Газета Наша Віра, спецвипуск 2005 рік\nГазета "Наша Віра", спецвипуск (202), 2005 рік Дорогі наші читачі! Ви схвильовані тим, що газета „Наша віра” перестала виходити, що лютневе і березневе число не надійшло... Щоб хоч якоюсь мірою пояснити ситуацію і виправдатися перед вами, ми видаємо короткий випуск „Нашої віри” завдяки допомозі добрих людей, що тимчасово надали нам приміщення і техніку.\nВ нашому приміщенні на Трьохсвятительській 8а знаходяться нападники Кудрякова (Мефодія), висвячені ним для „мефодіївської церкви”.\nПросимо спокійно сприйняти це як сваволю старої влади і як випробування, послане нам Провидінням. Справді, мусив трапитись якийсь великий головний скандал, щоб привернути увагу до становища православ’я в Україні. Йдеться не про те, яка з трьох церков має домінувати. Йдеться про головний вимір: православні церкви розчаровують молодь і дуже часто відштовхують її своїм матеріялізмом.\nМоментом істини стала фальсифікація виборів президента 2004р., церкви Московського Патріярхату враз опустилися до провладних аґітпунктів і почали дурити людей, начебто в розбійникові вся їхня надія.\nЗвичайно, люди, що приходять до храму, бачать, хто є священик, а хто ділок в рясі, і такому не місце в святині. Звичайно, усі бачать, у що перетворили нашу святу Печерську Лавру кадри, навербовані сумнозвісним „архиєпископом Павлом”. „Так же не може тривати безкінечно”, - говорять люди з тієї ж Лаври. Але, на жаль, тихенько говорять...\nМовчать про свої проблеми і Київський Патріярхат, до якого, правда, належить багато добрих священнослужителів, які є духовними просвітителями народу.\nЗате засвітився перед виборами, і особливо після виборів, вищий клір УАПЦ – то на службі СДПУ (о), то на послугах Януковича. Безкарність довела „предстоятеля Мефодія” до зухвальства бандитського нападу на Патріярхію УАПЦ серед білого дня, та ще й у день проголошення в Парляменті моральних засад нового уряду.\nСкажемо одверто, редакції „Нашої віри” це дуже дорого коштувало. Але може той біль і утрата потрібні були як жертва для початку очищення Церкви? Хто б зважився раніше зареєстрованого митрополита Мефодія допитувати по суті справи як рецидивіста?\nА може це буде початком елементарного застосування закону до безбожників у рясах? Наші журналісти не сміють так чітко ставити питання стосовно служителя кліру. Але чи нема гріха в тому, що ми бачимо різницю між слугою Божим і пройдисвітом, але вшановуємо їх однаково, бо вони в однакових рясах?\nЕпідемія занечищення кліру шириться. Між собою всі одверто говорять, хто скільки долярів отримував від СДПУ (о). Люди знають ціну „батюшкам”, яким не вірять і до яких не хочуть йти до них сповідатися. Знають про хабарництво і підкуп. Але чому не ставлять цих питань в пресі? Церква повинна очищуватися зсередини. В церкві мусить бути прозорість і вимога правди аж до дрібниць.\nТреба віддати належне братствам УАПЦ. Вони від самого початку ставили і ставлять предстоятелеві належні питання, не боячись принизити авторитет Церкви.\nЦеркву принижує темрява, яка панує в ній, а не прозорість, яка робить її ближчою до людей. Депутатський запит Генпрокурору та міністру внутрішніх справ\nНародний депутат України, голова комітету Верховної Ради по боротьбі із організованою злочинністю та корупцією Володимир Стретович від імени комітету направив листи до Генерального прокурора України Святослава Піскуна та міністра внутрішніх справ Юрія Луценка щодо незаконного захоплення (без судового рішення) приміщення Патріярхії Української Автокефальної Православної Церкви, що супроводжувалось побиттям людей, привласненням та нищенням майна релігійної громади, редакції газети «Наша віра» та Українського центру візантиністики і патрології. Молитва на снігу\nЗ часу свого третього відродження на теренах України в 1990 році патріярхом Мстиславом, УАПЦ заповідалася як певний моральний авторитет для громади, що тяжіла до всього українського. Такими авторитетами, і не лише у церковному світі, були і Патріярхи Мстислав та Димитрій, який очолив церкву після смерти першого. Такою людиною є і предстоятель Української православної церкви в Америці митрополит Костянтин[...]\n...Однак були и інші нюанси, про які зараз владика Мефодій воліє не згадувати. Головував на Помісному Соборі у 2000 р. сам митрополит Костянтин, який, попри поважний вік, приїхав зі США на зібрання.\nНа соборі стояло питання про можливе об'єднання УАПЦ з УПЦ в Америці з тим, щоб далі добиватися канонічного визнання (для УПЦ-МП Сабадана та РПЦ це був би величезний удар), тому, обравши Мефодія предстоятелем УАПЦ, за ним залишили його титул „митрополит Тернопільський і Подільський”, — пояснює іще один учасник того Собору народний депутат отець Юрій Бойко. До речі, в кінцевому протоколі помісного собору 2000 року, підготовленому Мефодієм, про головування Костянтина та його ролю в цьому зібранні навіть не згадувалося. Цей же Собор затвердив архиєпископа Ігоря (Ісіченка) керуючим справами Патріаяхії, як це було і при патріярхові Димитрії. Однак після обрання Мефодія предстоятелем УАПЦ питання об'єднавчого Собору саме по собі почало відходити на задній плян, з часом рішеннями архиєрейських соборів, куди входили наближені до Мефодія люди, його підвищили до титулів „митрополит Київський і всієї України” та „Блаженнійший”...\nОднак причиною для захоплення приміщення патріярхії стали не стільки ідеологічні розбіжності, скільки матеріяальні претензії. А точніше — оті самі 425 кв. м, на яких іще за часів патріярха Димитрія розмістилися капличка святого Димитрія Солунського, Центр візантиністики та патрології, редакція газети „Наша віра”, виставка-продаж релігійної літератури та атрибутики — те, що патріярх Димитрій бачив як культурний центр УАПЦ.\nБільше того, офіційна заява до Шевченківського суду з проханням вирішити майнові претензії надійшла від юристів Мефодія... 9 лютого, через 5 днів після захоплення приміщення. Мабуть, митрополит Мефодій вирішив уникнути зайвих формальностей і діяв за звичкою. „13 серпня 1990 року Валерій Кудряков (мирське ім'я Мефодія. — Авт.) на чолі групи бойовиків захоплює катедральний собор Тернопільської єпархії УАПЦ і грубо виганяє з нього правлячого архиєрея архиєпископа Сергія”, — читаємо в довіднику „Православ'я в посттоталітарній Україні (віхи історії)” [...]\nМитрополитові Мефодію інкримінують й інші „гріхи”. На прес-конференції, що відбулася в аґенції УНІАН одразу після захоплення приміщення Патріярхії, було оприлюднено відкритий лист, у якому міститься 14 досить гострих запитань, які характеризують митрополита Мефодія далеко не з „богоугодного” боку. „Чи ваш батько дійсно був одним з керівників підрозділів НКВС у Галичині, які наприкінці 40-х років займалися відправкою родин вояків ОУН-УПА до Сибіру? Чи ваш брат дійсно є офіцером російської ФСБ? Чи правда, що ви були засуджені та відбували покарання за статтею 206 КК СРСР „злісне хуліганство”? Як можна пояснити, що після вашої „розборки” в одному з громадських закладів Тернополя, коли ви зі зброєю в руках погрожували людям, проти вас не було порушено кримінальну справу? Чим ви мотивуєте вашу аґітацію та підтримку СДПУ(о) та інших антинародних сил на парляментських виборах 2002 року? Чи ваша активна участь у „ордені святого Станіслава”, визнаного за „квазімасонський”, пояснюється тільки матеріяльною зацікавленістю? Чи має право священнослужитель переривати Святу Літургію та виходити із храму для того, щоб почастуватись із вельможним гостем? Хто у той момент для вас більше важив: Христос, який був присутній у Святих тайнах, чи Кучма, який завітав на Великодню службу 2001 року?» — ось лише частина з тих запитань, на які люди хочуть знати відповідь.\n„Україна молода”, середа, 2 березня 2005 р.\nКриза як знак Божої любови: З пастирського слова архиєпископа Ігоря\nМожна винести враження, що 15-річна історія УАПЦ складається лише з помилок і нереалізованих можливостей. Церква не змогла використати потенціялу народної довіри, змарнувала жертовну енерґію своїх вірних, втратила ініціятиву в здійсненні євангельської проповіді й наверненні українського народу до Христа. Запобігання перед владою, найчастіше ворожою щодо УАПЦ, не дало нам нічого, крім зневаги.\nПомісний Собор 2005 року не буде черговою акцією маскування духовної безплідности УАПЦ. На ньому йтиметься не тільки про зміну особи предстоятеля. Це, зрештою, другорядна, похідна проблема. Ми повинні відповісти на кардинальне питання: чи є ми Церквою? Чи гідні ми вести народ до спасіння? Чи підлягаємо ми православним канонам? А тому на Помісному Соборі не місце людям з сумнівними свяченнями та з пересвятами, різного роду бомжам від релігії.\nПричастя у дні Великого Посту\nОдин з головних принципів Богослужіння: здійснення Євхаристії несумісне з Постом. В цьому православна традиція вельми відрізняється від євхаристійного богослов’я західнього католицтва: в православній традиції чин Євхаристії завжди свято і радість. Це передусім – таїнство явлення Христа, Його присутности серед учнів, і тому святкування – дуже реальне – Його Воскресіння. Безумовно, поява і присутність Христа в час Євхаристії є для Церкви доказом Його Воскресіння. В радості і “паланні сердець” прибули учні до Еммаусу, де Христос відкрив їм Себе в ламланні хліба (Лк. 24, 13-35); для Церкви – це вічне джерело реального й істотного пізнання Воскресіння. Ніхто не бачив безпосередньо Воскресіння Спасителя, проте учні повірили в нього, не тому, що хтось навчив їх цьому, але тому, що вони бачили Воскреслого Господа, Котрий з’явився їм при зачинених дверях (“дверем заключенним”). Він з’явився їм і взяв участь з ними у трапезі.\nЄвхаристія існує як те ж саме з’явлення і присутність, та ж радість і “палання сердець”, незбагненна для розуму і абсолютна впевненість, що Воскреслий Господь явив Себе в ламанні хліба. І така велика ця радість, що у першохристиянській Церкві день Євхаристії не був одним із днів, але Днем Господнім, днем поза часом, оскільки в Євхаристії вже передбачається Царство Боже. Під час Таємної Вечері Христос Сам сказав Своїм учням, що заповідає їм Царство, щоб вони “споживали й пили за столом” із Ним в Його Царстві (Лк. 22,30). Отож присутність на Євхаристії Воскреслого Спасителя, що вознісся на небеса і сидить одесную (праворуч) Отця, - є участю в Його Царстві, яке прилучає нас “до радости й миру у Святому Духові”. Причастя – “пожива безсмертя”, “небесний хліб”, і ми, наближаючись до Святої Трапези, насправді возносимось на Небо. Відтак - Євхаристія - Свято Церкви, або ще ліпше – сама Церква, як свято, як радість від яви Христа, як передвістя вічної радости у Царстві Божому. Щораз, коли Церква здійснює Євхаристію, вона – на небі, в своїй небесній вітчизні, вона сходить туди, куди вознісся Христос, щоб нам “споживати і пити” із Ним в Його Царстві. Відтак стає зрозуміло, чому Євхаристія несполучна з Постом; адже коли ми постимося, то, як побачимо нижче, в очах Церкви ми є подорожніми на шляху до Царства Небесного. “Хіба можуть гості весільні сумувати, - як мовив Христос, - поки з ними ще є молодий?” (Мт. 9,15).\nАле чому ж тоді, запитується, в дні Посту все ж таки дозволено причащатися на Літургії Ранішосвячених Дарів? Чи не суперечить це сказаному вище? Щоб відповісти, маємо розглянути друге значення Причастя у Православ’ї, його розуміння як джерела і головної сили, що підтримує людину у її духовному подвигу. Коли Причастя, як ми щойно говорили, є завершенням усіх наших подвигів, мета, до якої ми прагнемо, найвища радість кожного життя у Христі, то воно також невід’ємне джерело і первень самого духовного подвигу, божественний дар, через який з’являється сама можливість пізнати, бажати і прагнути “досконалого причастя у невечірньому дні” (нескінченному дні) Царства Божого. Бо хоча Царство уже прийшло і входить у Церкву, все ж воно повинне бути сповнене і завершене в кінці часів, коли Бог наповнить усе Собою. Ми живемо в передчутті цього дня, ми беремо участь у Царстві, яке колись має прийти. Ми передбачаємо і передчуваємо його славу і щастя, проте ми є на землі і наше земне існування – це тривалий і тяжкий шлях до завершального Дня Господнього. На цьому шляху ми потребуємо допомоги, підтримки, сили і розради, адже “князь світу цього” ще не ослаб, навпаки, знаючи, що Христос його переміг, він розпочинає останню несамовиту боротьбу супроти Бога, намагаючись відірвати від Спасителя якомога більше людських душ. Така виснажлива ця боротьба, і таку сильну владу мають ворота пекла, що Сам Христос застерігає нас про шлях вузький, який небагатьом під силу. І в цій боротьбі саме Тіло і Кров Христові – головний наш порятунок, та насущна пожива, яка підтримує життя нашого духу ? і завдяки їй, незважаючи на всі спокуси і підступи, ми йдемо за Христом. Ось тому, причастившись, ми молимося:\n… дай, щоб вони (Святі Дари) і мені стали на зцілення душі і тіла, на відігнання всякого супротивника, на просвітлення очей серця мого, на спокій душевних сил моїх, на віру неосудну, на любов нелицемірну, на виконання премудрости, на додержання заповідей Твоїх, на примноження божественної Твоєї благодаті і Царства Твого осягнення…\n… Не спали мене, Творче мій. Але пройми члени мої, всі суглоби, нутро, серце. Спали терня провин моїх, душу освяти. Учини мене оселею Твого Духа Єдиного, а вже не оселею гріха, щоб по Причасті від мене, як від дому Твого і як від вогню, втікали злочинець усякий і всяка недоля.