спрогнозував курс долара на тиждень\nГривня продовжує зміцнюватися по відношенню до американської валюти\nЗа тиждень курс долара в Україні знизився на всіх сегментах валютного ринку на 0,9-1,1%. Так, з минулого понеділка офіційний курс долара впав з 24,74 грн до 24,50 грн, попит/пропозиція долара на міжбанку – з 24,78/24,81 до 24,52/24,56 грн, середні курси купівлі/продажу готівкового долара в банках – з 24,66/24,92 до 24,40/24,70 грн. Такі дані сайту "Сьогодні" надав старший аналітик "Альпарі" Вадим Іосуб.\nВін зазначив, що минулого тижня регулятор купив на міжбанківському ринку валюту на 372 млн доларів, це на 215 млн доларів більше, ніж тижнем раніше. При цьому третій тиждень поспіль НБУ не виходить на ринок з продажем валюти.\n"Це свідчить про стійке перевищення пропозиції валюти над попитом на неї, і є запорукою подальшого зміцнення гривні. На цьому тижні ми очікуємо помірного зниження курсу долара до гривні. Долар на міжбанку може торгуватися через тиждень поблизу 24,3 грн, а готівковий долар в банках може торгуватися близько 24,2/24,5 грн ", – прогнозує Іосуб.\nНагадаємо, раніше експерти пояснили, чого чекати від долара в листопадіі чи відбудеться традиційна для цього місяця девальвація гривні. Адже зазвичай в останній місяць осені українська валюта втрачає в ціні близько 3%.\nТакож новини "Сьогодні" попереджали, що українцям в обмінниках продають фальшиві долари. Як уберегтися від шахраїв, дізнавайтеся із сюжету:\nдолар курс прогноз курс гривні курс долара Вадим Iосуб прогноз курсу долара Альпарі


Примирення на Донбасі: між амністією та прощенням\nВід початку військових дій на Сході України неодноразово підіймалось питання покарання винних, зокрема тих, що накликали на наші території окупантів.\nПоширеною стала контрастна думка про чорне і біле: «всі, хто любить нашу країну – хто хотів виїхати, той виїхав, а на окупованих територіях лишаються лише колаборанти».\nВійна продовжується і нікому достеменно не відомо коли вона закінчиться. Але саме цей час варто використати на побудову стратегій для вирішення повоєнних питань на повернених територіях. Врешті, до цього нас підштовхує міжнародна спільнота. І саме тому ми можемо спостерігати генерацію законопроектів про державну зраду та колабораціонізм.\nХто ж такі колабораціоністи і як вони з’являються?\nГоворячи про такі абстрактні поняття, варто чітко окреслювати їх значення. Колабораціонізмом вперше було названо співробітництво французів із німецькою окупаційною владою у ході Другої світової війни.\nПроте загальновідома не лише добровільна співпраця французів, — але і данців, норвежців, татар, білорусів, українців, росіян та інших народів за умов окупації нацистами їхніх країн. На відміну від загального трактування комуністичні режими Східної Європи були схильні розглядати поняття колабораціонізму також у контексті таких людей як військові чи кримінальні злочинці.\nВ результаті в повоєнний період тоталітарна система покарань продовжувала переслідувати категорії населення, які пасивно виконували свої громадянські обов’язки без скоєння злочинів в той же час як агресор, згідно з міжнародною Гаазькою конвенцією 1907 року, забезпечив такий громадянський лад.\nТакож не уникнули кари й люди, що були примушеними до співпраці з окупантом, хоча це порушення своїх обов’язків агресором, а не окупованим населенням. Та одним з чинників, що забезпечує існування колабораціонізму в часі були і лишаються штучно створені державою умови, які становлять загрозу для життя людини чи навіть існування національної, етнічної чи релігійної групи (наприклад, депортація, репресії, голодомори, геноцид та ін.).\nПовертаючись до української ситуації сьогодення, не варто відкидати причетність держави, що протягом 20 років проявлялась у бездіяльності. Врешті питання мови, національної ідентичності, історичної пам’яті за час незалежності нашої держави стали лише темами маніпуляцій в передвиборчих гонках, а надалі й причинами розбрату. Саме довготривала відсутність національної політики та історичне «заселення» східних та південних регіонів проросійською культурою зробили українських громадян заручниками пропаганди окупантів.\nКонфуцій писав: «відправляти ненавчених людей на війну – означає зраджувати їх». На території нашої країни йде гібридна війна, і одним з видів «важкої зброї» в ній є інформація. Чи готові були українці, зокрема на Сході, протистояти цьому явищу? І кого ми врешті маркуємо як зрадника? Відповідаючи на ці питання ми можемо віднайти один з найважливіших елементів майбутньої реінтеграції Донецької та Луганської областей – амністію для українців, що співпрацювали з окупаційною владою.\nНе все так просто… як в Європі\nНе акцентуючи увагу на проблемних нюансах, що тягне за собою процес амністії в Україні: велика кількість справ, недолуга судова система, розкол в і без того не консолідованому суспільстві, експерти та народні депутати від різних фракцій все ж стараються віднайти в історії європейських країн таку модель амністії заколотників, в якій було б якнайкраще розписано «покрокову інструкцію». І як результат – новий законопроект. Та йдучи таким шляхом, ми маємо розуміти специфіку російсько-української війни в сукупності усіх конфліктів на території Європи за останнє століття. Врешті, наш сценарій не має аналогів в Європі, тому і шукати єдиної цілісної панацеї не варто.\nНа сьогодні для вирішення повоєнних питань України найчастіше застосовують «хорватський сценарій», що асоціюється в першу чергу з широкою амністією.\nЗа хорватським законом від 3 жовтня 1996 року амністія допускалась за такі протиправні дії як зрада, заклик до заколоту, повстання, непокора державній владі.\nАмністії не підлягають злочини, що визначені у Римському статуті Міжнародного кримінального суду, а саме – геноцид, злочини проти людяності та воєнні злочини. Такий формат амністії з боку хорватського уряду був аргументований тим, що за роки конфлікту сталося чимало злочинів, які буде важко довести в суді, до прикладу – побиття, зґвалтування.\nМіж іншим, процес амністії, що поширювався на всі злочинні діяння, скоєні під час або у зв’язку з конфліктом між 17 серпня 1990 і 23 серпня 1996 р., тривав 11 років. Врешті болюче питання реінтеграції колабораціоністів в хорватське суспільство лишилось відкритим.\nТож чи доцільно використовувати подібний сценарій в Україні, де й без того високий рівень суспільної напруги? Відсутність справедливого покарання для зрадників та бойовиків може стати лише черговою лінією розколу.\nДопоки війна на території України триває і ми не знаємо коли і як вона закінчиться, варто відійти від «готових рецептів» в формуванні стратегій, а сконцентрувати свої сили на розбудові фундаменту – принципових моментів і супроводжувати це поясненнями для народу.\nТут би став в нагоді своєрідний суспільний договір, в якому для постраждалих сторін були б окреслені гарантії невороття до подібних конфліктів. До прикладу, гарантії щодо статусу української мови як єдиної державної, що в той же час не веде за собою дискримінаційних дій щодо інших мов на території України. Також гарантії роззброєння та не повернення до військових сутичок українських громадян з залученням іноземної підтримки, у відповідь на реінтеграцію колабораціоністів – надання їм можливості здобути освіту, отримати роботу та гідне життя без суспільного осуду.\nПринципові питання амністії в Україні\nЗагалом, перше, що варто чітко окреслити – до кого застосовується амністія. Ми можемо амністувати лише злочинців – людей, що скоювали протиправні дії. Відповідно, розуміючи і поважаючи права людини, ми не маємо засуджувати українських громадян лише за те, що вони жили і працювали при окупаційній владі. Вже достатньо часу покладено на розбудову незалежної, демократичної, європейської України і ми не можемо дозволити собі такими жорстокими і нікчемними діями нагадати про своє тоталітарне минуле.\nМожна передбачити можливу реакцію суспільства щодо неосудності людей, які при окупаційній владі займали керівні посади, але це в більшості випадків саме той вид вимушеної колаборації, яка в світовій практиці підлягає процесу прощення – відмови від образ, обурення чи гніву щодо людей за скоєні злочини чи провини; припинення вимог щодо покарання та відшкодування.