\nЯкщо Великий Піст означає посилення цієї боротьби, то так є тому, що згідно з Євангелією, в цей час ми лицем до лиця зустрічаємося зі злом і всією його силою. Отож саме в цей час ми потребуємо допомоги і сили Божественного Причастя Ранішосвячених Дарів, тобто Дарів, освячених у попередню неділю, що зберігаються на престолі у вівтарі для Причастя в середу й п’ятницю.\nЗвершення Євхаристії – це безперестанна, нескінченна радість, тому чин її не здійснюють у дні Посту, та однак у Церкві завжди присутні плоди Євхаристії – Святі Дари. Подібно до того як Христос зримо вознісся на небо, та разом з тим незримо присутній у світі, так само як Пасха, що святкується раз на рік і в той же час промінням своїм освітлює все життя Церкви, подібно до того як Царство Боже має ще настати, але вже тепер – посеред нас, так існує і Євхаристія. Як Таїнство і Торжество Царства, як свято Церкви вона несполучна з Постом і не чиниться у час Великого Посту; проте як благодать і сила Царства, що діє у світі, як дар “істотної поживи” та зброї в нашій духовній боротьбі вона правдива небесна мана, якою ми живемо в дні нашої подорожі пустелею Великого Посту.\nПереклад з російської Раїси Лиші. Книга „Великий Піст” незабаром з’явиться друком у видавництві „Центр православної книги” при храмі Святителя Михаїла, першого митрополита Київського.\nРаїса ЛИША Реванш здичавілих\nТого дня я не змогла потрапити до редакції. В дверях постав якийсь чоловік у священичій рясі. Відповівши на моє „Слава Ісусу Христу!”, сказав „не можна” і без жодних пояснень зачинив двері. За його спиною чувся галас і юрмилися якісь люди, здебільшого в рясах і в спецкамуфляжі.\nЗа якусь хвилю прямо переді мною кілька чоловік винесли і кинули на сніг жорстоко побитого отця Валерія, ще й наостанок хтось ударив ногою в бік, за цим брутально виштурнули п. Виталія Шевченка.\nЗвісно, в мене було відчуття нереальности того, що відбувається... Після Майдану... Нібито „церковниками”... На території Михайлівського Золотоверхого манастиря... Так, у суті це був удар по святині, виклик і спроба приниження. Давно відома банальна тактика. Зло хоче влізти в святиню, аби зруйнувати зсередини і посісти її місце. І дуже подібне на спробу реваншу після втрат, завданих Майданом, коли Київ по-новому ожив вже і як сучасна українська духовна столиця. Недаремно й у пророка Даниїла так вагомо мовиться: „коли оживе Майдан...” Бо що б там хто не казав скептичне про „бідних романтиків Майдану”, котрі „вже нікому не потрібні” і ні на що „не впливають”, Майдан – це реальна, пережита насправді, в усій незбагненній переконливості, подія величезного духовно-творчого засягу, яка дала сучасним українцям новий безцінний досвід, що його ніхто вже не годен відібрати. І проти нього згадана зневірницьки теза виглядає надто дрібною. Тим паче, що найбільшим „романтиком Майдану”, виявився сам народ, або вірніше, він виявився романтичним реалістом, що ясно усвідомлює глобальну небезпеку самій основі його життя. Бо це саме народ посеред здавалося непролазного пристосовницько-хижацького пропаду, антилюдяности та антикультури грубо матеріялістичної постсовєтсько-кучмівської влади рішуче вибрав і підніс те, що не приносить видимої користи чи слави, - справедливість, правду й свободу. Дійсне чудо полягає не в тому, що люди вийшли на Майдан з протестом проти зажерливої влади, але в тому що принижений народ, давно перейменований в „населення” та „електорат”, разючо явив себе на Майдані в найвищій іпостасі власної гідности - як народ Божий. І то без видимої спонуки Церкви (православної чи греко-католицької). Самі претензії до влади не лежали суто в площині матеріяльній. За вимогою справедливих виборів у глибу стоїть потреба пошани до гідности людини, як істоти Божої. Це була відкрита оборона сакруму життя і людяности в людині перед „мерзотою запустіння”. Отож бо кожен і відчув себе на Майдані повноцінною часткою чогось великого й істинного, учасником чуда Божого.\nВочевидь, ми ще побачимо, наскільки духовне відродження Майдану подібне на невидимі „скрижалі”, що впали нам з неба в найкритичнішу мить у наших блуканнях, як реальний „інструмент” для опертя нівеляції духу і правди про добро і зло.\nВласне Майдан дав урок правдивого самопізнання й розрізнення добра і зла не лише владі і суспільству, але й Церкві, що нині глибоко зав’язла в марноті, фарисейській риториці, залежності від сильних світу цього... Виглядає, що і Церква, і влада, і загалом суспільство, попри безперечні зміни, все ще тонуть в якійсь невизначеності, їхні образи губляться за димовою завісою невиразних, морально і культурно розмитих уявлень, де приховується справжня ціна дій і вчинків, а правда зникає в приблизності й байдужості до істини, закону і самої людини. Де простір віри й культури, як жива цілість, ніби не існує.\nТак і безпрецедентне за своєю глумливістю й іґнорацією закону захоплення приміщення Патріярхії УАПЦ та редакції газети „Наша віра” немов би провалилося в якусь сонну млявість різного роду посадових осіб, в якусь цілком знайому совєтського штибу глуху діру.\nВ ці ж самі дні, коли сталося погромницьке захоплення, і ніхто не поспішав виправити зло, в тому ж дусі зухвалої поверховости, приблизности й „дикого” туману в репортажах про дії нового уряду бадьоро залунало словечко „зачистки” (кадрові звісно), наповнюючи етер какофонією зловісних асоціяцій. І промовців тих у їхній нечутливості до тонкої тканини життя ніщо при цьому особливо не турбувало.\nЯк не турбує й тих, хто оперує словом „Церква”, з інтонаціями, що мають у думці щось на кшталт „офісу”, „фірми” тощо...\nНаразі доводиться визнати: нівеляція духовної культури і у владному середовищі, і в церковному, і загалом у суспільстві зайшла так далеко, що аби відтворити її функцію як інструменту єднання і розвитку суспільства і нації, як засобу утримання єдиного відчуття ієрархії істинних вартостей, аби перестати живити собою зло і погибель самої людини, аби не зробитися остаточно розбійниками у власній святині – ми з усіма своїми верствами і елітами ще не годні, не готові молитися так щиро, як молився Шевченків Варнак, в усвідомленні свого падіння й осквернення життя, - побачивши осяяний вранішнім сонцем „святий Київ наш великий”...\nЗ того й маємо стільки зла, і то навіть у Церкві. Хтось гадає, що не тільки „правдою”, а й святинею можна вже торгувати.\nАле молитва народу на Майдані за порядну владу і рідну Церкву була воістину щира.\n„Наша віра” була і залишається разом з невидимим Майданом, який обстоює людяність і правду. Бо то умова життя. Та, як і все справжнє, вона змушена жити в духовному „метапросторі”.\n„Нашу віру” передплачую майже з початку її заснування і вважаю найкращою з-поміж інших газет і дуже потрібною всім. Так хотілося читати про правдиві події, настрої людей-патріотів і в цьому 2005 році. Але вже закінчується лютий, а я не отримала в цьому році газети. Можливо, фінансові труднощі в редакції...\nМені під 80, я одинока, але з радістю заплатила б удвічі більше, аби лиш отримувати цю хорошу газету. Особливо хотілося б дістати січневе число. Так бажається і мені щось корисне зробити для України, але ми з сестрою (живе поряд) лише молимося за нашого Президента, за нашу матір-Україну та ще молимо Бога, щоб дав нам єдину Українську Православну Церкву.\nЗ виступів на пресконференції в УНІАН\nВолодимир СТРЕТОВИЧ, голова комітету ВР із питань боротьби з корупцією та організованою злочинністю, голова Християнсько-демократичного союзу\nЦивільно-правовий момент полягає в тому, що ніхто не може зайти до приміщення, якщо цього не бажають ті, хто там проживає чи працює, за винятком випадків, передбачених законом — щодо обшуку, припинення злочину чи інших дій. Натомість свавільно увірвалися в приміщення Патріярхії і вчинили там розбій. Є ще момент кримінально-правовий, адже від нападу потерпіли люди. І знову-таки влада мовчить. Я дуже занепокоєний цим, бо ми можемо заколисати надбання Майдану й усе залишиться так, як і було. Тому ми прагнемо громадянського пробудження і як представники неурядової громадської організації „Громадянська позиція” заявляємо, що владі пора опуститися на землю із піднебесної, з пагорбів печерських, і подивитися, як „маленький українець”, за словами Президента, відчуває зміни, що відбулися після Помаранчової революції. Але є таке поняття, як двостороння реституція. Якщо подібний конфлікт трапляється, то треба повернути всіх у початковий стан і тоді правовим механізмом з'ясувати, хто правий... Ми в 1991 році зробили одну методологічну біблійську помилку, — ми налили молоде вино в старі міхи. Я дуже непокоюся тим, щоби ми знову молоде вино революції не налили в старі міхи і все залишилося по-старому.\nголова оргкомітету ВГО „Громадянська позиція” та президент Асоціяції українських банків\nТе, що відбулося 4 лютого, після призначення нового уряду, має занадто багато символіки: Вони не посміли це зробити за Кучми, бо це був би розголос на всю Европу. Це провокація дуже глибинного пляну, коли двох із цих шістдесятників посміли фізично викинути з приміщення, не маючи на те ніяких юридичних підстав.\nЯкби ми провели по-людськи люстрацію, в державних органах і в релігійному середовищі, можливо, таких проблем не виникало б. Тому що дії, вчинені Кудряковим, — клясична провокація в кадебістському стилі.\n„Слово Просвіти”, ч. 8 (281), 24 лютого – 2 березня 2005 р.\nМолебень біля Патріярхії УАПЦ\nУ зв'язку з захопленням Свято-Дмитрівського храму при Патріярхії УАПЦ кримінальною групою «митрополита Мефодія» (Валерія Кудрякова) недільне богослужіння 6 лютого 2005 р. було відправлене на Михайлівській площі біля будинку Патріярхії. Молебень почався о 10.00. Очолив богослужіння архиєпископ Ігор. Йому співслужили прот. Валерій Копійка (Київ), прот. Віталій Зубак (Харків), о. Володимир Червонников (Канів), о. Ігор Герій (Київ).\nСвященики й миряни УАПЦ висловлюють надію на те, що агонія поставленого режимом Леоніда Кучми „предстоятеля УАПЦ” свідчить про завершення ганебного періоду панування в УАПЦ звичок кримінальної „зони”.\nРедакція щиро дякує усім, хто допоміг нам словом чи ділом в час випробувань. До нас доходили голоси з Англії, Америки, Франції, Німеччини, Канади, Угорщини... І ті голоси переконують: та газета мусить виходити!\nБракує слів, щоб описати обурення, яке відчуваю, і жаль, що тепер, коли, здавалося, вже минуть всі утиснення і труднощі, коли думала, що хоч і не відразу, але все таки буде легше, а тут раптово такий вчинок та ще і від духовної особи.\nТяжко повірити, що людина в літніх роках може так себе понизити. Це просто самогубство, з тою різницею, що не втрачається життя, а людська гідність.\nЦікаво, а як чуються ті шестеро, які голосували, щоб митрополит Мефодій очолював Автокефальну Церкву?\n... І тут раптово подія, яку не хочеться розголошувати, але ж і в ніякому разі не можна замовчувати. Треба вимагати відшкодування не тільки за матеріяльні утрати, персональні ушкодження, а й за образу, утрату спокою та моральні переживання кожного працівника Патріархії та „Нашої віри”.\nДо всіх, кому я висилаю „Нашу віру”, вислала копію тексту, що був на Інтернеті із додатком від мене слідуючого:\n„З огляду на подію, яка трапилася в редакції „Наша віра”, буде затримка із отриманням часопису. Мені невідомо, скільки шкоди було завдано комп’ютерам та іншому устаткуванню, чи то можливо направити, чи потрібно заміняти новим та які кошти пов’язані з тим”.\nВід об’єднання українських православних сестрицтв у США\nУкраїнська Всесвітня Координаційна Рада виступила з осудом нападу на Патріярхію УАПЦ\nУчасники форуму Української Всесвітньої Координаційної Ради (УВКР) направили до Президента, Прем'єр-міністра та Голови Верховної Ради України листа з приводу бандитського нападу на Патріярхію УАПЦ та редакцію газети «Наша віра».\nУчасники форуму констатують: «В світлі щойно проголошеної Програми - це насильство і злочин. Так само це оцінюється і в правових державах Заходу. Але практично в «новій» нашій реальності - все навпаки. Бандити залишені в захопленому приміщенні, і то під захистом міліції. Священика і парафіян викинуто з церкви. Редакція зайнята чужими людьми». УВКР зокрема наголошує, «...Ми віримо, що злочин буде належно кваліфіковано, і то невідкладно, незалежно від того, які були мотиви злочину. Ми вимагаємо, щоб список учасників злочину був оприлюднений... Чого ми чекаємо від української влади? Встановлення законности - вже сьогодні».\nВиталій ШЕВЧЕНКО Церква і злочин – несумісні\nПісля того як 2000 року Леонід Кучма з допомогою Державного Комітету України у справах релігій та Служби безпеки України повернув митрополита Костянтина з Київа до Чікаґо, а замість нього поставив над УАПЦ Тернопільського митрополита Мефодія (Валерія Кудрякова), цьому останньому дозволено правити і в Андріївському соборі в столиці. У користування йому надано кілька прицерковних приміщень.