\nНе можемо ми також зазіхати на права українців-колабораціоністів, попри всі заклики громадськості. Саме таке покарання – поразку в правах, застосовували в УРСР як засіб соціального захисту. Позбавлення людей: активного і пасивного виборчого права; права займати виборчі посади в громадах, організаціях; права займати державні посади; права носити почесне звання; батьківських прав; права на пенсії, які надавалися у порядку соціального страхування і державного забезпечення – такі заходи можуть лише загострити відносини, а для громадян зі Сходу це асоціюватиметься з дискримінацією та репресіями.\nЄдине, що було б доцільно застосувати – своєрідну люстрацію, забезпечити циркуляцію кадрів аби посадовці, що були залучені до режиму окупаційної влади, надалі не мали можливості лишатись на своїх робочих місцях.\nІншим важливим моментом є і умови надання амністії. З великою повагою до жертв російсько-української війни, ми не маємо лишати без покарання усіх, хто претендує на амністію. Тому однією з можливих умов має бути визнання власної вини, розкаяння та співпраця зі слідством.\nТакож для того аби зробити цю процедуру більш ефективною та максимально пришвидшеною варто чітко окреслити часові рамки, до прикладу – 5 років, за які будуть амністовані всі, хто визнав свою провину та шкодує про скоєне.\nПрикладом застосовування подібних умов є Колумбія, де лише 2016 року закінчилась партизанська війна, що тривала півстоліття. Задля реінтеграції колумбійських бойовиків застосовують так зване «перехідне» правосуддя, складові якого – правда, юстиція, репарації, гарантії не повторення. Відповідно до цих пунктів, прописана норма у законодавстві, за якою, виконавши всі умови, бойовики отримують 4-8 років обмеження свободи й соціальних робіт, але це не ув’язнення за гратами, а до прикладу – участь у будівництві, або – така колумбійська ідея – участь в розмінуванні. Розбудова міст на Сході може стати платформою для згуртування українців загалом, особливо місцевих жителів.\nЕфективність повернення та реанімації втраченої частини українського суспільства залежить не стільки від дієвої європейської моделі, що адаптували під українську ситуацію, а в більшій мірі від того, як ми здатні створювати нові інструменти, такі як амністія. І в цьому варто орієнтуватись в першу чергу на особливості постраждалих регіонів, вид військового конфлікту та рівень поінформованості всього населення.\nВпроваджуючи методи світової практики ми спостерігатимемо як вкотре наше громадянське суспільство складає своєрідний іспит. А одне з вирішальних завдань, що покаже чи засвоїли ми уроки історії, звучатиме так: «Оберіть шлях реінтеграції колабораціоністів в українське суспільство – а) європейське прощення; б) радянські репресії.\nМіжнародна тимчасова адміністрація як шлях вирішення конфлікту на Донбасі\nЧому лідерка “Батьківщини” не підтримала закон про деокупацію та реінтеграцію Донбасу?\nКроки до перемоги в інформаційній війні на Донбасі


14 жовтня, на майдані Незалежності вінничанам презентували панцерник «Петлюра» – копію бронеавтомобіля часів Української революції 1917 –1921 років. Він зроблений на базі радянської вантажівки ГАЗ–51, яка в свою чергу є аналогом англійського автомобілю «Ostin».\nЦей вид техніки має безпосереднє відношення до історії нашого міста, адже у Вінниці декілька років базувалися панцирні підрозділи Українського війська. Таких копій панцерників в Україні нині всього чотири, і лише дві з них – на ходу, в тому числі вінницький.\nКопія бронеавтомобіля часів Української революції 1917 –1921 років – панцерника «Петлюра» відтворена представниками громадських організацій «Вінницьке історичне товариство», «Честь і Слава» за підтримки небайдужих вінничан.\nЯк розповів історик Олександр Федоришен, цей бронеавтомобіль має безпосереднє відношення до історії нашого міста, адже у Вінниці декілька років базувалися панцирні підрозділи Українського війська. Є історичні фотографії, пов'язані з нашим містом, і саме завдяки ним було відтворено вигляд та написи на самому бронеавтомобілі.\nЦе не є оригінал панцерника, це – відновлений автомобіль, тобто реконструйований з «нуля» на базі радянської вантажівки ГАЗ 51. Адже шасі ГАЗ 51 майже на сто відсотків відповідає основі англійського автомобіля марки «Остін», який під час Першої світової війни був «опанцерований», тобто оброньований. Панцерники марки «Остін» першої, другої, третьої і четвертої серії досить успішно використовувались на фронтах спочатку Першої світової війни, а потім і визвольних змагань на різних сторонах, в тому числі й на стороні армії Української Народної Республіки, денікінців, більшовиків тощо», – розповідає Олександр Федоришен.\nОлександр Федоришен зазначив, що броня у панцерника тонша ніж в оригіналі, але все робилось для того, щоб реконструкція візуально відповідала історичній легендарній машині. Роботи тривати протягом трьох місяців. Подібних бронеавтомобілей в Україні наразі існує чотири – у Львові, Камянець-Подільському, Києві, а тепер ще й у Вінниці. А на ходу лише два, і один з них – вінницький. «Вінниця була солідною панцерною столицею, адже величезна кількість з’єднань різних армій, фронтів тодішнього конфлікту, в тому числі Української Народної Республіки, були присутні у Вінниці», – говорить Олександр Федоришен.\nНа презентації панцерника був і міський голова Сергій Моргунов, який допоміг реалізувати цей проект. «Я вдячний всім, хто долучився до відтворення історії українського народу, зокрема, до створення цього бронеавтомобіля. Мені дуже приємно, що є люди які віддають цьому свій час, зусилля. А це в тому числі й реконструктори не лише самих історичних подій, а й тогочасної зброї, одягу. Все це допомагає зрозуміти, як жили тоді українці, як вони боролися за незалежність», – каже Сергій Моргунов.\nВід імені спільноти віницьких істориків та реконструкторів Олександр Федоришен вручив меру міста на знак подяки грамоту та книгу, яка щойно вийшла з друку, «Історія українського війська».


Антиретровірусне лікування - обов’язкова та невід’ємна частина комплексної медико-соціальної допомоги людям, які живуть з ВІЛ.\nДля усунення проблем, пов'язаних з ВІЛ-інфекцією/СНІДом, необхідно забезпечити реалізацію державної політики у сфері профілактики ВІЛ-інфекції, лікування, догляду та підтримки інфікованих і хворих шляхом об'єднання зусиль органів державної влади та громадськості.\nЗагальновизнаним є факт, що офіційні дані не відображають реальний масштаб епідемії ВІЛ-інфекції/СНІДу в Україні, зокрема дійсну кількість людей, інфікованих ВІЛ. Вони лише надають інформацію про осіб, які пройшли тестування на антитіла до ВІЛ, у яких була виявлена ВІЛ-інфекція, і які були внесені до офіційного національного реєстру випадків ВІЛ-інфекції. Значно більша кількість українців можуть бути інфікованими, але вони необізнані щодо свого статусу.\nСеред наших пацієнтів все частіші з’являються соціально – адаптовані, матеріально – забезпечені та сексуально не розбещені люди.\nЗа даними центрів СНІДу, в країні протягом останніх років, від захворювань, зумовлених СНІДом, щорічно помирало понад 2,5 тисяч людей, а за даними Держкомстату України - майже удвічі більше. Це ще раз свідчить про недооцінку масштабів епідемії ВІЛ-інфекції/СНІДу і необхідність суттєвого підвищення охоплення антиретровірусною терапєю пацієнтів, які її вже потребують.\nАнтиретровірусна терапія (АРВ-терапія, АРТ) – медикаментозне лікування, що сповільнює розмноження вірусу імунодефіциту людини. Дозволяє продовжити строк життя з ВІЛ-інфекцією, поліпшити якість життя ВІЛ-позитивної людини та відновити імунну систему та призупинити розвиток інфекцій, злоякісних новоутворень і, відповідно, СНІДу - останньої стадії ВІЛ-інфекції.\nРезультати наукових досліджень однозначно засвідчили, що АРТ позитивно впливає не лише на стан здоров’я пацієнтів і смертність серед них, а є потужним профілактичним заходом.\nНа початку епідемії ВІЛ-інфекції та у перші роки її поширення значно менше осіб потребувало лікування антиретровірусними препаратами, ніж тоді, коли епідемія стає «зрілою». Як показують дослідження, в умовах обмежених ресурсів медіана виживання для хворих на СНІД, які не отримують АРТ, складає менш одного року. В ідеальному випадку ВІЛ-інфікована людина повинна починати АРТ до розвитку у неї стадії СНІДу.\nАРТ містить медичні, економічні та соціальні аспекти:\n- АРТ покращує якість медичної допомоги – лікарі мають змогу впливати не тільки на наслідки, а і на причину захворювання та досягати ефекту в лікуванні інфекційн6их хвороб та злоякісних новоутворень, які виникають на фоні зниження імунітету, обумовленого присутністю вірусу імунодефіциту;\n- АРТ знижує рівень захворюваності, інвалідності та смертності від СНІДу, що в свою чергу знижує фінансовий тягар Держави на лікування та реабілітацію ВІЛ / СНІД хворих;\n- АРТ призводить до зниження кількості вірусу в крові, а значить, людина стає менш заразною для оточуючих, кількість інфікованих зменшується, зникає загроза епідемічного розповсюдження хвороби.\nГоловними проблемами, що вимагають невідкладного вирішення є децентралізація надання АРТ, розширення програм замісної підтримуючої терапії з використанням метадону, а також ефективна діагностика, лікування та профілактика туберкульозу у людей, які живуть з ВІЛ.\nУОЗ Херсонської міської ради О.І. Демедюк


Вкладиші корінні 0,5 Джилі СК Турка: купити дешево 052004.0,50\nТурка вкладиші корінні 0,5 Джилі СК 052004.0,50\nМагазин м. Турка пропонує купити недорого запчастину вкладиші корінні 0,5 052004.0,50 для експлуатації та ремонту автомобілів Geely CK. Ми пропонуємо постачання з кількох складів комплектуючих, розташованих по всій території України. Це дозволить виконати ваше замовлення в найкоротші терміни. Тут ви можете оформити заявку на отримання даної деталі в місті Турка з доставкою вже на наступний день. На продукцію Geely CK надається гарантія (можливість заміни або повернення грошей) протягом 14 днів з моменту придбання.\nЦіна на 052004.0,50:


ПАСІЧНИК Володимир Євгенович – Тернопільщина\nHome / ДОВІДКОВІ РЕСУРСИ / Історія регіону / Військовики / Афганська війна 1979—1989 | Книга пам’яті / ПАСІЧНИК Володимир Євгенович\nПАСІЧНИК Володимир Євгенович2020-08-122020-07-27https://irp.te.ua/wp-content/uploads/2020/07/logo_new.pngТернопільщинаhttps://irp.te.ua/wp-content/uploads/2020/05/logo-2.png200px200px\nНародився 13 лютого 1954 року в м Тернопіль. У Збройних Силах СРСР з 1 серпня 1972 року. Закінчив Васильківське військове авіаційно-технічне училище. Проходив службу в частинах ВПС Забайкальського ВО (Монгольська Народна Республіка), Прикарпатського ВО (м Овруч Житомирської обл.).\nУ Республіці Афганістан з 9 вересня 1985 р. Службу проходив в в / ч пп 29761 (аеродром м Кабул), з 20 лютого 1986 р – в в / ч пп 21076 (аеродром м Газні, 249-я окрема рота АТО) .\nПомер 10 травня 1986 р.\nКоли не стало Володимира, його молодшому синові Жені йшов сьомий рік; Зараз це стрункий молодий чоловік, усміхнений і приємний в спілкуванні. Афганська війна, що відняла у Жені батька, для нього самого і його покоління – вже просто історичний факт, про який сьогодні мало пишуть і рідко згадують. Сам Женя пам’ятає про цю війну лише в зв’язку з трагедією, що спіткала колись його родину.\n– Я гуляв у дворі, мати мене покликала: йди з татом попрощайся, він їде в Афганістан. Я маленький ще був, не розумів – махнув рукою: хай їде! ..\nБатько був суворий, але справедливий. Мені здавалося, він більше любив мого брата, хоча і не рідного йому сина. У всякому разі, намагався приділяти йому більше уваги: брату тоді йшов 14-й рік. А мені часом діставалося від батька, я вередували, все намагався характер показати. На роботу батько часто брав – в Овручі тоді ми жили, – то на машині покатає, то ще якусь розвагу знайде. Чомусь запам’яталося, як одного разу зайшов за мною в дитячий садок, а потім разом пішли в школу, до старшого брата; йшли, про щось говорили … Грав зі мною, але не часто, звичайно.\n– Як дізнався про загибель батька?\n– Не пам’ятаю, звідки повернувся, – зі школи чи вулиці, – мати сидить вся в чорному. Тут брат прийшов, вона йому сказала: відправ телеграми всім родичам, і брат пішов на пошту. Похорон пам’ятаю смутно.\n– А друзі батька приїжджали до вас, щось розповідали?\n– Заходив його друг, потім товариш по службі. Різне говорили: був поранений, не довезли до госпіталю … Родичі хотіли розкрити труну, думали, помилка, але їм не дозволили. Зараз, коли говорю, що батько загинув в Афганістані, люди так дивуються …\n– А з ровесниками спілкуєшся, у яких, як і у тебе, батьки загинули на цій війні?\n– Бачимося пару раз на місяць. Свято якось разом зустрічали. Але навряд чи спільна біда пов’язує, просто подружилися.\n– Не замислювався: чи мала якийсь сенс афганська війна?\n– Мені здається, це було марна справа – вводити туди війська. А то, що люди писали рапорти, просилися на війну … Мати, наприклад, відмовляла батька, а він їй відповідав: я комуніст, зобов’язаний туди їхати. Загалом, так вихований був народ.\nНагороджений орденом Червоної Зірки (посмертно), медаллю “Воїну-інтернаціоналісту від вдячного афганського народу”.\nПохований на кладовищі “Лісове” м Воронежа.\nвійськовики, м.Тернопіль, медаль "Воїну-інтернаціоналісту від вдячного афганського народу", Орден Червоної Зірки, учасники Афганської війни (1979—1989)\nАНДРІЄВСЬКИЙ Віктор Петрович\nАГАПЄЄВ Сергій Володимирович\nШВЕЙКІВ | Монастириська ОТГ | Тернопільська областьАдміністративно-територіальний устрій, ДОВІДКОВІ РЕСУРСИ, Історія регіону


ВІД ЧАСІВ НАЙДАВНІШИХ ДО НИНІШНІХ\nОсобливий нині час. Закінчується XX століття. Ми з надією заглядаємо у вік наступний. З надією на добре життя, сприятливі умови для утведження і будови нашої держави. Ми, павлівська громада, віримо у щасливу долю наших нащадків, що житимуть на вільній рідній землі, з любов’ ю та повагою ставитимуться до України, служитимуть їй і з гордістю аналізуватимуть історію свого краю. Бо істинно: той достойний майбутнього, хто добре знає минуле. А ще: “Щоб полюбити рідну землю, її неодмінно треба спізнати"(В. Скуратівський).\nОтож задля майбутнього прагнемо ми нині спізнати наше минуле. Ідея написання історії села живе вже кілька років. Зразу здавалося, що наше село — то маленька краплина в українському історичному безмежжі, що нічого особливого та примітного у нас не траплялося, то й нема з чим являтись світові. Та коли почали збирати матеріали, здивувались його кількості. Кожна людина, сім’я, родина — то захоплююча сторінка нашої історії. Вражає сила духу наших земляків, їх безмежна відданість народові, їх подвиги, їх буденна турбота про національне обличчя громади. Про них. звичайних і водночас особливих павлівчан, варто розповідати.\nВізитною карткою нашого села є пісня "Павлівський вальс”. Народилася вона в 60-і p.p. Слова написав Шкандрій Євген Олексійович, музику — Богдан Юрків. В останні роки пісня доповнена новими словами. У ній — наша історія, захоплення красою рідного краю, велика любов до землі, до батьківського порога, бажання бачити село щасливим в усі прийдешні часи. Це ті почуття, що живуть у серці кожного павлівчанина.\nСлова Євгена О. ШКАНДРІЯ Музика Богдана ЮРКІВА\nПроміння щедре сонце ллє,\nГрайлива даль ясна,\nІ Павлівка, село моє.\nЦвіте, немов весна.\nНаш вальс хай слухає земля,\nХай чує кожен дім,\nБо Павлівка, село моє,\nУ щасті молодім.\nЛани широкі довгунця.\nНа лузі килим трав.\nЯ хочу знов, щоб без кінця їх вітер цілував.\nІ хлопців пісенька дзвінка.\nПонад селом летить.\nА у дівчат краса така.\nЩо серце аж щемить.\nВ нас до могил святих УПА Живі кладуть вінки.\nА слава сотника Павла Безсмертна на віки.\nСучасне село Павлівка розташоване на 11 км північніше від м. Івано-Франківська. Близькими його сусідами є с. Угринів, Ямниця, Рибне, Майдан. На 1995 рік у селі було 711 господарств, проживало 2261 чоловік. Площа Павлівської сільської ради становить 2128 га. На території села діє спілка власників "Дружба”, в якій працює 69 чоловік. Відбулась її приватизація в 1995 році.\nТорговельну мережу села складають три магазини загальною площею 178 м2 . Павлівська загальноосвітня школа І—III ступенів, яка 1993 року названа іменем Юліана Целевича, розрахована на 624 учнівських місць, розташована у типовому приміщенні, що було споруджене 1978 року. Тут навчається 426 учнів, працює 32 вчителі і 18 працівників по обслуговуванню школи. Село користується послугами 9 лікарів та 8 середніх і З молодших медпрацівників Павлівської лікарської амбулаторії. Під новий 1996 рік медики відсвяткували новосілля, розмістившись у пристосованому приміщенні в центрі села, що раніше займала адміністрація колгоспу "Дружба".