\nЗа майже п’ять років при знаменитому храмі не створено парафії. Од кількох людей, які по разу приходили туди на літургію, я чув, що казання владики майже не чути, зате чули, як він лається, в тому числі недостойно. У Божому храмі таке могло бути хіба за Леніна.\nВ Андріївському храмі скандальний митрополит освячував нагородження товстосумів „орденом Станіслава” і надання за відповідну кількатисячну проплату такого собі шляхетсько-дворянського звання „шевальє”.\n4 лютого 2005 року ті „зароблені” кошти, як видно, і були задіяні для захоплення приміщення Патріярхії УАПЦ та редакції газети „Наша віра”. Адже бандитську операцію було проведено цілком професійно. Перші зайшли троє в рясах. Стали нібито оглядати виставлені книжки та інші товари церковної лавки і сам коридор-вестибюль. Купили по свічці, зайшли до храму і там їх поставили. Далі повернули на виставку-продаж ікон. Черговому щось буркнули, пішли на другий поверх, посмикали всі двері. Потім невеликими групами з’явилися „бойовики”.\nПовернувшись з Укрінбанку, куди ходив у справах, я зупинився біля включеного внизу у чергового телевізора, де саме йшла трансляція з Верховної Ради: депутати обговорювали кандидатуру Юлії Тимошенко на посаду прем’єр-міністра. Тимчасом вестибюль заповнювався якимись людьми. Зайшов головний редактор „Нашої віри” Євген Сверстюк, поздоровкавшись і перехрестившись до церкви, пішов на 2-ий поверх до редакції. За ним пішов і я. В цей час до редакції заходить група непрошених гостей. Їхній головний каже, що всім треба зійти вниз познайомитися з якимось документом. Головний редактор набирає телефонний номер, але „гості” накидаються на нього і виривають трубку, натискують на телефон. Намагаюся повернутися. Але при східцях на другий поверх уже стоїть здоровило і нікого не пускає. Так само не пускають у бічну кімнату і до телефону на столі чергового.\nКоли прийшов „митрополит Мефодій” „зі свитою”, всіх нас з боєм виштурляли на сніг і мороз.\nПісля цього один з нападників сів на порозі, розкрив чемоданчик і став викручувати наші замки і вкручувати свої...\nОтак друге число „Нашої віри” не було завершене і не потрапило до читачів. А парафіяни храму св. Димитрія моляться на вітрі й морозі біля зачинених воріт.\nЛюди йдуть не до призначених Кучмою „митрополитів”, а до справжніх священиків, які щиро кажуть людям правдиве слово віри.\nЄвген СВЕРСТЮК ЧИ МОРАЛЬНЕ ПРАВО Є ПРАВОМ?\nВ жодних словниках ви не знайдете такого поєднання двох різних слів.\nПраво є нормою свободи. Воно має загальнообов’язковий характер, на відміну від релігії, моралі чи інших соціальних норм.\nВ метафізичних началах Канта ми знайдемо такі поняття, як громадянське право, особисте право, міжнародне право, прецедентне право, первісне право, навіть шлюбне право. Тільки не „моральне право”, оскільки це сфера психології, а не філософії.\nОднак і право, і мораль мають спільне те, що вони нормативні. Тільки норми моралі зазвичай не фіксуються в спеціальних актах, тоді як нормативні правові акти – це прийняті офіційні юридичні документи.\nМораль – це особливий тип регулювання міжлюдських стосунків, спрямований на їх гуманізацію і узгодження з вищими цілями.\nВ етичному вченні Канта, яке для багатьох поколінь було джерелом і довідником з питань моралі, виділяється центральне поняття обов’язку в культурі моралі. „Найвища моральна досконалість людини – виконувати свій обов’язок, і при тім – з самого почуття обов’язку”.\nСуворість приписів Канта зумовлена тим, що „доброчинність зі своїми раз і назавжди прийнятими максимами ніколи не може залишатися в стані спокою і бездіяльності; коли вона не рухається вверх, то вона неминуче гасне, тому що моральні максими на відміну від технічних не можуть ґрунтуватися на звичці”.\nТільки актуальна свобода вибору визначає характер поведінки...\nБез етики Канта нам не зрозуміти душі Європи яка віками культивувала моральні максими і чесноти як цінності, за які постійно дорого платили, щоб „постійно рухатися вище”. Про те, що в ґрунті тієї культури лежить римський фундамент, можна судити вже з того, що і Кант в Німеччині, як і Монтень у Франції слугуються латинськими визначеннями і скрізь наводять латинські цитати і образи. Однак дух цього максималізму – біблійний. Це передусім очищення від лжі і фарисейства. „Заслуговує уваги, - пише Кант, - що Біблія датує перший злочин, що його принесло у світ зло, не з братовбивства (Каїн), а з першої лжі (оскільки проти братовбивства повстає сама природа) і причиною всього злого називає першого лжеця і батька лжі, хоча розум не може вказати на дальшу причину цього нахилу людей до лицемірства...”\nЗгадаймо, що лицеміри з храму були першими і найбільшими ворогами Христа.\nУся висхідна дорога – камениста, як готична вежа, і в проваллях обабіч неї – лож, ласість, підлесливість... Філософ просто таки з пристрастю поета хоче скинути в прірву небуття бісові личини, що знов і знов випливають на поверхню. „Лож є приниження і як би знищення людської гідності в собі. Людина, яка сама на вірить в те, що говорить інший, має ще меншу цінність. Ніж коли б вона була просто річчю...”\nМожна ще навести подібне судження про духовне лінивство, безсоромність чи байдужість людини до голосу свого сумління... В центрі побудови – людина, яка є ціллю і не може бути засобом і вінець людини – гідність, непохитна і нерозмінна. „Людина повинна мати повагу до закону в собі”. Хтось може сказати: „що з тих готичних храмів, коли вони тепер порожні? Ще коли Достоєвський ностальгійно говорив про „священні камені Європи”... „А послухайте голоси лівих...”\nМожна слухати всіх. Але не слід забувати, що старі храми стоять просто на старій землі. Храми незримо стоять і в душах людей.\nКоли Довженко у своїх гірких роздумах часу війни торкнувся болючого питання, чому вони з нас так поводяться, адже у Франції окупанти повадяться інакше, то задумувався він не над етикою чужинців. Він думав про те, що у нас людина втратила обличчя. Вона перестала бути ціллю, стала засобом. Що вона принижена і змушена до брехні і злодійства як способу виживання. І чужинці її не поважають, бо вона сама себе не поважає.\nОднак згадаймо численні розповіді про те, як в очах українських селян раптом упав німець з усією його культурою, коли на очах людей справляв свою нужду... Яка ж гідність і самоповага, коли нема поваги до інших людей?\nАле попри все на чомусь трималися острівки людської довіри і надійності – і до війни, і у війну.\nРелігія, філософія, мораль, право, естетика – відпали...\nЩе в „Маніфесті комуністичної партії” Маркс і Енгельс не без зловтіхи одспівали стару Европу, по якій бродить тільки привид комунізму. Коли Енгельс торкнувся захитаних стовпів надбудови над старим базисом, у матеріалістичній простоті і в класовій запальності він пообіцяв після комуністичної революції ті стовпи повикидати і поставити зовсім нові. „Мораль, право і так звані вічні істини” – це у нього наче стеблина, за яку хапається старий світ. Він любить посміхатися над тією стеблиною, а потім пояснювати: „буття визначає свідомість”. Наша революція створить інше буття, гідне людини, і сама собою витвориться нова свідомість, „нова надбудова”. Ленінська революція пустила в обіг зневажливу фразу „буржуазные предрассудки”, з якою ідейні босяки викидали з життя „старе сміття” – релігію, буржуазне право, ідеалістичну філософію, „буржуазну” етику і естетику.\nПрипустимо, що міркування про базис і надбудову у Енгельса були такою собі легкою імпровізацією на розмитому тлі матеріялістичного релятивізму, який вчить, що всі істини відносні, а вся реальність дається нам у відчуттях. У матеріяліста Сталіна ці міркування стали вже “вченням”, яке узаконювало стан його свідомості і сумління, цілком вільного від релігії, права, моралі, етики, естетики – і накидало такий стан суспільству. Замість фундаментального у нашій тисячолітній традиції морально-правового кодексу – десяти заповідей Господніх…\nМожу засвідчити, що в мої студенстькі роки в атмосфері висіло поняття “загрози атомної війни”. Але мене значно більше гнітило навчання про руйнування надбудови і загрози “нової людини”, узброєної мандатом вождя. Ця людина поставила собі ціль – перетворення природи, зокрема перетворення людської природи. Та “висока ціль” виправдовувала усі засоби. Вона виправдовувала всі “помилки” і “тимчасові труднощі”. Отже людина з мандатом ні за що не відповідала. Виробився тип людини безвідповідальної і умілої писати переможні звіти. Людини без морального ядра і без живого сумління, яке дає собі звіт за свої дії.\nОднак це була тільки тенденція, одна з загрозливих тенденцій в історії людських блукань. Насправді людина залишалася жити з усіма “пережитками минулого в свідомості”, а отже залишками старої моралі, яка ятрила в собі поняття про “моральне право”, про “рештки сумління”, про чесність перед дітьми тощо.\nНа жаль ці поняття втратили силу імперативності і перейшли в пасивну сферу свідомості.\nТак само, як є природне право самозахисту живої істоти, так і є моральне право самозахисту індивіда в суспільстві. Для цього він використовує всі діючі аргументи зі сфери практичного розуму і практичної моралі. Це та сфера, яка тримається в усіх складниках народної свідомості і не дуже піддається політичним впливам. Суд громадськості за будь-якої влади завжди апелює до чесности, порядности, відповідальности, правдивости. Незважаючи на ідеологічну атмосферу, ті “апріорні синтетичні служіння”, за Кантом, залишаються в моральній природі людини. Прислів’я, приказки, прикмети – вони “понадкласові”. “Де нема соромливості, нема й чесності”. “Повний колосок додолу гнеться, а порожній угоре пнеться”. З цим усі згодні. Хоча на кожному кроці чоловік з мандатом, але без знань, навчає селян, як орати, а науковців – що досліджувати. “Кришталево чесний” чекіст складає плани розстрілів, а вчорашній злодій втілює принцип народної власності.\nМандат був замінником морального імперативу і підтримував позірну дисципліну. Коли ж та сама людина, що зробила кар’єру на “ідейній стійкості та витриманості”, відчула свободу після падіння ідеологічної системи, то народ прокинувся раптом без “народної власності” і навіть без трудових заощаджень…\nОтоді почастішали запитання про моральне право, моральний авторитет, про забезпеченість слова і про громадську довіру.\nЗдавалося б, довідники “Хто є хто” могли б внести прозорість у джунглі пристосовницької душі. Насправді ж вони перетворилися в засіб самореклами. А журналіст у своїх запитаннях не хоче заходити так далеко, як це робив Георгій Гонгадзе.\nЗло узвичаюється. “Послідовний комуніст” викриває демагогів, стає на сторожі європейських демократичних стандартів, і “захищає” православну віру. Соціаліст “об’єднаний” ревно береже право олігархічної власності, а рецидивіст доводить свою моральність... фактом членства в КПСС.\nТелебачення, якщо воно іде попереду громадської думки, може ставити питання про моральне право особи. Однак ми звикли до безпринципності під виглядом толерантності плюралізму, тоді як поняття толерантності стосується все ж таки толерування віри іншого, а не поєднання різних вір в одній особі.\nЧасто моральний рівень наших телеканалів опускається нижче всяких питань і нагадує “толерантність” простакової щодо її ледачого синочка Митрофанушки. Тоді ми слухаємо запрограмовану і наперед відому брехню людей, яким в доброму товаристві не дали б слова.\nОтут і слід поставити питання про моральне право як обов’язок. Якщо не впроваджувати норму обов’язку і чесності на кожному кроці, то вони залишаються собі в сфері пасивної свідомості. І тоді люди змушені час від часу нагадувати про моральне право тим, хто не звик дослухатися ні до сумління, ні до моральних вимог суспільства.\nПрокурору м. Київа\nп. Василю Присяжнюку\nМи, українська громада Угорщини, з величезним обуренням дізналися про жахливу несправедливість – брутальний напад та захоплення приміщення Патріархії УАПЦ та редакції нашої улюбленої газети „Наша віра” 4 лютого 2005 року. Ми є вдячні читачі цієї змістовної газети, котра є взірцем об’єктивности та толерантности, котра відроджує дух в українському народі, несучи слово віри, правди, любови і надії, лікує зболені українські душі, яку з нетерпінням чекають українці по всіх куточках світу.\nГазету закрито на невизначений час, але навіть якщо з часом, ми в це віримо, її відкриють, як дивитись в очі цим людям? Як дивитись в очі нашим дітям, адже це наша громадськість допустила, що в центрі Київа, серед дня, стали можливими такі жахливі речі.\nЦя газета напевне аж занадто добре попрацювала напередодні виборів Президента, що саме в час затвердження нового уряду України, уряду, за який молились всі без винятку читачі „Нашої віри” – на редакцію вчинено напад.\nВ будь-якій країні Европи такий злочин був би покараний якнайсуворіше.