\nБудинок культури на 250 місць розташований у старому приміщенні колишної хати-читальні і зовсім не відповідає сучасній назві. Штатні працівники — директор і художній керівник, керівник самодіяльного народного хору і керівник народного драматичного колективу. Працюють хоровий і драматичний народні колективи.\nКнижковий фонд сільської бібліотеки, що розташована у збудованому в 70-і роки приміщенні, складає 16155 книг, читачів обслуговують 2 бібліотекарі.\nВ релігійному питанні жителі села одностайні. Всі об‘єднались в греко-католицьку конфесію і відвідують почергово обидві церкви: Святого Миколая і церкву Христа Спасителя.\nЗовнішнє обличчя села особливе, неповторне. Павлівка розташувалась у мальовничому куточку Прикарпаття. Місцевість тут горбиста, рівнинні ділянки змінюються підвищеннями.\nТопографічна карта с. Павлівки\nСело лежить у видолинку, ніби дитина в колисці. З висоти пташиного польоту ця панорама виглядає чудово. Можливо, на зорі формування земної кори тут, у павлівському видолинку, текла могутня гірська ріка, що залишила по собі затишну улоговину з високими похилими краями. На північ та південь від села піднімаються до сонця височини. На їх схилах людські городи, луки, поля спілки власників “Дружба”. Грунти тут глинисті. У Павельчі Долішньому більш родючі, а чим далі на захід, тим грунти стають бідніші на гумус (в селі таку землю називають біличкою). Схили помережані безліччю потоків і потічків, що служать пасовищами і сіножатями. На захід від села тягнуться ліси. Вони, ніби два казкові велетні, простягли свої могутні руки вздовж села і пильнують його спокій, захищають від гірських напасників-вітрів. Південним кордоном між Угриновом і Павлівкою є Бавки (назва цього лісу — результат асиміляції слова "балка”). Примітною ознакою Бавків є гора Кабанка. через яку пролягла шосейна дорога Івано-Франківськ — Калуш. Назву ця гора отримала від того, що районе було тут багато диких кабанів (та й зараз ці тварини дають газдам про себе знати).\nНа північний захід від села тягнуться Тязівські лази, колись багаті грибами, різноманітними ягодами.\nЛіси ці мішані, переважають дуб, береза, осика, граб, сосна, смерека. Тут водяться козулі, кабани, олені, куниці, норки, лисиці, зайці, борсуки, тхорі. Раніше, коли лісові ділянки належали газдам та дідичеві, тут панував порядок і багатство. Тепер, на жаль, ліси захаращені, занедбані. Варто їм повернути господарський вигляд!\nЗемля наша багата джерельною водою. Джерела є і по схилах височин, і в долині, де міститься село. Кажуть, що раніше в селі були джерельні криниці для кожного кутка. Особливою славою користувалась Штурбина криниця (назва пішла від прізвиська власника землі). Вода з криниці мала лікувальні властивості. Кажуть, навіть з інших сіл приходили сюди люди, щоб набрати води і лікувати нею очі. У час колгоспного господарювання криницю занедбали. І лише недавно Дроняк І. та Когуч М. власними зусиллями прочистили її, відновили цямриння, спорудили дашок. Поряд встановлено пам'ятний хрест у честь третьої річниці Української Незалежності. Цей хрест освячено о. Євстахієм у присутності багатьох павлівчан 28 серпня 1993 року.\nВсі потоки та потічки в нашому селі починаються з маленьких джерел. Вони живлять річку, що тече долиною вздовж села. Початок свій ця мінлива річечка (мінлива, бо може бути або маленьким безпомічним потічком, або бурхливою сердитою лавиною, що мете все на своєму шляху) бере далеко в Чорному лісі з озер. Один із потоків, що вливається в головне русло, витікає з гори, з Кадуба у Николиному лазі. З давніх часів це місце вважалося святим, а вода з Кадуба мала лікувальні властивості. У час національного відродження жителі села Рибного встановили тут невелику скульптуру Матері Божої, відправили Службу Божу, щоб очистити святе місце від скверни лихих людей, що десятиліттями господарювали на нашій землі.\nРічка наша має декілька назв: Ямничанка. Рибниця, Павлівчанка, Павельче. Назви етимологічно прозорі: Ямничанка - бо витоки бере з джерел — ямн, у "ямні" під Стінкою (за с. Ямниця) закінчує свою самостійну путь і впадає у Бистрицю. Рибниця - бо раніше була доволі багатою на рибу та раків.\nСело простягнулося в улоговині зі сходу на захід більш як на 7 км. Така протяжність з давніх-давен зумовила поділ села на дві частини: Горішній та Долішній кінець. Існує навіть умовний кордон між ними — Приймаків потік. Громада села має дві церкви та два цвинтарі.\nУ двох частинах історично склався і дрібніший поділ села: Закогучі, Ксьонзове, Беріг, Лан, Середина, Камніне, За греблею За чорним. Кожна із цих своєрідних топографічних назв має своє пояснення. Так, земля за ґаздівством Когуча названа Закогучами. Земля, що належала церкві, названа Ксьонзове. А є городи, названі Піддяче. Значний підйом дороги зумовив появу назви Беріг. Лан — та частина села, що належала дідичеві. Середина — центр села.\nКілька легенд пояснюють назву Камніне. Кажуть, що жив у селі багатий чоловік, який мав багато землі. З якихось трагічних причин він загинув, похований на своїй землі. Могила його була висока, викладена з каміння. Оце місце й назвали Камінне, або інакше Камніне.\nЛегенда роду Камнінських твердить, що на грунті, який посів цей рід, колись жив багач. Вподобав він собі молодицю чужу. Згодом з’явився на світ незаконнонароджений син. Пан вихвалявся, що збудує каменицю цій дитині. Але згодом багач запив так, що позбувся всього багатства. Обіцянка про каменицю залишилась цяцянкою. Парубок так і жив у напіврозваленій хатині. Незабаром пан виїхав із села. Його грунт люди іронічно назвали каменицею. Звідси і пішло — Камнінський беріг. Назва Камнінські закріпилась за родиною, що осіла на вільному грунті, де мала би стояти камениця для сина — бідняка.\nКрайня горішня частина села, здається, взяла назву від велетенського Чорного лісу, що простягнувся на захід аж до гір Карпат.\nНавколишні простори — це безліч урочищ та потоків, кожен зі своєю назвою. Потоки: Винничуків, Цибульський, Ксьонзів. Саліїв, Розтоки, Окіп, Кошірки, Плоский, Іванків, Столярчуків, Камніний, Приймаків. Урочища: Жидівка, Думанів, Зруб, Забереж, Полона, Кирнички, Гончірки, Сіканє, Граб'є, Козубівка, Думка, Дубина, Клембатівка, Цегольня, Комарово, Іванкова гора, Гбурове, Глибоке, Млинівка.\nБагато з цих назв походить від родинних прізвиськ колишніх власників. Деякі мають інші примітні особливості.\nШкляр Марія Василівна оповіла легенду про Жидівку.\nПоле в долішньому кінці Павельча належало колись жидові. Господарство тут було велике, а робочих рук не вистачало. Господар мав сина та й оженив його з дівчиною з бідного роду. Була та невістка спокійна, добра, роботяща. Та не прийшлась по душі чоловікові. Часто бив її, ображав. Вона терпіла образи, бо носила під серцем дитя. Народила донечку, надіялась, що цим умилосердить чоловіка. Але він знущався далі. Не змогла жінка витерпіти такого життя. Темної ночі поклала своє дитя в ліжечко, перехрестила, поцілувала і пішла з хати. Більше не повернулася. Через день знайшли її тіло в криниці на жидівському полі. З того часу криницею не користувалися, закидали її терням та хмизом. Хтось на цямринні вирізьбив по-польськи "жидівка”. Довгий час це місце відлякувало людей, бо казали, що ночами чути з дна жіночий стогін, що то душа жидівки побивається за своїм дитям. Тепер повз цю криницю проходить польова дорога, що з'єднує Павлівку з Ямницею. історію нещасливої жінки давно забуто, а назва "Жидівка” закріпилась за дорогою. До речі, інша дорога (з твердим покриттям) з Павлівки до Ямниці називалась Кривулею через крутий поворот. Примітною особливістю дороги були ранні соковиті черешні. В червні дітвора обох сіл нагадувала горобців, що обсідали гілки смачних придорожніх дерев. Радянська безгосподарність знищила цю розкіш, нічого взамін не давши.