\nГолова Державного Органу Самоврядування Українців Угорщини та Товариства Української культури в Угорщині Ярослава ХОРТЯНІ\nБудапешт, 12 лютого 2005 р.\nП'ята річниця упокоєний Патріярха Димитрія\n25 лютого 2005 р. Українська Автокефальна Православна Церква вшановує п’яту річницю упокоєння Патріярха Димитрія. Заупокійні богослужіння з цієї нагоди почалися в неділю, 20 лютого. Освячена Патріярхом Димитрієм Свято-Дмитрівська церква при Патріярхії перебуває захопленою кримінальною групою «митрополита Мефодія». Тому її парафіяни молилися за спокій душі Патріярха Димитрія біля приміщення замкненого храму.\nРозбій і глумління\nМи, просвітяни міста Кам’янського (Дніпродзержинська), що на Січеславщині (Дніпропетровщині), обурені брутальним розбійним нападом бойовиків, керованих „митрополитом Мефодієм” (Валерієм Кудряковим), на Патріярхію УАПЦ і редакцію газети „Наша віра”.\nВражає та обставина, що „диригентом” цієї розбійничої вакханалії був клірик. Українці за час виборчого марафону надивились на „неканонічні” обійми іншого канонічного митрополита з колишнім прем’єр-міністром, але означений жорстокий погром під безпосереднім оперативним управлінням вищого ієрарха – це вже занадто! Гіршої компрометації священичого сану і високого священичого покликання духовенства важко було й уявити. А в юридичному сенсі схоже на кримінальний злочин.\nВражає і момент звершення „розборки” – час, коли чи не вперше за українську історію відкрито і святково мінялась виконавча влада на державному Олімпі.\nОсквернювали, на наше переконання, не лише Храм, а й світлу високу мить народовладдя – акт Єднання української влади з рідним народом.\nДо якої ж фарисейської ниці та розбещеної гордині треба було дійти „митрополитові”, щоб замість християнського смиренномудрія розбійно добувати Геростратову славу!\nЗакликаємо органи правопорядку терміново розслідувати розбійницький дебош, керований сумнозвісним „митрополитом Мефодієм”.\nОстанні 15 років редакція на чолі з п. Євгеном Сверстюком видає унікальну газету, що на нашу думку, є енциклопедією християнської духовности українців.\nСподіваємось, що правда і справедливість восторжествують!\nЧлени Дніпродзержинського міського осередку Всеукраїнського товариства „Просвіта” імени Тараса Шевченка:\nВіктор Кравченко(голова осередку), Людмила Кучер, Петро Войтюк, Ганна Дубікова, Нестір Грабовецький, Олександер Чередниченко, Олена Козак, Людмила Тума, Михайло Гринишин, Михайло Рогатинський, Лариса Рогатинська.\nДорогі журналісти „Нашої віри”! Газети, за якою я скучаю, просіть Бога, щоб Бог дав вашим кривдникам ліпший розум, бо не відають, що роблять.\nОсь яку пісню про Євгена Коновальця я склала:\nБорімося і поборемо! А Бог нам допоможе.\nПравдою світ перейдеш, а брехнею і до порога не дійдеш.\nс. Скибник на Львівщині\nБойовики в рясах\nОстаннім часом живемо у специфічній, якійсь піднесеній атмосфері, коли наше суспільство, роблячи дедалі впевненіші кроки на шляху до громадянського самовизначення, з неослабною увагою стежить за першими діями нової влади — з довір'ям і готовністю вносити свої корективи. Ще жива пам'ять недавніх очисних змагань, не згасли відблиски помаранчового спалаху. Тому особливо гостро, як потворний дисонанс, сприймаються такі події, як напад на приміщення Патріярхії Української Автокефальної Православної Церкви в Київі та редакції газети „Наша віра”. Єдиної у своєму роді газети філософсько-релігієзнавчо-культурологічного характеру, знаної в Україні й світі, редаґованої відомим публіцистом, філософом і правозахисником Євгеном Сверстюком, якого незвані гості брутально виштовхали на мороз.\nЙдеться про саме явище, дике й незбагненне в цивілізованому суспільстві: нападницькі акції таких собі біляцерковних бойовиків, іноді, як свідчить останній випадок, навіть у рясах. Прецедентів не бракує: періодичні напади на церкви чи священиків „неугодних” конфесій, акції, пов'язані із захопленням спірних приміщень, зокрема Київо-Печерського державного заповідника. Все це має вирішуватися шляхом переговорів, угод, компромісів, судових процедур, — натомість грубе насильство, мовби освячене (!) Божою волею. Страшенно небезпечний, варварський парадокс!\n12,13 і 15 лютого 2005 р. вірні Свято-Михайлівської парафії м. Київа молилися під відкритим небом біля захопленої злочинцями Патріярхії. Під час освячення свічок з Патріярхії вийшли два молодики кримінального вигляду, які демонстративно почали бавитися пістолетами. За спостереженнями очевидців, у приміщенні Патріярхії було зірвано пломби з дверей, Мефодієві „охоронці” переглядали документи, приватні речі.\nПатріярхія Української Автокефальної Православної Церкви не розглядає цей інцидент як вияв міжконфесійної боротьби. На приміщення Патріархії здійснено злочинний напад, завдано значної матеріяльної шкоди й моральних збитків громадянам України. Постраждали матеріяльні цінності – ікони й інші освячені речі з каплиці Патріярхії та виставки церковного мистецтва, що постійно діє при Патріярхії. Ми розглядаємо злочинний напад як звичайний кримінальний злочин і вимагаємо судити нападників згідно з відповідною статтею Кримінального кодексу України. Категорично відкидаємо претензії цих осіб на належність до Української Автокефальної Православної Церкви: згідно з православними канонами та статутом Української Автокефальної Православної Церкви ці особи за грубі порушення канонів давно перебувають поза церковною огорожею.\n15.02 – 21.02. 2005 р. „Слово істини”\nЄвген СВЕРСТЮК Віра без закону\nЗа таку “віру” колись спалювали. Але живемо не в середньовіччі. В міністерстві юстиції України зареєстровано десятки релігій. В тому числі нехристиянські і антихристиянські, як , наприклад, Рун-віра.\nІнша справа, що у вірі потрібно ідентифікуватися. Як кажуть, не йти зі своїм уставом в чужий манастир. Крім уставу, для Церкви православної найважливіше – закони життя, проповідані Христом, дух. Поза цінностями духовними Церква не має сенсу.\nУкраїнська Автокефальна Православна Церква постала як утвердження віри і Закону, на місце зформалізованої Церкви, зрощеної з політикою і владою.\nУсі ми знаємо, що вона ніколи не мала усталеної єрархії, а трималася на відданих священнослужителях, людях непохитної віри. Митрополит Василь Липківський безстрашно тримав на собі тверду віру і опір большевицькому режимові.\nПатріярх Мстислав ще в роки окупації набрався сміливости всупереч владі розпочати процес відродження УАПЦ і вірно служив Церкві до кінця, маючи за 90 років.\nПатріярх Димитрій взяв на себе тягар служіння і самовіддано тримав на собі гідність Церкви.\nВ суспільстві перестали згадувати про УАПЦ, як тільки її очолив незрозумілий митрополит Мефодій. Спадщина Патріярхів для нього не важила. “Без державної влади ми ніхто і ніщо”, – сказав він. Це була позиція протилежна. Дехто вжахнувся: це ж людина іншої віри, чужої духові християнської Церкви. Адже ми вірили в Боже Царство не від світу цього, а він, навпаки, вірить в князя світу цього. Предстоятель не проповідував у церквах, не говорив перед громадами, не давав ладу Церкві, а мав якісь свої справи. Він мав іншого бога. Той бог накладав з владними і бізнесовими “крутими” і не знав поняття гріха. Ставало ясно, що Мефодій сповідує іншу віру – без Закону, який вимагає праведности і смиреномудрія, стриманости і духовного самовдосконалення. Його спроби створити з церкви політизовану структуру почалися зі скреслення “інакодумця” архієпископа Харківського і Полтавського Ігоря, що заповідався як наступник Патріярха Димитрія, а закінчилися фактичним відходом від справ УАПЦ та створенням своєї групи прихильників, і то позацерковних, з осідком в стародавній Андріївській церкві в Київі.\nКоли вони 4 лютого вчинили напад на культурний центр УАПЦ з каплицею св. Димитрія і розгромили редакцію газети “Наша віра” – це здавалося настільки далеким від духу християнської Церкви і від здорового глузду, що настав шок і відключення щойно призначеної Президентом влади.\nМинає місяць, а все це видовище розбою в Церкві серед білого дня з табличкою “ремонт” досі триває, наче явлена притча, щоб ми зрозуміли: ось до якої наруги над святинею веде наша байдужість до головного і першорядного.\nМетаморфози в УАПЦ почалися ще тоді, коли розсварені між собою владики ухвалювали скреслення зі списку єпископів, патріярха УАПЦ Димитрія і архиєпископа Ігоря. Хтось їх осмикнув – не зважилися. І не змоглм домовитися – що далі?\nПорочне мовчання запанувало в Церкві без пастиря. Не зрушилося і тоді, коли в 2003 році в “Нашій вірі” були опубліковані мої полемічні статті “Чи виносити сміття з храму” і “Відкритий лист”. Це був заклик до дискусії про головне: чи будемо будувати і очищувати УАПЦ, чи будемо спостерігати, як позарелігійний митрополит на замовлення Кучми перетворює нашу Церкву на оперетку з висвяченням псевдомасонів та бродячих єпископів…\nВ здоровому організмі такі суворі слова мали б прозвучати, як вибух. Тільки тут була важка тиша. І політичні радники Мефодія не радили йому йти і громити редакцію газети “Наша віра”. Вони залягли на дно аж на 2 роки. Президент Кучма розбудовував Московський Патріярхат в Україні і готовив його до особливої ролі у виборах 2004. Ніхто дуже не чіпав Київського Патріярхату як Церкви дипломатично ізольованої і забльокованої. А УАПЦ тихо зруйновано зсередини за методом, виробленим сталінськими спецслужбами: шкаралупа хай буде, але без серцевини …\nДіяла автономно Харківська і Полтавська єпархія на чолі зі “скресленим” архиєпископом Ігорем. Діяли сотні парафій УАПЦ по всій Україні. В Київі діяв Центр візантології і патристики при Патріярхії. Розширилась тут парафія св. Димитрія, при ній – школа вивчення Біблії і дитяча школа. Виходила газета “Наша віра” за підтримкою читачів з України і з багатьох країн Заходу. І все це разом означало, що УАПЦ як перспектива Українського православ’я канонічно поєднатися зі спорідненими Церквами США, Канади і Константинополя реально жива, незважаючи на сепаратні дії Мефодія.\nОсь що стало причиною нечувано кримінального кроку – на знищення того культурного центру як живої ланки для відновлення канонічного зв’язку Київа з Константинополем.\nСтратеги цього бандитського нападу не могли не розуміти, що це самознищення Мефодія як митрополита і як Предстоятеля УАПЦ. А проте могла бути і інша думка: єпископат УАПЦ пасивний і залежний – все проковтне, а священики і вірні – вони ж і так не поминають Мефодія в своїх Церквах…\nОдне слово, Мефодієві вже втрачати нічого…\nАле вони помилилися в тому, що недооцінили дух часу і резонанс.\nВ пресі, на радіо, по телебаченню пішли одна за одною публікації про “мефодіївську церкву”. Не дуже відомий в Тернополі, Мефодій стає “найпопулярнішим” діячем “тіньового православ’я”. Досі він з буйною компанією порядкував в Андріївській Церкві, і нічого не було чути, крім леґенд про ящики з порожніми пляшками.\nВперше його компанія вийшла разом “на люди”, коли вчинили напад на Патріярхію – хто в рясах, хто в шкірянках, хто в куфайках. Найлеґітимніший з них показав мені бірку з надписом “адвокат Шульженко”. І здалеку, як на дикому ринку, показав мені якийсь рукописний папірець.\n– Що це? Хто ви є? – запитую.\nВони обступили юрбою з десятками відеокамер і мікрофонів, чекаючи розпачливих криків на допомогу. Жаль, що у мене не було відеокамери. Хоча ясно, що вона була б вирвана з рук і “конфіскована”. Навіть телефон, яким я викликав міліцію, грубо вирвали з рук, і при цьому кидали найбрутальніші слова. І то було брудніше, ніж у кримінальних фільмах, де не розкидаються словами і не лишають слідів. “Мефодіївська церква” була розв’язною, як на пекельних картинах Босха, і це наводило на роздум про особливо небезпечний тип, замаскований рясою.\n“Ви безбожники”, – казав о. Валерій, якого вони витягували за ноги з Церкви… А вони – сміються…\nОтже, “Мефодіївська церква” не піддається опису. Але вона стоїть в моїх очах, як суспільна загроза: адже він їх посилатиме на роботу з людьми. І люди прийматимуть одяг за ознаку священичого сану. І люди потім сахатимуться православної церкви і будуть записуватися хоч у мормони.\nСуспільство в небезпеці!\nЗвичайно, Мефодій отримав від журналістів усі запитання, які доводять його до напівпрозорости. Починаючи від прихованої кримінальної статті за злісне хуліганство (що постійно повторюється в його “житії”) і закінчуючи співпрацею з російським ФСБ, що дає нам ясніше уявлення про його ролю у дискредитації Українського Православ’я. “Скандал в УАПЦ” мав відвернути увагу від скандальної ролі УПЦ МП, причетної до фальсифікації виборів в Україні. Нині всі знають, що і Московський Патріярхат і “Мефодіївська церква” переступили закон про політичну нейтральність Церкви і пішли на виконання політичного замовлення Кремля, тобто разом з усією аґентурою одурювали народ і паплюжили демократію. Вони служили іншим богам, і всі знають їхніх богів.\nПісля усіх публікацій “церква Мефодія” вже не може прикриватися реєстрацією в Мінюсті, тому що вона не є УАПЦ і навіть не є відколотою часткою УАПЦ, а якимось злоякісним утворенням.\n“Церква Мефодія” – то самодіяльний витвір з уміло використаними чужими документами, власне позацерковне утворення, вороже духові УАПЦ і заповітам Патріярхів УАПЦ. Слава Богу, що вона засвітилася в бандитському нападі 4 лютого і продемонструвала виклик новій демократичній владі та її принципам.\nОсь чому треба вбачати в цьому нещасті руку Провидіння, яке просто нам показує, хто є хто. І нагадує: православні християни, очищуйтесь! Покайтесь за свій гріх байдужости до Церкви, гріх терпимости до зла і прислужуванні лукавому, який навіть не дуже маскується.\nНам потрібна Церква для служби Богу. А їм потрібно використати старий храм для квазімасонських обрядів, для довільних самосвячень і розваг з залученням “крутих”, які граються в релігію. Їхні боги не вимагають заборон і не ставлять вимог. Це релігія без закону і без ідеалу. Така релігія є зручним прикриттям для нелеґального бізнесу і комфортним прикриттям найтяжчих гріхів. Одні визнають ідеал Мадонни, інші – содомський ідеал, але, як зауважив Ф.Достоєвський, найгірші ті, що сповідують содомський ідеал і водночас ідеал Мадонни.\nУкраїна засвітилася Майданом, і для багатьох людей у світі це було чудом.\nАле це чудо явилось нам як заклик до очищення в особистому, в громадянському, в церковному житті.\nУкраїнське православ’я в глибокому занепаді. Вся надія на віруючий народ, а не на єпископат. Каноніничими вважають себе і ті, що співпрацювали з КҐБ, і ті офіцери спецслужб, кого готували до роботи в Церкві. Єпископами вважають себе і ті, кого люди не вважають християнами.\n“Мефодіївська церква” не є ні Українською Автокефальною, ні мусульманською, ні буддистською. У всіх справжніх є спільні морально-етичні принципи. Вони дають людям певність і надію.\nМефодіївська церква – проти православних, проти католиків, проти протестантів, проти віруючої людини. Вона сповідує матеріялістичну релігію і бойові методи „любови” до ближнього. Вона обслуговує розваги владних людей, які не беруть на себе ніяких моральних зобов’язань.\nВ одному журналі я читав, що в Бразилії з’явилась нова порода бджіл, які не приносять меду. Вони сильніші за звичайну бджолу, і вбивають її, забираючи мед. Для екологічної служби клопіт: як їх вирізнити і відокремити…\nЮрій ВІВТАШ Похмільне сафарі командора\n„Гори зрівняти – ідея гарна, не смішна”\n(Ф. Достоєвський, „Біси”)\nМоральне неблагополуччя та судомні злами світу, наростання гострої цивілізаційної, власне антропологічної кризи чи не щодня обдаровує через „медія” або в реальному житті своїми болотняними „орхідеями” та абераціями. Дія сил ентропійних вибірково-ювелірна, гнучка й діялектична: приміром, в чомусь геть усе аж через вінця дозволити, скажімо, нікчему оголосити неперевершеним письменником і „глобалістичними” методами признати світочем і клясиком навіть у папуасів, а біля пам’ятника Тарасові Шевченку поставити статую, хоча б і снігову, але Будди, в інших же, серйозніших випадках, клясично заборонити, сплюндрувати, розгромити, ліквідувати... Не кажучи вже про спокійне і методичне перемелювання української інтеліґенції як кляси та „зачисток” окремих журналістів; постійно стоїть питання й про нищення важливих нервово-духовних центрів „аборигенів” з їхнім бачення як України, так і змісту та подальших перспектив часу. Власне, це війна проти Гуманізму, справжнього. „Злам меж”, так би мовити...\nВідтак, новопосталий образ ентропії, занепаду і спрощення гармонійного змісту існуючих під сонцем речей, переможне шестя глобалізації з постсовдепівським кримінальним відтінком... Се „браток”!\nОтруєння В. Ющенка... Кпини на адресу хворого Папи Івана Павла ІІ, вбивство Масхадова... Замахи на життя Вселенського Патріярха Варфоломія, майже леґальне розростання найрадикальніших сатанинських сект - усе це створює видиво перемагаючої бісівщини і враження свідомо деморалізуючого „хороводу демонів”, як для декого вразливого, ніби вже в „передапокаліптичну” епоху.\nСучасний „світ” – той, що згідно з Євангелією, як „ловить”, так і всечасно, постійно „минає”, не знаючи про триваючий суд над собою; чи більш реально-предметний світ вже за вікном з телевежею як континуум, лава застарілого і вже „новітнього” хаосу і спустошення, все ж нагадує й Вія, який своїм жезлом – пальцем доволі вправно показує на своїх дійсних ворогів, і хоча його рать як з місцевих, так і з безвізово приїжджих кікімор може діяти лише до першого півнячого кукурікання, все ж має і він „мановєніє удачі”, за яке „держіца” та й „уриваєт”.\nЩе Отці Церкви, а за ними печерські давні аскети, як вже згодом Гоголь чи той же М. Булгаков зауважували, що келія самітника, як і святі київські пагорби, надзвичайно притягальні водночас і для різноманітної бісівщини, зокрема в облаченні як світському, так і псевдоцерковному, котра хоч і застряє у вікнах храмів з першими криками півня, все ж до того встигає накоїти чимало лихого. І не дивно: вони ж бо встигли повчитися якщо не в „пажеських корпусах”, то тоді хоча б у відповідних „школах” чи „академіях”, яко „надлюди” в лоджіях чи псевдоложах з бантами на шиї, „прібамабасами” і золотими самопальними орденами.\nТому як спробу реваншу, як похмільний синдром української Вандеї можна сприйняти напад фашизоїдних сек’юриті під проводом „месира” Кудрякова на Патріярхію УАПЦ на Володимирській гірці у Київі та, зокрема, редакцію газети „Наша віра”, яка впродовж свого 15-річного існування мала „світову пресу” та визнання поважних релігійних діячів як серед іноземців, так і української діяспори.\nА що ж наші ліберали? Вони, як Манілов, „краснобайствують”, „ліберальствують”, вони власне ще у візочках, „ще ростуть” і тільки вчаться й лише починають підступатися до розуміння тонких духово-політичних речей і справжніх невидимих підвалин будь-якої влади... Вони розказують про щось дуже рожеве, гарне, високо літаюче і для всіх в перспективі дуже солодке.\nА від згаданої події пахне не лише звичайним криміналом, і провокацією, але й онучами, якимсь місцевим „Судоплатовим” і трохи „союзом русского народа” з кастетами, горілкою і киями та мутантами на джипі.\nЗупинити погромників! Більше світла!\nЗ заяви керуючого справами Патріярхії Української Автокефальної Православної Церкви архиєпископа Ігоря з приводу захоплення приміщення Патріярхії 4 лютого 2005 року.\nПатріярхія Української Автокефальної Православної Церкви не розглядає цей інцидент як вияв „міжконфесійної боротьби”. На приміщення Патріярхії здійснено злочинний напад, завдано значної матеріяльної шкоди й моральних збитків громадянам України. Постраждали матеріяльні цінності - ікони й інші освячені речі з каплиці Патріярхії та виставки церковного мистецтва, що постійно діє при Патріярхії. Ми розглядаємо злочинний напад як звичайний кримінальний злочин і вимагаємо судити напасників згідно з відповідною статтею Кримінального кодексу України. Категорично відкидаємо претензії цих осіб на належність до Української Автокефальної Православної Церкви: згідно з православними канонами та статутом Української Автокефальної Православної Церкви ці особи за грубі порушення канонів давно перебувають поза церковною огорожею.\nВиклик новій владі\nОдним із численних викликів новій владі будуть її взаємини зі ЗМІ. Власне, чому будуть? Виклики, як нав'язлива тінь, уже волочаться за новим урядом. Можна погодитися з Євгеном Сверстюком, що брутальний напад на Патріярхію Української Автокефальної Православної Церкви в центрі столиці України серед білого дня в той момент, коли затверджений Президентом України Віктором Ющенком новий уряд зібрався на своє перше засідання в кінозалі Верховної Ради, є диявольським викликом оновленій владі. Чи відреаґувала ця сама влада на виклик?\nЗамість відповіді наведу в скороченому вигляді інформацію від Центру громадських зв'язків Головного управління МВС України в Київі, здобуту довгою і наполегливою працею. „Попередньою перевіркою встановлено, що фізична сила між конфліктуючими сторонами не застосовувалась. Охорону громадського порядку на території манастиря, з метою недопущення протиправних дій, забезпечує наряд міліції”.\nНа цей канцелярський документ мені довелося витратити майже чотири години. Таку оперативність можна охарактеризувати виразом «опір матеріялу» в особі начальника згаданого Центру громадських зв'язків Дмитра Андреєва, а можна вважати і явним затягуванням часу. Хоча, як мінімум, мав би бути коментар компетентної людини в погонах.\nНова влада або, як у випадку з Омельченком, нова-стара влада потребує отих „ланцюгових псів демократії”, які допомагатимуть їй адекватно відповідати на нові виклики. Можна не сумніватися, що їх буде чимало.\nТарас МАРУСИК, журналіст Радіо „Свобода”\nЗвернення до клиру й мирян УАПЦ «Про скликання Помісного Собору Української Автокефальної Православної Церкви» (6 лютого 2005 р.)\nУкраїна сьогодні на порозі великих змін. З огляду на кризу, що настала в житті Української Автокефальної Православної Церкви після обрання предстоятелем митрополита Мефодія (Кудрякова), виявляючись у занедбанні Церквою її апостольської місії, катастрофічній втраті суспільного авторитету й довіри, співслужінні з особами, відлученими від Церкви, позбавленими сану, підданими анафемі, порізненні єпархій і клиру, втяганні Церкви в сумнівні політичні та комерційні проєкти, антиконституційній передвиборчій аґітації, а врешті решт обернулася ганебним скандалом із захопленням приміщень Патріярхії кримінальною групою, очоленою митрополитом Мефодієм (Кудряковим), ніби у відповідь на інавґураційну заяву Президента Віктора Ющенка саме під час проголошення програми уряду Юлії Тимошенко 4 лютого 2005 р. Відгукуючись на численні звернення священнослужителів і мирян Української Автокефальної Православної Церкви щодо скликання Помісного Собору, закликаємо:\nПровести протягом лютого - березня 2005 р. єпархіяльні собори для розгляду стану в Церкві.\nСкликати в травні - червні 2005 р. Помісний Собор Української Автокефальної Православної Церкви для унормування церковного життя в дусі Вселенського Православ'я.\nВизнавати Блаженнішого митрополита Константина єдиним леґітимним главою Української Автокефальної Православної Церкви як у діяспорі, так і в Україні.\nПовернутися до заповіданої Патріярхами Мстиславом і Димитрієм програми творення єдиної Помісної Української Православної Церкви та підготувати до Помісного Собору УАПЦ конкретні пропозиції в цьому напрямку.\nІГОР, Архиєпископ Харківський і Полтавський. Митр. прот. Юрій БОЙКО, Народний депутат України, Євген СВЕРСТЮК, редактор газети "Наша віра". Валентина ЧЕШКОВА, Голова Всеукраїнського братства апостола Андрія Первозванного.\nЗі звернення до Віце-прем’єра з гуманітарних питань п. Миколи ТОМЕНКА та Міністра внутрішніх справ п. Юрія ЛУЦЕНКА\nЦя дія має явні ознаки провокації, це виклик новій владі, яку випробовують на здатність протидіяти насильству як засобу розв'язання міжцерковних та міжконфесійних конфліктів. Після дзвінка в міліцію та прибуття міліціонера, за його розпорядженням приміщення церкви та редакції газети було опечатане. Але на сьогодні печатки зірвано і нападники вже порядкують у захоплених ними приміщеннях, зокрема і в редакції газети «Наша віра». Безпосереднім наслідком такої дії є переконання, що насильством можна досягати бажаних результатів.\nОсобливу тривогу викликає те, що завдано удару по одному із важливих осередків української культури і просвіти — газеті «Наша віра», єдиній загальнонаціональній газеті, в якій на належному рівні обговорюються питання християнської релігійної думки. Газета вижила у протистоянні скорумпованій владі в часи кучмізму, обстоюючи духовні цінності як основу суспільного і політичного життя. Якими б мотивами не керувалися люди, що силою захопили приміщення, але те, що вони вдалися до насильницьких дій саме тепер, у час оновлення влади, насторожує.\nДержава відокремлена від Церкви, але, діючи у межах закону, вона зобов'язана вживати заходів, спрямованих проти використання насильства у розв'язанні будь-яких суперечок. У нападників була можливість діяти цивілізовано, законно, звернувшись, зрештою, до суду, якщо б шляхом переговорів не вдалося дійти згоди. Застосування ж насильства дає цілком законну підставу для звільнення захоплених приміщень і покарання нападників. Це буде знаком того, що держава обстоює цивілізовані, законні способи розв'язання будь-яких конфліктів у суспільстві.\nКАСЬЯНОВ Георгій Володимирович, доктор історичних наук, директор Інституту навчальної літератури Міністерства освіти і науки України;\nКУЗНЄЦОВ Володимир Іванович, доктор філософських наук, професор, головний науковий співробітник Інституту філософії НАН України, член Асоціяції філософії науки США (PSA);\nЛІСОВИЙ Василь Семенович, кандидат філософських наук, старший науковий співробітник Інституту філософії НАН України;\nКОЦЮБИНСЬКА Михайлина, старший науковий співробітник Інституту літератури НАН України, заслужений діяч науки;\nПОЛІЩУК Ніна Павлівна, доктор філософських наук, провідний науковий співробітник Інституту філософії НАН України;\nПОПОВИЧ Мирослав Володимирович, доктор філософських наук, професор, академік НАН України, директор Інституту філософії НАН України.