\nЄ в нас назви, зв'язані з добою козацької боротьби з польською шляхтою. Легенда оповідає, що на лісовій поляні неподалік від Павельча отаборився на ніч невеликий козацький загін. Стомлені довгим переходом козаки швидко поснули. А шляхтичі тим часом підступно оточили їх. Зав'язалась нерівна січ. Козаки бились завзято, до останньої краплі крові. Полягли усі... Коли на ранок зійшло сонце, то вжахнулося від страшного виду поляни. Козацькі тіла були посічені, на траві запеклась кров загиблих. З того часу й з'явилась назва Сіканє. Люди довгий час не наважу вались ані випасати тут худобу, ані вести сінокіс.\nПотік Плоский названий через своє широке, розлоге русло.\nУрочище Полона характерне тим. що розташоване понад 300 м над рівнем моря.\nНазва Зруб з'явилась відносно недавно, коли за комуністичної системи було вирубано ліс дідича.\nПоряд розкинулась Млинівка, де колись накопичувалась вода, що забезпечувала роботу млина.\nВажливою і досить складною є проблема аналізу назви села Павлівка.\nНайрозповсюдженішеною є версія, що назва ця походить від імені козака Павла, який, мовляв, заснував дане поселення десь на межі XV—XVI століття. Цій етимологічній версії піддається і більш старіша назва села, що збереглася у позначенні залізнодорожньої станції та офіційній назві річки — Павельче.\nЗдавалось би, з цим трактуванням можна погодитись, якби не історичні розвідки наших земляків з діаспори. Так, Василь Щербій у “Альманасі Станіславської землі (Збірник матеріалів до історії Станіславова і Станіславщини)”, том II, що виданий Центральним Комітетом Станіславщини, Нью-Йорк — Париж\n— Сідней — Торонто, 1985 р., згадує: “Покійний ред. І. Ставничий, колишній мешканець Павельча зібрав відомості про існування с. Павельча від 1582 року, спираючись на записах Владислава Лозінського, том І, II, що їх видала була книгарня Губриновича у Львові. В тих записах говориться: “Станіслав Влодек з Германова, каштелян Каменецький, староста Галицький надав за конфірмацією Зигмунда III село Павельче в 1582 році трьом братам: Михайлові, Гнатові і Лазарові Турчанським... “ Там же читаємо: “В Кракові 20 червня 1591 року Зигмунд II віддає Лисець, Пажиків і Поволче, села в подільських областях, Бартоломійові Брутусові і його спадкоємцям...”\nНа основі тих записок видно, що назва села Павельча не походить від назвиська якогось поміщика Павла, первісна назва була Поволче.”\nОтож, оці посилання на історичні документи заставляють шукати інші етимологічні версії.\nПрипустимо, що назва "Поволче” польського походження. У польсько-українському словнику знаходимо спільнокорневе з ним “POVOLNU”, що означає:\n1) повільний, 2) слухняний, покірний.\nОдинадцятитомний "Словник української мови” дає такі тлумачення слів:\n"Повільний. Який здійснюється, відбувається протягом тривалого часу”;\n"Покірний. Який завжди підкоряється, не суперечить, поступається в усьому: слухняний”.\nХтозна — котре із цих значень використали поляки для означення нашого села.\nМожливо, перше. Бо відомо, що з часом село дуже повільно розросталося вздовж ріки, садиби були доволі віддалені одна від одної, бо заселялися зручніші, кращі землі.\nА можливо, польський уряд вважав наше село спокійним, слухняним, бо й досі не віднайдено жодної згадки про будь-які заворушення чи протести проти польського панування на недавно вільних ще землях. Хоч у той час міцно жила слава відважного народного ватажка-месника Івана Мухи, наганяли жах на панів мужні опришки. Поволче ж жило своїм буденним господарським життям, було спокійним.\nЦе всього лиш припущення, що не претендують на право істини. Однак, можливо, якась рація в цьому є. Інакше, за що сусіди — ямничани обзивають нас принизливим словом "личаки”?!\nЗа 400 років існування села у назві відбулась асиміляція звуків, що дало Павелче. Павельче. 1946 року влада безпідставно замінила історично сформовану назву новою — Павлівка.\nУ людей, яких цікавить давнина, з'являються оригінальні пояснення назви села. Так. Боднарчук Ілько Михайлович висловлює припущення, що у древні часи територія сучасного села була вкрита густим лісом і чагарниками, де часто ховались наші пращурі від ворогів. Оскільки тут водилося багато звірів, особливо вовків, то закріпився вислів "по вовче”, що перейшло у власну назву Пововче. яке згодом змінилось у Поволче.\nЗвідки ж бере початок Поволче — Павелче — Павлівка? Де були перші поселення наших пращурів? Мало переказів про це зберегла наша земля. Старожили твердять, що в сиву давнину село жило в урочищі Думанів. Назва утворена від імені першого поселенця Думана. Знаходилось це поселення на невеликому плоскогір'ї і було відкрите всім вітрам та численним ворогам. А їх у ті часи рвалося на Галицьку землю багато. Тоді ординці по кілька разів на рік налітали сюди, палили все. грабували, гвалтували, вбивали, крали людей, як худобу, й гнали на кафські торги. З Рогатина через Галич на золотий торг повезли красуню Настю Лісовську. славну Роксолану. Певно, таких нападів, як Рогатин. Галич, зазнало і поселення наших пращурів. Можливо, зруйноване було дощенту, люд у ярмо потрапив, а ті, що врятувались, вже не мали ні сили, ні бажання на старому місці селитися. То й перенесли своє поселення в більш захищене місце біля річки. Побутує думка, що село починалося з\nЗачорного. Чи поволі, чи швидко, та розрослось поселення вздовж річки. Тут була родюча земля, а буйнота зелені ховала біленькі хатини від чужинецького ока.\nПереказ про перше поселення в Думанові ніякими археологічними знахідками не підтверджується, хоча на цій території постійно ведуться різні земляні роботи. Єдина знахідка в урочищі Думанів — обпалене каміння, а не мало нам про що говорить.\nНа сьогодні ці землі займає військова частина та земельно — городні ділянки мешканців Івано-Франківська.\nВ Долішньому кінці над річкою (біля Гната) у вересні 1993 року освячено хрест із каменю. На хресті напис: "Пам'ятка першій церкві і прадідам нашим. Громада Павлівки". Ініціатором встановлення цього хреста є Дроняк Іван Васильович, добрий і розумний наш земляк, якого хвилює проблема наших пракоренів. Пам'ятка встановлена на місці, де, за переказами, була церква та цвинтар наших предків, що заселяли Думанів.\nВивчаючи історію села Поволча — Павелча — Павельча — Павлівки, варто звернути увагу на сліди матеріальної культури наших предків та на те, як вони простежуються в археологічних експонатах.\n1983 року на території села проведено розкопки розвідувальним загоном Івано-Франківського педінституту і обласною організацією охорони пам'яток історії культури. Складено 7 пунктів нумерації археологічних пам'яток.\nТопографічні карти розташування археологічних пам’яток: Павлівка II, III\nПерший пункт — це місце в урочищі Плоский, де павлівчани Гошовський М. та Матіяш Є. в 70-х роках XX ст. знайшли кам'яну сокиру. В 90 рр. Когуч М. знайшов тут кремінний ніж. Ці знахідки стали музейними експонатами: сокира — обласного краєзнавчого музею, ніж — музею Ю. Целевича при Павлівській ЗОШ.\nПункт "Павлівка II” знаходиться 800 м на північний схід від автозупинки "Павельче" траси Івано-Франківськ — Калуш. Південним кордоном пункту є лівий берег потічка Камніний. З півночі обмежовується високими деревами і чагарниками. Тут знайдено кремінні вироби: ножовидні пластинки, відщеп кременю, декілька глиняних виробів і фрагменти стінок глечиків, які близькі до культури лінійно-стрічкової кераміки. Назва культури походить від заглиблених ліній, якими прикрашали глиняний посуд. Знайдені вироби відносяться до доби мезоліту та неоліту.\nПункт “Павлівка ІІІ”. Матеріали зафіксовані на віддалі 800 м на північний захід від шосейної дороги та 1.1 км на північ від перехрестя шосе з павлівським гостинцем. З північного заходу пункт обмежений залізодорожним насипом, з північного сходу — руслом невеликого потічка. Тут знайдено декілька кремінних виробів епохи неоліту.\nПоселення культури лінійно-стрічкової кераміки знайдено на південно-західній окраїні урочища Камніне в 0.6 км від автозупинки. Східний кордон пункту — потічок, що впадає у річку, та декілька\nТопографічні карти розташування археологічних пам’яток: Павлівка IV. V\nТопографічні карти розташування археологічних пам’яток: Павлівка VI, VII\nгосподарств павлівчан. Археологічні матеріали зібрано з площі 300x600 м. Знайдено більш як 140 виробів з каменю, кременю, як от скребки, ножі, різці. Зафіксовано уламки бритви, шліфованого тесла і долото у формі взуттєвої колодки з базальту. На поверхні ріллі знайдено два відщепи обсидлану. Серед знахідок 10 зернотерок, в т. ч. великі, розміри 52x35x27 см. Зібрано близько 20 фрагментів стінок глечиків з нотним орнаментом культури лінійно-стрічкової кераміки. Тут зустрічаються багаточисленні шматки обпаленого каміння, фрагменти глиняної обмазки. Десь 20 кремінних виробів належить до періоду пізнього палеоліту. Культурний шар пам‘ятника зазнав значних пошкоджень через меліоративні роботи та регулярні оранки під сільськогосподарські культури.