В Мелітополі затримали двох крадіїв-домушників - Телеканал Z\nВ Мелітополі затримали двох крадіїв-домушників\nГоловна / Uncategorized / В Мелітополі затримали двох крадіїв-домушників\nПрацівники поліції затримали на місці злочину двох чоловіків, які в Мелітополі проникли до квартири та скоїли крадіжку майна на суму понад 55 тисяч гривень, повідомляє Відділ комунікації поліції Запорізької області.\n10 січня працівники карного розшуку Мелітопольського відділу поліції Головне управління Національної поліції в Запорізькій області затримали двох крадіїв. Останні саме виносили із помешкання викрадене майно.\nПоліцейські встановили, що зловмисники проникли до квартири на проспекті Б.Хмельницького шляхом підбору ключів та викрали ноутбук, золоті вироби та гроші. Загальна сума збитків – понад 55 тисяч гривень.\nПідозрюваними виявились 40-річний житель Мелітополя та 30-річний мешканець Запоріжжя. Зловмисники раніше вже були неодноразово засуджені за корисливі злочини.\nВикрадене майно вилучено правоохоронцями. Окрім того, під час санкціонованих обшуків поліцейські виявили відмички та інші викрадені речі, власники яких встановлюються.\nНа сьогодні підозрювані затримані в порядку ст. 208 Кримінально-процесуального кодексу України.


Як захищають пам'ятники від війни: фоторепортаж з Києва - 1NEWS.COM.UA\nHome/Ексклюзивне/Як захищають пам’ятники від війни: фоторепортаж з Києва\nЯк захищають пам’ятники від війни: фоторепортаж з Києва\n07 Квітня 2022 15:41\n43 день війни в Україні. І майже тижневе затишшя у Києві. Столиця поступово повертається до довоєнного життя – починають відкриватися торгові центри, проводяться продуктові ярмарки і навіть деякі маршрутки знову почали возити пасажирів. Сирени звучать дедалі рідше і ця тиша мимоволі лякає.\nЛякає те, що ніхто не знає, чого чекати завтра. 5 квітня в інтерв’ю українським ЗМІ Президент України Володимир Зеленський заявив: «Ми розуміємо, що навіть якщо ми підпишемо найпотужнішу угоду, Росія через два роки може повернутися. І, якщо ми з вами приймаємо це, то відповідно так і діємо».\nТе, що ворог пішов зараз з Київщини, не означає, що він знову не повернеться. Особливо враховуючи те, що Маріуполь, Харківщина та Донеччина кожного дня продовжують потерпати від сусіда-терориста.\nВ тому ж інтерв’ю українським ЗМІ Зеленський зауважив, що Україна вже ніколи не буде тією, якою вона була до війни. Доведеться пристосовуватися до нового ритму життя. Можливо, навіть до буденності, в якій скрізь присутні військові.\nВолонтери культури разом зі столичними чиновникам теж розуміють, що ворогу все одно, що нищити – військову інфраструктуру чи об’єкт культурної спадщини ЮНЕСКО. Отже вже декілька тижнів поспіль в Києві та інших містах активісти активно укріплюють пам’ятники від можливих руйнувань. Деякі обкладають мішками з піском, деякі риштуванням.\nКореспондент 1News проїхався Києвом та сфотографував найбільш відомі пам’ятники столиці.\nСтоличний фунікулер прикрашений яскравими вітражами, які могли постраждати в будь-який момент. Активісти «Мапи реновацій» були одними з тих, хто активно збирав кошти на захист вітражів. Необхідну суму назбирали за два дні.\n«276 220 грн від 662 доброчинців – вражає. За 2 дні спільнокошту нам з вами вдалося зібрати гроші на укріплення 12 вітражів верхньої станції київського фунікулеру. Тож ми урочисто зупиняємо збір. Наразі вже змонтовано перший захисний щит», – зазначається в дописі на сторінці «Мапи реновацій» від 25 березня.\nФунікулер в Києві\nДепартамент охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації також активно сприяє захисту пам’ятників. Так, директор департаменту Олександр Никоряк майже щодня звітує про виконані роботи і дякує всім волонтерам, які допомагають у захисті культурної спадщини.\nПам’ятник Голохвастову та Проні Прокопівні («За двома зайцями»)\n«Підтримка колосальна. Ми вже отримали понад 150 дзвінків з пропозицією допомоги. Завдяки вашій допомозі ми наразі отримали: 50 робочих; 20 альпіністів і 20 будівельників; 2 екскаватори; 2 генератори. А також окремо 7 будівельних компаній, які долучилися до робіт», – писав на своїй сторінці у Facebook Олександр Никоряк 1 квітня.\nНа сьогодні в Києві захищені від можливого руйнування пам’ятники Тарасу Шевченку, Лесі Українці, Гетьману Сагайдачному, Григорію Сковороді, Михайлу Грушевському, Богдану Хмельницькому, Ярославу Мудрому та Володимиру Великому.\n4 квітня почали укріплення пам’ятника засновника Києва. Також вже захищені колона Магдебурзького права та скульптура Самсона на Подолі.\nДепартамент культурної спадщини КМДА зауважує, що не збирає гроші на захист пам’ятників, він приймає допомогу виключно у вигляді будівельних матеріалів та «робочих рук». Також залучає до роботи будівельні компанії, які погоджуються надати допомогу в укріпленні пам’ятників та об’єктів культурної спадщини.\nЗбором коштів, в свою чергу, займаються громадські організації та волонтери.\nПам’ятник Ярославу Мудрому, який захистили за рахунок однієї з будівельних компаній\nПоки українці намагаються згуртуватися для того, щоб мінімізувати втрати від агресії ворога, громадяни сусідської держави іронізують. Так, на сторінці активістів, які в мирний час проводили фестиваль Don`t take fake (фестиваль, присвячений міським субкультурам, вуличній моді, сучасному альтернативному мистецтву та активному способу життя – ред.), можна прочитати, наприклад, наступні повідомлення: «Охер*ть! Мы памятники не трогаем, в отличие от вас», «Это бессмысленная трата мешков», «(Защищаете) историю, которую создали для вас русские. Страну, которую для вас создали русские. И все бы молчали об этом, пока вы не начали оскорблять русский народ… То, что сейчас происходит, исключительно по вашей вине, по вине хохлятского народа, во главе с продажным зеленским…», «Продажные нацики» тощо.\nПодібні коментарі яскраво ілюструють різницю між критичним мисленням українця і росіянина. Ми – єдині в захисті своєї країни, згуртовані в умовах війни і чи не кожен готовий допомагати, чим може: волонтерити, шити захист для військових, писати правду в новинах, йти добровольцем в територіальну оборону чи захищати культурну спадщину. Росіянин вірить виключно телевізору і «бункерному диктатору», який вважає, що Княгиню Ольгу та Михайла Грушевського створила для України Росія.\n*матеріал містить в тому числі особисті думки журналістів 1News\ndon’t Take Fake війна в Україні Пам’ятник Богдану Хмельницькому Пам’ятник Володимиру Великому Пам’ятник Голохвастову та Проні Прокопівні («За двома зайцями») Пам’ятник Григорію Сковороді Пам’ятник Княгині Ользі Пам’ятник Лесі Українці Пам’ятник Миколі Лисенку Пам’ятник Михайлу Грушевському Пам’ятник Петру Сагайдачному Пам’ятник Тарасу Шевченку Пам’ятник Ярославу Мудрому Фунікулер в Києві ЮНЕСКО\nВ Италии старинный монастырь можно купить по цене кофе\n26 Лютого 2019 17:10


Створення теорії біополя | Статьи\nНаписано авторомOpticsToday\t 13.02.2010 29.04.2010 Оставьте комментарий к Створення теорії біополя\nА. Е. Акімов і Г. Н. Шипов при розгляді природи свідомості через специфічні прояви торсіонних полів – матеріальних об’єктів, які доходять висновку, що свідомість є сама по собі матеріальним об’єктом. А з фізичної точки зору є особливою формою польової (торсіонної) матерії.\nБагаторічне вивчення й застосування на практиці методів Східної медицини, аналіз літератури про торсіонні поля привело авторів даної статті до створення теорії біополя. Автори вважають, що біополе за своєю фізичною природою є торсіонним (інформаційно-енергетичним) полем, що має певну просторову геометричну структуру й частотну характеристику, яка генетично обумовлена й розвивається в процесі онтогенезу на тлі торсіонного (інформаційно-енергетичного) поля землі й польових взаємовідносин, що визначають й регулюють біофізичні й біохімічні процеси в організмі спрямовані на підтримку гомеостазу (гомеокінезу), у тому числі біопольового й біоелектромагнітного.\nОдноклітинний організм і клітина багатоклітинного організму, що складаються з неорганічних і органічних речовин мають певну морфологію, торсіонні (інформаційно-енергетичні) поля специфічні для біологічних об’єктів. Суперпозиція біологічних специфічних торсіонних полів у багатоклітинному організмі в процесі онтогенезу утворює і визначає характерне інтегральне торсіонне поле тканин. Суперпозиція торсіонних полів тканин створює й виявляє інтегральне торсіонне поле (біополе) усього організму, що має свою просторову геометрію і специфічну структуру. Кожний організм має своє власне торсіонне поле зі специфічною просторово-частотною структурою.\nСформовані в процесі еволюції молекули ДНК мають певну будову й просторову геометрію. Це визначає специфічне для молекули ДНК торсіонне поле. Важливими властивостями торсіонних полів є їхня здатність до самогенерування й вони мають пам’ять. Тому інформація, закладена в біополе молекули ДНК, визначає й відповідає її будові й просторовій геометрії. За законами торсіонних полів в умовах біопольових і польових взаємодій спадкова інформація, закладена й закодована в молекулах ДНК, починає реалізовуватися шляхом активізації певних універсальних функціональних блоків (УФБ), клітини УФБ (за А. М. Угопєвим й В. Т. Івашкіним) виконують елементарні функції клітин, з яких формуються фізіологічні функції, у тому числі й спеціалізовані. УФБ складаються з молекул або надмолекулярних комплексів, а іноді з декількох самостійних хоча й взаємозалежних молекул. Функціональним блоком може бути й частина певної молекули. Активізовані УФБ, сполучаючись між собою, розподіляються у різних кількісних співвідношеннях, обумовлені біополем клітини на тлі польових взаємодій, забезпечують формування з елементарних функцій – фізіологічних, необхідних для поділу клітин. В процесі ембріогенезу багатоклітинного організму біополе розвивається паралельно з поділом клітин. Оскільки дві клітини, утворені з однієї, створюють уже специфічне біополе, характерне для двох клітин – інтегральне біополе. Це біополе вже має свою просторову геометрію й структуру. На певному етапі ембріогенезу відбуваються кількісно-якісні зміни структури відповідного інтегрального біополя, які визначають реалізацію закладеної в ньому інформації через активізацію відповідних УФБ. І процес простого збільшення кількості клітин переходить на якісно новий етап – етап диференціації клітин. Відповідно до теорії функціональних блоків (А. М. Угопєв, В. Т. Івашкін), шляхом різних сполучень активізованих УФБ і різним кількісним співвідношенням в різних частинах клітин забезпечується їхня функціональна спеціалізація і, відповідно, функціональна спеціалізація тканин, що формуються ними, і органів. Функціональній спеціалізації клітин відповідає специфічна для них морфологія [160-165].\nТаким чином, генетично обумовлене біополе, що розвивається й формується, є матрицею, яка визначає активність біофізичних і біохімічних процесів у період ембріогенезу. :Біополе визначає й регулює диференціацію й спеціалізацію клітин і формування з них тканин, органів, функціональних систем. Функціональні системи – формують організм, як «сукупність системних організацій у динаміці і їх взаємозв’язки, в їх нерозривному зв’язку з навколишнім середовищем» (Судаків К. В.).\nЯкщо в період ембріогенезу під впливом зовнішніх факторів відбувається стійка зміна просторово-частотної характеристики біополя, то результатом цього може бути порушення процесу диференціації клітин, що в остаточному підсумку проявиться аномаліями розвитку.