\nСправа від дороги Івано-Франківськ — Калуш в 100 м на північ від автозупинки на невисокому горбі, що утворює правий берег русла потоку Камніний, на поверхні незораного поля зібрано декілька кремінних виробів доби неоліту.\nПункт "Павлівка VI" виявлено на невисокому підвищенні зліва від шосе за 0.3 км на південний захід від автозупинки "Павлівка". на лівому березі річки, за 0.4 км від її русла. Тут віднайдено скребачку високої форми, декілька шматків кременю доби неоліту.\nЩе один пам'ятник доби неоліту — кремінні вироби — знайдено за 0.6 км на південний захід від пункту "Павлівка VI". Пам'ятник обмежено руслами трьох потоків, один з яких впадає в річку Ямничанку.\nМатеріали із археологічної розвідки 1963 року Павлівка IV: І — долото із базальту, 2—4. 8—I4 — вироби із кременю.\n5—8 — фрагменти кераміки з "нотним " орнаментом\nВсі ці пам'ятки, Павлівка І, II, III, IV, V. VI, VII'’, зафіксовано на таблицях.\nМатеріали археологічних досліджень зібрав і оформив працівник всесвітньої історії Прикарпатського університету Ігор Квочкін. Знайдені вироби експонуються у музеї археології Прикарпатського університету.\nТаким чином, дані археологічних досліджень доводять, що життя наших пращурів почало пульсувати в урочищах Камніне та Плоский. Ці поселення з'явились в доісторичні часи і належать до підкарпатської групи шнуркової кераміки, верхньодніпровської групи.\nЗвідки прийшли люди, що заселяли село, якого були походження і кого вважати корінними односельчанами, відповісти трудно. Хіба що по прізвищах. Кожне село знає декілька родин, прізвища яких є найбільш поширеними. Більшість павелецьких родин є з прізвищами Боднарі, Дорошенки, Заславські, Когучі, Маланюки, Матіяші, Попадинці, Ребрики, Стасинці. Тачинські, Боднарчуки, Шуляри, Щербії, Шкандрії, Морози, Салії. Михнюки. З'явилося багато нових прізвищ, як от Андрусишини, Гушманюки, Гбури, Мельниковичі і т. п. Деякі зникли через відсутність продовження роду. Це Бегей, Голуб, Драгомирецький, Терлецький, Щирецький, Жураківський, Крамар, Поштарик.\nНайперша письмова згадка про село Павельче належить до 1582 року: "Ми, Станіслав Влодек із Германова, каштелян Каменецький і староста Галицький осаджуємо село нове за конфірмацією його милості короля польського Зигмунта III-ього на грунті королівському званому Павельче і доручаємо осадження нової осади трьом братам осадникам, тобто засновникам Миколаєві, Гнатові та Лазареві Турчанським. Згідно наданого їм привілею Турчанці мають на визначеному їм урочиську осаджувати хлопів, показувати їм поля і сіножаті та роздавати їх їм, поки вистачить, визначати місце і ставити на них халупи (хати). Лісів уживати має нове село навпіл з існуючим селом Ямниця. Всі осаджувані — як орачі так і загородники — мають запевнену (власність) вільність до 15-ти літ від часу як хто і коли з них буде осаджений. Вільно осаджені (тобто поселенці) будуть звільнені на увесь той час від усяких повинностей, поборів, робіт, повозів та інших праць, а по 15-ти літах будуть мати такі наступні повинності: з лану--1 злотих річного чиншу, віл овець — кожного 20-го барана, один овечий лас (може, сир) або валаський попруг, щороку 10-й вепр, щороку привіз до галицького замку два дерева для будівництва, а також дощок і гонтів, хто їх виробляє. Кожний орач має на Боже народження (Різдво) привезти до замку два вози дров для опалення, два півні, одну гуску та 12 курячих яєць. З пасіки — хто її має — мусить давати бджолину десятину (десятий вулик). Наприкінці травня кожний працівник щороку мусить два дні сіно косити, а скошене згромадити і сховати, а також два дні жати збіжжя. Для вислуховування скарг і "виміру справедливості" будуть відбуватися в замку галицькому віча в пана старости. Самі ж осадники Турчанці — брати Миколай, Гнат і Лазар — за свої груди в осадженні села отримують у новозаснованому селі війтівство. Вони можуть викопати і на свій ужиток виробити 6 ланів земельних угідь, а 7-ий лан має йти на попа. А той піп яко богомолець, пастир, має бути увільнений від усяких данин і повинностей. Осадники можуть осаджувати на свій пожиток стільки підсадків (підсусідків) скільки буде можна, а також можуть собі вибирати сіножаті, млин та фільварки збудувати, бровар та корчму виставити. З данини хлопської належатиме 5 — 3-й грош. 3-й баран, а з грошових чиншів (винних) — 3-й квартник. Осадники мають зверхність над осадженими ними, не допускаючи від них свавільства в новоосадженому селі, а хлопи мають їм щороку один день орати, два дні косити, три дні жати, а на Різдво мають давати їм по одному колачу і по одній курці, на Великдень по одному колачу. а яєць скільки бути може. Війтівство Турчанці отримують на вічні часи, а якби пізніше котрийсь з наступних старост хотів їх рушити, тобто позбавити вишеперечислених пільг, то мусить оплатити їм викуп — по 100 гривень за один лан (корова коштувала в ті часи 30 грош. а на одну лічильну гривню йшло 40 грош)! (див. "Превом і левом ". "Звичаї на Червоній Русі в першій половині XVII ст.. том 1. стор. 390—391. Львів. 1904 р. Владислав Лозинський, мова польська). Автор вище цитованого документа посилається на І32 том "Актів громадських Галицьких", стор. 661 й далі, який у вішаному 25-ти томнику видрукований не був.\nВ 1606—1607 рр. павельчанський священик отець ієрей Іоан Павелецький подарував жіночому монастирю, що знаходився в с. Загвіздя. рукописной "Апостол", писаний в XVI ст., який мав на ті часи неабияку, вартість. "Сій Апостол. — читаємо дарчий напис, — подароваль отець ієрей Іоан Павелецький до храму святого Василія Великого на грунтах пановъ загвоздських року божого 1606—1607 р”.\nПерша письмова згадка про цей монастир, який знаходився в с. Загвіздя або в його околицях, належить до 1394 р. Після 1772 р. монастир був зруйнований за розпорядженням австрійських окупаційних властей. За свідченням писемних джерел (див. "Литературный сборникъ издаемый Галицко-Русской Мещииею". стор. 162, 1874 р., Львів) подарований "Апостол" після зруйнування монастиря зберігався в Митрополичій бібліотеці міста Львова під № 6.\nВ 1613 р. (див. "З минулого Єзуполя та околиць", Олександр Чоловський. мова польська) польський король Сигизмунд III-й надав свою власність село Павельче в нагороду брацлавському воєводі Якову Потоцькому за здобуття ним російського міста Смоленська. Однак пізніше село знову опинилося у королівській власності.\nІз "Люстрації" (див. "Люстрація королівських добр воєводства руського, земля Галицька і Холмська", 1661 — 1665 р.. частина III. стор. 27. Варшава. 1976 р.) довідуємося про село Павельче таке: "Те село має у собі дворищ 16. З 16-ти дворищ є пустих 10-ть, а оскільки дворищ є 6-ть. яким належать 24 чвертки (тобто 24 ділянки землі) по четвертині лану кожна. Підданих (тобто господарів з родинами) на кожній чвертці по одному сидить. Ці піддані по два дні на тиждень від полудня працювати чають (тобто відбувати панщину), що складає 50 днів на рік від одного підданого або ж 5 флоринів (флорин — лічильна одиниця в 30 грош). Кожний десятий пень (вулики) піддані повинні давати.\n— тепер дали 3 пні вартістю по два флорини кожний. З овечої десятини повинні давати двадцяту вівцю — дали тепер 6 овець вартістю по два флорини кожна. Половинщизну повинні давати на 7-ий рік — взято того року від них 6-ть волів вартістю по 10 флоринів за одного вола. Церква пуста, без попа. Корчма з млином дають щорічно прибутку 50 флоринів. Того села є посесором (орендарем) Себастіян Маховський — полковник його Королівської Мосці. За привілеєм його Королівської Мосці якого нам, однак, не продукував (не пред'явив)".\nВ державному (тобто королівському) маєтку Павелча у 1767 р. було 80 господарств, а землі — 15,5 ланів. Панський двір володів 6 ланами, а селяни в своєму розпорядженні мали 9.5 ланів. У державних селах меншість землі припадала на двір, а більшість — на селян: у приватних маєтках навпаки — більше землі у володінні двора, зате менше у володінні селян. Шляхтич у приватному маєтку, будучи повним господарем у ньому, поступово збільшував двірські землі за рахунок селянських. (Грабовецький В., Нариси історії Прикарпаття. Івано-Франківськ. — 1994. — т. IV. — С.59.)\nЗ часу свого заснування й до загарбання нашого краю в 1772 році Австрією село Павельче належало до Руського воєводства Галицької землі. Галицької волості. Галицького староства. За свідченням Йосифинської та Францісканської метрик (1785— 1788 та 1819—1820 роки) село мало дві паралельні назви — Павельче або Павелче і належало до громади Павельче, Галицької домінії, Стрийського округу, а з 1811 р. до Станіславського. Після утворення в 1854 р. нових адміністраивних центрів — повітів — село опинилося в складі Станіславського окружного суду, Станіславського округу, Станіславського повіту.\nІз “Словника географічного королівства польського та інших країн слов'янських”, (том, VII, стор. 901, Варшава 1886 р., мова польська) дізнаємося: “Село Павельче Станіславського повіту знаходиться у віддаленні на 11,4 км на північ від міста Станіславова. розташоване над потоком Ямниця або Павельче, допливом (притокою) ріки Бистриці. На схід від села знаходиться село Ямниця, на полуднє — Угринів Горішній, на захід — Майдан, а на північ — Ценжів. Тязів. Через село Павельче проходить урядовий (державний) гостинець Станіслав—Калуш і залізнична колія Львів—Чернівці. До більшої власності (поміщику) належить 582 морги одного поля, 217 — лук, 111 — пасовиськ, а лісу — 443 морги. До меншої власності (селянам) належить орного грунту 1188 моргів, лук і городів — 1313, пасовиськ — 207, а лісу — 76 моргів.” В 1870 році в селі налічувалося 1199. а 1880 році — 1168. а на двірському обшарі (фільварку) 58 жителів. Римо-католицька парафія (до якої належить разом з Гутиськом Старим 553 чоловіки) знаходиться в Павельчі Горішньому, а друга парафія, до якої належить 692 чоловіки, разом з жителями села Рибне, знаходиться в Павельчі Долішньому. В селі Рибне є 363 греко-католики. В селі Павельчі знаходиться школа, каса позичкова з капіталом 500 золотих ринських. Посідачка більшої власності Катерина Стажевська.\nНа зломі століть (лив. "Скоровідз гміння Галіциї'. стор. 625— 627. Відень. 1907 р.. мова польська) станом на 31 грудня 1890\nЗагальний вигляд маєтку дідича Менцеля\nроку в селі Павельче налічувалося 217 будинків та 746 осіб чоловічої й 751 жіночої статі, що разом становило 1497 жителів й в тому числі греко-католиків 1414, римо-католиків 64. іудейського віросповідання — 19. При цьому 1411 жителів своєю рідною мовою вважали мову русинську, а 86 — польську. Селу належало в загальній сумі 2414 га земельних угідь (оподаткованих тільки 2358 га) в тому числі орної землі — 1035 га. Жителі утримували 864 голів в. р. х., коней — 107. свиней — 235. овець — 0. Особисто сільському священику належало (див. "Шематизм", стор. 140, Станіславів. 1902 р.) 119 моргів поля і 118 сіножатей.\nНа 30 вересня 1921 року в селі налічувалося 232 будинки і 1310 жителів, (на 187 менше, ніж у 1900 році). 624 особи чоловічої та 686 жіночої статі. При цьому 1203 своєю мовою, тобто рідною, вважали мову русинську, а 105 — польську.\nЧерез 10 років будинків вже налічувалося 371. а жителів 1971. Селу належала площа 24,14 квадратних кілометри, орної землі — 11.69 кв. км. ("Павельче: вчора і сьогодні". М. Миронюк. газета "Вперед" за 29.07.1992 р.).\nЯк видно з вище згаданих архівних матеріалів, село наше було закріпачене з часу польської агресії. Король — власник всіх земель — наділяв своїх вірних шляхтичів землею, а разом з нею у розпорядження пана переходили і селяни. Такими власниками села в той чи інший час були брати Турчанці, Бартоломій Брутус. Катерина Стажевська та інші. Помішик був центральною фігурою на селі. Найбільше пам’ятається павельчанам помішик Менцель. Двір його знаходився в центрі села. Господарство обгороджене плотом, який до того ж був вистелений терном (щоб хто чужий не заліз). Поміщицький будинок стояв на крутому березі річки, що теж утруднювало доступ до житла. Поряд — усі необхідні забудови (стайні, свинарник, конюшня, комора , кузня, стельмахівня тік та стодоли). Від садиби тяглись доріжки, посилані жовтим піском, краями обсажені столітніми липами. Був тут і невеликий сад та три ставки (на кожному' — човен, поверхня вкрита дивовижними квітами — лататтям).\nЗа межами центрального двору збудовано так звані "хатки" для слуг дідича. Тут жили кухарки, їздові, городники... Крім цієї робочої сили, в дідича (помішика) працювали "місячники". За домовленістю дідич мав виплачувати їм за місяць певну суму грошей, давати зерно, забезпечувати сіножатями, пасовищами, дровами. Слова свого дідич дотримувався. Промовистим є такий\nМіст біля панської садиби. Мал. Д. Попадиния.\nфакт. Дбав він про порядок на селі. На місці теперішнього господарства Щербій Степанії Іванівни була корчма. Хитрий і підступний корчмар-єврей споював селян, доводив до зубожіння — деякі навіть фунти пропивали. Дідич Менцель купив цю корчму і землю під нею та й переселив сюди сім’ю Вітовських (родом з с. Медухи Галицького району, яка жила до цього за річкою біля млина).\nПоміщицькі землі були розмішені в кількох місцях: Закогучі, Козубівка, Плоский. Камніне. Зачорний, Пластівник, Балки. Вони перетиналися з селянськими полями. Окраїнні та незручні ділянки поміщик продавав або й дарував своїм людям. Це землі, де живуть тепер Фіцик Оршуля, Турчанський Теодор, Щербій Богдан, Тачинський Василь. Гринкевичі, Войцехівські.\nОстанній поміщик із роду Менцелів — Станіслав — був людиною поміркованою і ліберальною. Одружився з простою селянською дівчиною. Розповідають отаку історію. Якось ішов пан мимо гурту дівчат, що вишивали, та й попросив гудзика пришити до штанів. Лиш одна Євдокія відважилась — та й стала дружиною дідича. Двох синів своїх навчав дідич у Станіславській гімназії. Від садиби панської аж до колії залізничної була виставлена камінням, обсаджена смереками та ясенами дорога, якою щодня возили на фіякрі паничів до поїзда, а ввечері додому.\nТут. за рікою, був панський цвинтар. Тепер це місце малодоступне, заросле чагарниками. Дорогу та ліс панський винищили у роки війни. З приходом "визволителів" Станіслав Менцель з родиною виїхав до Англії. А його господарство нова влада використала для запровадження кріпацтва нового гатунку— колгоспу.\nКріпацтво у нашому краї панувало до 1848 року. Архівні дані фіксують, яким тягарем було кріпацьке життя. Непосильні податки та фізична праця лягали на плечі селян-кріпаків. Про ставлення селян до панщини свідчить отакий факт.\nДо 80-х років цього століття у селі ще можна було побачити хати, в яких у задній стіні (від дороги) зроблено невелике віконце. Кажуть, такі віконця вставляли в своїх домівках селяни-кріпаки як своєрідний спостережний пункт. Звідси було видно гайдука, що приїжджав гнати на панщину. Господар, побачивши завчасу панського посіпаку, мав можливість заховатись від неприємностей.\nІ от революційні зміни 1848 року принесли селянам волю.\nЩасливим днем було для краю 15 травня. Про цю подію переказав розповідь діда Петра Маланюк Василь (1890 р. н.). Запис зроблено 1971 року.\nСеляни в той день працювали на панському лані (лан — 16 га землі). Одні орали, інші справляли поле під картоплю. Десь біля полудня приїхали на поле поміщик і орендар. Вони й сказали, що селяни — вільні, вже не будуть відробляти панщину. Люди покинули роботу на панському полі і пішли в Камніне, викопали липу та посадили коло головного гостинця Калуш — Станіславів. Згодом тут було встановлено пам'ятний хрест та посаджено три липи, що символізували: “панщина не повернеться, бо закопана навіки". Щорічно біля хреста відправлявся молебень. В роки II світової війни одна з лип була пошкоджена. Іншу знищили при розширенні дороги. Хрест знесли більшовики. І лише в роки утвердження Незалежності члени осередку НРУ встановили хрест. Його освятив отець Євстахій при великому здвигові народу.\nЛипа, посаджена в травні 1848 року, збереглася. Наш обов'язок — берегти цю історичну пам'ятку.