\nЯкщо під впливом зовнішніх і внутрішніх факторів у сформованому організмі відбувається стабільна локальна зміна просторово-частотної характеристики біополя, то це веде до порушення регенеративних процесів у даній області, до порушення процесів диференціації й спеціалізації клітин. У результаті цих явищ можуть з’явитися клони клітин, що створюють біополе зі специфічними просторово-частотними характеристиками. Коли це біополе набуває стійкого стану, стосовно біополя організму, виникає пухлинне утворення. Залежно від біопольових взаємодій клону клітин і організму пухлинний процес може набувати або доброякісного або злоякісного характеру.\nДослідження останніх десятиліть, як вказує І. З. Самосюк і співавтори, «присвячені вивченню ролі електричного й іонного оточення молекул у біологічних процесах, дозволяють стверджувати, що клітини, тканини і opгани є структурами з точними біоелектричними характеристиками. Розвиток ідеї про те, що електрони й електромагнітне поле, які є більш лабільні, ніж молекули, елементи живої матерії несуть енергію, заряди й інформацію, будучи свого роду пальним для всіх життєвих процесів підштовхнуло багатьох авторів до думки про існування в організмі системи підтримки біоелектричного гомеостазу, що забезпечує нормальний фізіологічний стан клітин (А. Сент-Дьєрди, V Omura, Z Jianguo, Z Liny ing, F Royal).\nТакою системою служить біополе організму, будучи матрицею, яка визначає активність біофізичних і біохімічних процесів, сформованих в процесі онтогенезу, регулюючи активність УФБ клітин на тлі польових взаємодій біополе створює біоелектричний гомеостаз необхідний для протікання біологічних процесів як у клітині, так і у всьому організмі.\nОскільки еволюція живих організмів відбувалася в умовах торсіонного поля Землі й польових взаємодій, які циклічно змінюються, то природно, що паралельно відбувалася еволюція біополя, яке мало специфічні особливості на кожному етапі свого розвитку. Циклічні зміни в інформаційно-енергетичному (торсіонному) полі Землі й польових взаємодій не могли не зафіксуватися генетично в живих організмах у процесі еволюції.\nРозглядаючи циклічні процеси змін польових відносин у системах людина-земля, людина + земля – місяць, людина + земля – Сонце, людина + земля – сонячна система, людина + земля – галактики, ми відзначаємо певні періоди протікання цих циклів.\nОтже, генетично обумовлене біополе в процесі онтогенезу в умовах польових взаємодій визначає циклічні зміни зіологічних процесів в організмі. Тобто біополе й польові взаємодії визначають циклічні зміни (активності й пасивності) функціонального стану елементарних функціональних блоків, які, у свою чергу, визначають циклічні зміни функціонального стану клітини, клітини – органів, органи – функціональних систем, функціональні системи – організму.\nГенетично обумовлене біополе й вплив на нього циклічно змінюваних польових взаємодій є основою біоритмів, що спостерігаються у живих організмах, основою генетично обумовлених функціональних можливостей і специфічних характеристик організму.\nУ сформованому організмі біополе регулює регенеративні процеси, підтримує біопольовий і біоелектричний гомеостаз. Біополе є основою системи польового механізму регуляції функцій клітин, тканин, органів і функціональних систем, поряд із системами регуляції функцій неспецифічної хімічно-ендокринної, тканинної, гуморальної й нервово-гуморальної. Всі ці п’ять систем нерозривно беруть участь у формуванні адаптативно-компенсаторних реакцій організму, спрямованих на підтримку його гомеостазу (гомеокінезу).\nВиходячи з вищевикладеного, можна припустити, що еволюція життя на Землі – це еволюція інформаційно-енергетичних полів (біополів) на фоні інформаційно-енергетичного поля Землі й польових взаємодій. Теорія біополя, можливо, стане основою створення нової еволюційної теорії.\nЗ огляду на те, що торсіонні поля можуть самогенеруватися, мати торсіонну пам’ять існувати й у відсутності спінуючих об’єктів, що з фізичної точки зору Свідомість є особливою формою польової матерії, то можна зробити припущення про існування польової форми життя.\nКожна клітина, тканина, орган, функціональна система організму має характерне специфічне біополе з відповідними просторово-частотними характеристиками. Біополе людини має просторову структуру, яка відповідає топографічній анатомії тіла. Існує взаємозв’язок, який виникає і формується в процесі онтогенезу між параметрами біополя й біохімічними, біофізичними процесами, що визначає активність відповідних УФБ. Різна комбінація УФБ визначає функціональну спеціалізацію клітин. Оскільки взаємозалежні процеси формування біополя людини і його ембріогенезу відбуваються паралельно один одному, то існує чітка відповідність певних параметрів біополя, які відповідають морфологічним утворенням (тканинам органів, функціональним системам). Існує також відповідність між параметрами зіополя й функціональними станами тканин органів, систем. Виходячи з теорії фізичного вакууму, відповідність параметрів біополя й активність біохімічних і біофізичних процесів в організмі про просторово-частотні характеристики біополя можна судити за параметрами електромагнітного поля. Це підтверджують дослідження, виконані рядом авторів (Адаменко В. Г. і співавт., Ашметков Ф. С. і співавт., Mandel Р, Коротков К. Г. і співавт.), які вивчали ефект Кірліана про біологічні об’єкти методами поверхневої й лавинної газорозрядної візуалізації (ГРВ). Ці методи, по суті, є методами візуалізації біополя біологічних об’єктів. Відповідність між параметрами біополя й функціональними станами тканин органів, систем підтверджують методи акупунктурної діагностики (R Voll, I Nacatani До Акабанеі др.).\nВідкриті R Voll точки «нервової, судинної, жирової сполучнотканинної дегенерації, дегенерації суглобів і органів» показують зміну структури біополя органів і тканин у зв’язку з їх структурними (морфологічними) змінами в процесі життя людини[166, 167].\nВідкриті біоенергетичні меридіани на тілі людини є силовими лініями, які виникають у результаті інтерференції хвиль відповідних біополів органів. Біополя цих органів перебувають у когерентному стані й утворюють функціональні системи. Циклічні зміни параметрів біополів відповідні і у біоенергетичних меридіанах, обумовлені циклічними змінами функціональної активності органів, які входять у функціональні системи, внаслідок польових взаємодій, що циклічно змінюються.\nБіологічно активні точки є точками відповідності параметрів біополя, які відповідають параметрам біополя органів або систем. Проекційні зони внутрішніх органів і систем на тілі: кистях, вухах, стопах і т.д , визначаються голографічним ефектом «відносно торсіонних хвиль фізичний вакуум поводиться як топографічне середовище » (А .Є. Акімов, Г. І. Шипів).\nБіополе людини (біологічного об’єкта) існує як єдине ціле в оточенні польових взаємодій зовнішнього середовища в результаті дії законів, що спостерігаються у гіроскопі. Підтримують і зберігають стабільність біополя, з його просторовими і якісними характеристиками – чакри, які мають свої власні відповідні частотні характеристики. Чакри – енергетичні генератори торсіонних хвиль (торсіонні джерела енергії), які підтримують і зберігають специфічні характеристики біополя.


НА РІВНЕНЩИНІ МІЛІЦІОНЕРИ ЗАВАДИЛИ МОЛОДИМ СТАРАТЕЛЯМ У ВИДОБУТКУ БУРШТИНУ | Новини по-рівненськи\nДвоє дільничних інспекторів міліції Сарненського РВ УМВС на полі поблизу Селищанського гранітного кар’єру виявили двох молодиків, які за допомогою мотопомпи незаконно видобували бурштин-сирець.\n– За цим фактом відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань та відкрито кримінальне провадження за частиною 2 статті 240 Кримінального кодексу, – повідомив начальник Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області Володимир Міщеня. – Санкція цієї статті передбачає штраф або ж позбавлення волі на строк до трьох років.\nАдмін 10-Жов-2015 Новини Без коментарів\nУ Рівному по вулиці повзає гадюка - 326 677 переглядів\nРабство поряд. Рівненська повія розповіла, як потрапила на Дубенську. - 23 254 переглядів\nЧи небезпечні папіломи та як їх позбутися, розповіла рівненська лікар-дерматовенеролог - 14 076 переглядів


МИХАЙЛО ХАНЕНКО -\nРодинні перекази свідчать, що його батько Стефан Ханенко ще на початку XVII століття, за козацької доби Петра Сагайдачного, служив у Запорозькому війську і потрапив до татарської неволі. Звідти його викупив польський староста, й Стефан одружився з його дочкою. Польські хроністи XVI-XVII століть Ваповський, Б'ельські, Кромер, Стрийковський та інші твердять, що за один наскок на українські землі татари набирали ясиру й по десять, п'ятдесят, а то й по сто тисяч бранців, не рахуючи десятків і сотень голів худоби та іншого майна. Історики свідчать, що в середині XVII століття кримська орда налічувала 180 тисяч чоловік, а в Криму тоді ж проживало 920 тисяч християн, переважно українців. Не дивно, що й прізвище "Ханенко" татарського походження. Майбутній гетьман був старшим сином у родині. Уперше його ім'я як уманського полковника (цю високу військову і державно-адміністративну посаду він обіймав впродовж 10 років, починаючи з 1656-го, отже, ще за життя Богдана) подибується в документах за 1659 рік серед тієї козацької старшини, що була невдоволена Переяславським договором Юрія Хмельницького з Москвою, бо вія фактично перекреслив Переяславську раду, зліквідувавши автономію України.\nДіяльність гетьм-ана Михайла Ханенка припадає на роки "великої руїни", яка наступила після смерті Хмельницького і тривала три десятиліття, до обрання гетьманом Івана Мазепи Г687 року. За Андрусівським перемир'ям 1667 року Україна була поділена Дніпром між Росією і Польщею, а Запорожжя підпадало під залежність обох держав. За словами козацького літописця Самійла Велична (1670-помер не раніше 1728 року), запорожці бачачи цей "упадок Отчизни" своєї, не могли без жалю "вкусити хліба", "спокійно заснути", бо "за незгодою і неприязню обосторонних Дніпра гетьманів" довелось "пусту і мертву Україну, матку нашу, повними сліз оглядати очима і красні жилища отців і праотців наших Зріти диким звірам оселею".\nНайвидатнішою історичною постаттю доби "великої руїни" був правобічний гетьман Петро Дорошенко (1665-1676). Тарас Шевченко називає його "славним гетьманом", "славним Дорошенком", а Михайло Грушевський "останнім козаком". У складних історичних обставинах, коли Росія і Польща відмовилися вести з Дорошенком переговори від цілої України як окремої і єдиної держави (а король відмовився вести переговори з ним на умові Гадяцьких статей 1659 року), гетьман мріяв возз'єднати Україну за допомогою Туреччини і тому влітку 1668 року уклав з турками угоду.\nАле відразу на перешкоді стали два "гетьмани запорозькі", ставленики чужих держав - Петро Суховій і Михайло Ханенко. Вони завдали Дорошенкові багато клопотів і неприємностей.\nТоді з'являється новий претендент на цю ж булаву Михайло Ханенко. Із Запорожжя він писав цареві, королеві, гетьманам, воєводам різні листи, щоб мати їхню підтримку. Так, він намагався схилити на свій бік лівобережного гетьмана Дем'яна Многогрішного, але той сказав: "я о тім і не мишлю". Сам Многогрішний просив царя повернути із Сибіру, Соловків засланих туди за Брюховецького невинних в'язнів-українців. Підлещуючись до царя, він схвалював його союз із польським королем та "північним" гетьманом Многогрішним проти ворогів християнської віри - мусульман. Перебуваючи на Запорожжі, Ханенко разом із,Сірком здійснювали успішні походи в 1670-1671 роках у Крим і турецькі міста Аслан, Джакерман та інші. Тоді ж 6 тисяч козаків три дні билися з ордою, не пускаючи її до Дорошенка. Нарешті, помирилися і домовилися разом воювати проти гетьмана. Цар у відповіді висловлював своє невдоволення легковажним і нерозсудливим вчинком запорожців, які вбили його посланника Юхима Ладиженського. В Інших листах Ханенко доносив, що Дорошенко хоче йти з бусурманами на Москву.\nМріючи стати гетьманом Правобережжя, Ханенко енергійно шукає підтримки в польського уряду. З цією метою він через послів кошового отамана Григорія Пелеха, Василя Завалія та інших старшин веде переговори з королем Михайлом Вишневецьким, сином Яреми. Польська сторона пристала на згоду з Ханенком; який ішов на всілякі поступки полякам. Невдовзі Многогрішний повідомляв до Москви, що 8 вересня 1669 року Уманський, Кальницький, Паволоцький і Корсунський полки зібралися на раду під Уманню й проголосили Ханенка гетьманом Правобережної України, а Суховія - писарем. Понад 50 козацьких комісарів на чолі з військовим суддею Семеном Богаченком поїхали до Острога вести переговори з поляками про умови вступу під їхню зверхність, яка мала задовольнити і низових, і городових козаків. Цей документ був скороченим варіантом Гадяцької угоди 1659 року. Одначе її підписали від імені трьох невеликих козацьких полків. Згодом Ханенко, Сірко та запорожці, недалеко Умані, присягнули перед польським гетьманом Яном Собєським і князем Дмитром Вишневецьким на вірність і вічне підданство польському королеві, який зобов'язувався зберігати старі козацькі права і вольності. Комісари привезли Ханенкові з Острога від короля клейноди, прапор, литаври. У зв'язку з обранням на гетьмана Михайла Ханенка той же Самійло Величко через три десятиліття із сумом нагадував: "І таковим-то дійствієм і состоянієм, єдина по обох сторонах Дніпра сущая Україна, бідная і упадлая козакоруськая


Італійська символіка: що означають кольори на прапорі Італії | Суспільство Цікаві факти | УКРІТА\nДержавна символіка Італійської республіки має на меті висвітлити різні культурні та історичні аспекти країни і підкреслити її унікальність. Серед геральдичних символів варто відокремити прапор та герб Італії.\nГерб та прапор Італії: віра, надія та любов\nГерб Італії було затверджено у 1948 році, хоча технічно він є емблемою, адже не був розроблений за всіма правилами геральдики. Рішення про його введення було прийнято урядом Альчіде де Гаспері. Дизайн вибрали на основі конкурсу. На гербі Італії зображена п’ятикутна зірка білого кольору з червоними краями. Головний символ республіки прикрашений двома гілками – дубу та оливи. Знизу в’ється стрічка з написом: «Італійська республіка».\nЩо стосується прапора країни, він має три кольори, кожен з яких означає певне поняття. Зелений – значить, віра, червоний – любов, а білий – надія. Проте, це офіційна версія – самі ж італійці жартують, що білий – то моцарела, червоний – томати, а зелений – базилік.\nПрапор Італії було затверджено на два роки раніше герба – у 1946-му. До 60-х років 19-го століття країна складалася з декількох суверенних регіонів, у кожного з яких був свій герб та прапор. Єдиний символ розроблено у часи правління Наполеона, коли італійські держави тимчасово приєдналися до Першої французької імперії. Саме тому дизайн прапора максимально наближений до французького.\nПопередній Італійський астронавт Паоло Несполі розповів про важку хворобу\nНаступний Діти в Італії: залюблені та заціловані


Кому заважав «Ланос» Мірошніченків? » Бучанський міський сайт Новини міста Буча. Бучанські новини\nНещодавно до нашої редакції завітали Світлана та Сергій Мірошніченки і розповіли про втрату, за їхніми словами, єдиної годувальниці. В ніч з 15-го на 16-те березня у центрі Бучі невідомі спалили їхній автомобіль.\nЯк розповідає Світлана, автомобіль спалахнув після опівночі, про що їх повідомили знайомі. Коли Сергій вийшов до автівки, пожежники вже загасили вогонь. Втім, «Ланос» врятувати не вдалося, він згорів вщент. Чоловік розповідає: пожежні експерти зробили висновок, що це був умисний підпал машини. Згодом знайшлись люди, що бачили як хтось кидає коктейль Молотова на капот їхнього автомобіля.\nДо слова, для цієї родини їхній «Ланос» дійсно є незамінним помічником. Адже Світлана - співачка, а чоловік є організатором її концертів. Автомобілем вони перевозили реквізит та апаратуру для концертної діяльності. Тепер такої можливості позбавилися, відповідно і заробітків.\nУ розмові Світлана провела паралель між цією подією та їхньою з чоловіком громадською позицією. Справа в тім, що родина брала участь у акціях, спрямованих проти забудови табору «Дружба» в сусідньому Ірпені.\nЗа інформацією інтернет-порталу «Правда Ірпеня» мер на круглому столі висловив негативне ставлення до подій у «Дружбі», однак, за його ж словами, фірма-забудовник своєю діяльністю не порушує закон: «Такі в нас закони, на жаль! І якщо громадськість може прийти і поштовхати паркани, то ми як чиновники цього зробити не можемо. Якщо хтось із нас там з’являється – це одразу розцінюють як втручання у комерційну діяльність», - заявляв Володимир Карплюк.\nЗабудовник, а саме директор ТОВ «Розбудова» Олег Мелещук у свою чергу зазначав, що нічого протиправного не чинить: «Поки що ніяких незаконних дій ми не робили. Є право власності на будівлі, є декларація, є дозвіл на початок робіт. А робітникам забороняють працювати. Ми будемо вирішувати це питання в суді», - повідомляв раніше орендар території табору «Дружба».\nСвітлана ж у своєму коментарі наголосила, що влада виявляє бездіяльність у цьому питанні. Очевидно, питання дійсно непросте: своя правда і у влади, і у забудовника, і у активних громадян.\nНаразі від того родині Мірошніченків не легше. Машина відновленню не підлягає. Поки її не забрав евакуатор, вони вирішили привернути увагу громадськості до події своєрідним чином – влаштувати флешмоб. Сім’я вивісила на авто прапор України, а всередині розмістила дитячі іграшки, адже Мірошніченки в першу чергу багатодітні батьки. Також вони розмістили плакати з концертів у знак того, що вони займаються культурною діяльністю, а не бізнесом.\nБезперечно, висновок пожежників, які вбачають у цьому інциденті підпал, насторожує родину. Оскільки, за їхніми словами, ворогів у них нема, адже вони люди мирні. Тому й пов’язують втрату з участю в акціях на захист «Дружби» та гострі висловлювання.\nНа сьогодні відкрито кримінальне провадження у цій справі та ведеться слідство. Редакція, в свою чергу, сподівається на те, що справжні винуватці підпалу будуть виявлені і понесуть заслужену кару.\nЗараз родина постраждалих від підпалу просить всіх небайдужих про допомогу. Номер рахунку: ПриватБанк, Мірошніченко Сергій Вікторович 4149-4378-2202-2297


28 Лютого Неділя\n24.12.2014 18:20 27\nОхріменко: Зараз немає стабільного курсу, але золотовалютні резерви зменшилися 30.12.2014 14:03:34 153\nПавловський: За бюджет проголосували в поспіху, ламаючи через коліно 29.12.2014 16:30:45 276\nВАТ «Газпром» підтвердив отримання платежу від України в розмірі $1,65 млрд боргу. Про це повідомляє ТАСС з посиланням на офіційного представника «Газпрому» Сергія Купріянова.\n«1,65 мільярда доларів від «Нафтогазу» отримали на наш розрахунковий рахунок», - сказав Купріянов.\nНагадаємо, «Нафтогаз України» повідомив про перерахування «Газпрому» $1,65 млрд у рахунок оплати поставлених і неоплачених раніше обсягів газу.\nТаким чином, згідно з досягнутими у Брюсселі домовленостями, «Нафтогаз» двома траншами виплатив $3,1 млрд для розрахунку за 11,5 млрд куб газу, поставленого «Газпромом» в листопаді-грудні 2013 року та квітні-червні 2014 року. Перший платіж у розмірі $1,45 млрд було перераховано 4 листопада.\n«Газпром» і «Нафтогаз» в жовтні досягли домовленостей про відновлення постачань російського газу в Україну за умови погашення «Нафтогазом» боргу на $3,1 млрд. На початку грудня «Нафтогаз» вніс передоплату на поставку в грудні російського газу.\nпопередня новина На Закарпатті затримано нелегалів із Сирії і Гамбії наступна новина Арбузов: Колосальне падіння експорту в Росію не могло бути компенсоване експортом до ЄС\n18.12.2014 12:46:25 97\n30.12.2014 16:51:43 359\n30.12.2014 16:45:05 293\n30.12.2014 16:19:09 381\n30.12.2014 15:52:27 475


Аллометрические співвідношення. Концепція аллометрических співвідношень | How.in.ua - Як зробити все\nАллометрические співвідношення. Концепція аллометрических співвідношень\nУ відповідності з однією із раніше запропонованих гіпотез, яка знаходить підтримку деяких авторів, в основі лінійної залежності біологічних параметрів тварин від маси тіла лежать особливості енергетичного обміну, пов’язані з різними площами поверхні тіла. З простих законів геометрії відомо, що при пропорційному збільшенні розмірів подібних фігур їх поверхня збільшується в ступені 2/3. Оскільки від площі поверхні тіла певною мірою залежить баланс тепла в організмі, то, згідно з цією гіпотезою, всі показники енергетичного обміну у тварин повинні знаходитися не в пропорційною, а в ступеневій залежності від маси тіла.\nНеспроможність деяких принципових положень даної гіпотези була доведена в ряді робіт. Крім того, як ми самі переконалися, зв’язок з масою тіла далеко не для всіх фізіологічних параметрів виражається показниками ступеня, рівними 2/3. Очевидно, в основі аллометрических співвідношень лежить якась більш фундаментальна закономірність, ніж особливості теплоутворення і тепловіддачі. У всякому разі, як відзначали Л. Проссер і Ф. Браун (1967), рівняння параболічної залежності х = а х W виявилося однаково прийнятно до пойкилотермным і гомойотермным тварин і навіть до буковому дереву. Показники ж мірою b відрізняються у різних класів тварин. Так, інтенсивність споживання кисню амфібіями характеризується b = 0,738, для риб b = 0,66, а для комах інтенсивність споживання кисню пропорційна масі тіла.\nПрироду аллометрических співвідношень намагалися пояснити також тим, що біологічні параметри організму знаходяться в тісному зв’язку з масою м’язових волокон (визначальне правило скелетних м’язів І. А. Аршавського, 1967) або ж із загальною площею клітинних мембран, а ці структури розвиваються у тварин не пропорційно масі тіла.\nне Можна, однак, не відзначити, що подібні зв’язки скоріше фіксують слідство, ніж розкривають причину аллометрических співвідношень. До того ж багато інші біологічні константи тварин теж змінюються не в пропорційній залежності від маси тіла. Цікаво, що в одноклітинних і невеликих найпростіших показники метаболізму майже пропорційні поверхні клітин. У тварин дещо більшого розміру ці показники (зокрема, ферментативна активність) зазвичай зростають в прямій залежності від маси тіла або навіть може випереджати зростання маси тіла, що, наприклад, характерно для деяких видів комах. Починаючи приблизно з маси тіла 40 мг майже у всіх живих форм з’являється все більш чітка тенденція до відставання інтенсивності збільшення ферментативної активності від зростання розмірів тіла. Як зазначили Л. Проссер і Ф. Браун (1967), дати задовільну трактування цих даних не вдалося.\nБудь-яка гіпотеза, що претендує на роль теоретичної концепції, вскрывающей природу і сутність аллометрических співвідношень, повинна охоплювати всі накопичені факти і давати їм вичерпне пояснення. З цієї точки зору, якщо розглядати значення сил гравітації в розвитку і вдосконаленні життєвих форм на Землі, нам видається, всі факти отримують логічне пояснення.\nкомбінованого Лікування абсцесу мозку з менінгітом\nМенінгіт може дійсно розвиватися одночасно з абсцесом мозку. Але в одних ...\nТривалість життя в аллометрии. Тривалість життя людини\nРозглянемо прикладне значення одного з розрахункових параметрів — тривалість ...\nКорекція показників ГДК. Екстраполяція токсикологічних даних у гігієні навколишнього середовища\nУзагальнюючи представлені матеріали, слід укласти, що рішення проблеми ...\nНормативи фтору у воді. Підвищена чутливість до токсинів у індивідів\nУ проблемі гігієнічного нормування фактор водоспоживання визначив також ...\nМінімальна кількість тварин для визначення токсичності. Степенева залежність токсичності від маси\nПроаналізовані видові відмінності тварин за показниками введення вищих добових ...\nФактори видової чутливості. Дія речовин вегетотропним дії\nЧисленні приклади, що доводять зв'язок різних біологічних параметрів з масою ...