\nЛИПА — посаджена в травні 1848 р на честь скасування панщини в селі Павельчі\nСлід зауважити, що хвиля буржуазних революцій, яка прокотилася Європою 1848—1849 років, мала певний відгук не лише у житті села, а й у долі декого з односельчан.\n1849 року Угорський парламент проголосив Угорщину незалежною державою і створив революційний уряд. Найвидатнішим діячем цього руху став Лайош Кошут. Однак в діяльності уряду були відчутні помилки (не задовільнив усі вимоги свого народу, не дав рівноправності сербам, хорватам), що й послабило його становите. Проти Угорського революційного уряду виступив “жандарм Європи” — цар Микола, який для придушення революції направив 100-тисячну армію. На допомогу Угорщині прийшли добровольці сусідніх народів. Серед них — павелчанин Когуч Семен Михайлович. В боях відзначався винахідливістю, хоробрістю, вмінням вийти з будь-якої ситуації. Був добрим жартівником і дотепником. За військову відвагу удостоєний нагороди Угорського уряду. Повернувшись додому, часто розповідав про Угорщину, героїчну боротьбу її народу. Часто згадував Лайоша Кошута. За це односельчани назвали його “Кошутом”.\nВже давно спочиває на Долішньому цвинтарі колишній доброволець Угорської революції, а прізвисько його живе, завдяки нащадкам стало доволі відомим. Правнук Когуч Мирослав Михайлович з пошаною згадує пращура. гордо називає себе "Кошутом”.\nЗміни другої половини XIX століття в політичному, соціальному та національному плані змінили і обличчя нашого села. Почалося національне і духовне відродження краю. Будителі новизни (священики, передова інтелігенція) несли в маси нові думки, спонукання до діяльності. Розвиток "Просвіти" мав надзвичайно великий вплив на свідомість селян. За "Просвітою" з'явились інші громадські та політичні об'єднання, товариства, що об'єднували молодь, давали їм фізичний та політичний гарт. Тут формувалися патріоти, що згодом стали усусусами. вояками УГА. Їх нащадки взяли від них естафету для створення УПА. Всі вони готові були до смертельного поєдинку з ворогом, не жаліли життя в ім'я утвердження Української державності.\nЗа останнє століття село виплекало сотні справжніх синів і дочок, що своє життя клали на вівтар служіння народові. В селі народилися, росли, навчалися відомі в Україні та за її межами люди. Це історик, етнограф, просвітянин Ю. Целевич: доктор права, січовик Дмитро Стасинець. поет і науковець\nБогдан Бора (Борис Шкандрій), митець, співак Василь Матіяш. Павлівка залишається рідною домівкою для науковця-філолога Володимра Дорошенка, академіка, професора, письменника Володимира Качкана, кандидата педагогічних наук української діаспори Василя Попадинця. З Павлівки пішов у широкий світ захищати права людини, право України на незалежність Богдан Ребрик — член Гельсінської спілки, депутат Верховної Ради України першого скликання.\nПавельчани, як увесь народ нашого краю, вистояли, залишились незламними перед польською інквізицією, угорською, литовською, австрійською неволею, німецькою і більшовицькою чумою. Це важкі сторінки нашої історії, через які Бог велів нам пройти, щоб відчути смак волі, дух незалежності. І хоч незалежна Україна переживає нині надзвичайно важкі часи, які породжують розчарування, розпуку, гнів, байдужість, ми зобов'язані перед пам'яттю про наших предків бути свідомими, не забувати свого обов'язку жити не тільки для себе, а й для громади, для України.\nЦього нас вчить історія. На сторінках цієї книги — розповіді саме про таких людей, що помислами і ділами належали Україні.


У Росії в повітрі зіткнулися два винищувачі, подробиці | ASPI: Події в Україні та в світі, Останні новини України\nУ Росії в повітрі зіткнулися два винищувачі, подробиці\nпт, 09/06/2019 - 11:50\nУ небі над Липецькою областю, в ході тренувального польоту, сталося зіткнення двох багатоцільових винищувачів -бомбардувальники Су-34.\nПро це повідомили російські ЗМІ в п'ятницю, 6 вересня.\n"Ведучий вдарив того, хто підпорядковувся, кінцем крила по кабіні, при спробі відвернути бойові машини зіткнулися ще раз. При цьому в двигун одного з літаків потрапили уламки", - пишеться в публікації РЕН ТВ.\nТакож стало відомо, що обидва винищувачі отримали серйозні пошкодження: у однієї машини пошкоджена кабіна, двигун і фюзеляж, в іншої відірвало частину крила з апаратурою комплексу радіоелектронної протидії.\nВинищувачі-бомбардувальники належать Державному центру підготовки авіаційного персоналу і військових випробувань Міноборони Росії.


Війна з зимою довела чимало польських міст до межі банкрутства\n14 Грудень 2018, Київ 18:55\n17 Лютий 2010, 20:13\nВаршава – Коли нарешті скінчиться зима? Мерів більшості польських міст це питання турбує чи не найбільше. Наприклад, мерія столиці на прибирання вулиць та площ від снігу вже виділила 20 мільйонів євро. І кінця цьому не видно. Стало відомо, що кожен день затяжної зими наближає до банкрутства бюджети багатьох міст – не таких заможних, як Варшава. А тут ще повідомлення зі США: бабак Філ «наворожив», що зима триватиме ще 6 тижнів. Проблема ймовірного банкрутства польських міст залишається вельми актуальною.\nЄдиним польським містом, що хоче повністю прибрати сніг із вулиць та площ, є Щецін. Мерія виділила на це 125 тисяч євро. Мало, скажете ви? Справді небагато, адже у північному регіоні Польщі (а це поблизу Балтійського моря) снігу порівняно менше, ніж деінде в країні.\nА яка ж ситуація в інших містах? Як кажуть, не дуже. Двометрові снігові кучугури, серед яких повільно снують пішоходи та громадський транспорт, – звична картина цих днів. Часом ніхто навіть і не згадує, щоб вивезти сніг.\nПричина – проста: а як заплатити за мільйони тонн вивезеного снігу на віддалене звалище? Хіба що за рахунок банкрутства міського бюджету, а цього не можна допустити, заявляють представники місцевої влади .\n«Коли б ми захотіли прибрати весь сніг, що на головних дорогах Вроцлава, то довелось би заплатити 6 мільйонів євро. Тому ми цього не робимо. На думку міської влади, це був би кричущий прояв викидання грошей у болото», – каже директор прес-центру вроцлавської мерії Павел Чума.\nЗа його словами, за стандартами Євросоюзу, сніг, прибраний із вулиць, відноситься до найнебезпечніших отруйних хімікатів. Утилізувати його належить на спеціальних звалищах. У Польщі таких безпечних для довкілля звалищ нема. Тому краще дочекатися весни, коли сніг розтане, а вода каналізаційною міською мережею потрапить до очисних споруд, зазначив представник вроцлавської мерії Павел Чума.\nМожливо, це й вихід, але ситуація така, що мешканцям польських міст дуже часто доводиться самим відгортати сніг, щоб пройти чи проїхати автомобілем.\nЯк подолати бюджетну кризу?\nАле є міста (Варшаву ми вже згадували), де на «війну з зимою» витратили понад 80 відсотків коштів, виділених на це міськими бюджетами.\nЩо буде, коли гроші закінчаться? Доведеться їх у когось забрати, або взяти кредит у комерційних банках. Такий вихід бачать оглядачі.\nНаприклад, у місті Бидґощ, що на півночі Польщі, мерія має намір різко скоротити видатки на масштабні спортивні та культурні заходи. Якими будуть наступні кроки, ніхто у мерії наразі не знає.\nБюджетну кризу найдошкульніше відчуватимуть мешканці менших та віддалених від індустріальних регіонів міст.\nПро те, як зима може вплинути на ситуацію в місті Кросно, що у Підкарпатському воєводстві, розповів співробітник мерії Йоанна Нєпокуй: «У випадку, якщо прогнози метеорологів справдяться і зима триватиме до половини березня, уже наприкінці лютого- початку березня у нас не вистачатиме грошей на прибирання снігу з вулиць міста. Єдиний вихід із цього глухого кута – забрати гроші, що у бюджеті передбачені на інвестиції, зокрема на ремонт тротуарів та доріг».\nУ Кросно, як і в інших польських містах, розуміють, що прогалини у бюджеті слід заповнити за будь-яких обставин, адже закон забороняє оголошувати міста банкрутами. За це можна потрапити до в’язниці.\nЯкщо ж заборгованість сягне 60 відсотків від усього бюджету, тоді прем’єр ухвалює рішення про розпуск міської ради, відставку мера, а на їхнє місце призначатиметься уповноважений уряду для керівництва справами міста.\nВлада на місцях, звісно, такого сценарію допустити ніяк не хоче...