Читати Станіслав Лем «Соляріс (сторінка 3)» | Портфель\nСоляріс (сторінка 3)\nЗаспокоївшись, я уважно придивився до Гері. Світло падало на неї ззаду: промінь, який пробивався крізь шпарку в завісці, золотив оксамитовий пушок на її лівій щоці, а вії відкидали на обличчя довгу тінь. Вона була чарівна. «Ти ба,— майнуло мені в голові,— який я скрупульозний навіть уві сні: і рух сонця помічаю, і те, що ямочка в Гері там, де її ні в кого немає,— нижче кутика здивованих губів». І все ж таки я волів, щоб це якнайшвидше скінчилося, бо мені треба було братися до якоїсь роботи. Я міцно стулив повіки, намагаючись прокинутися, але раптом почув рипіння й миттю розплющив очі. Гері сиділа поруч на ліжку й пильно дивилась на мене. Я усміхнувся їй, і вона також усміхнулася й схилилась наді мною. Перший поцілунок був легкий, зовсім дитячий. Я цілував її довго. «Хіба можна так поводитись уві сні?» — подумав я. Але ж це навіть не зрада її пам’яті, бо це мені сниться вона, вона сама! Досі такого зі мною ще ніколи не траплялося... Ми обоє все ще мовчали. Я лежав горілиць; коли Гері підводила обличчя, я міг зазирнути в її маленькі, просвітлені сонцем ніздрі, які завжди були барометром її настрою: кінчиками пальців я обвів мочки її вух, порожевілих від моїх поцілунків. Не знаю, що мене так непокоїло; я весь час переконував себе, що це сон, однак серце моє тривожно стискалося.\nЯ весь напруживсь, щоб підхопитися з ліжка, проте був готовий до того, що мені це не вдасться — вві сні ми дуже часто не владні над власним тілом, воно немовби паралізоване або й зовсім чуже; я гадав, що прокинуся від цього зусилля, однак не прокинувсь, а просто сів на ліжку, звісивши ноги на підлогу. «Нічого не вдієш, доведеться додивитись цей сон до кінця»,— вирішив я, проте мій гарний настрій розвіявся остаточно. Мене пойняв страх,\n— Чого ти хочеш? — запитав я. Голос мій пролунав хрипко, і я відкашлявся.\nМашинально почав шукати босими ногами капці, та перш ніж згадав, що їх тут немає, так забив пальця, що аж засичав від болю. «Ну, тепер це скінчиться!» — задоволено подумав я.\nПроте нічого не змінилося. Гері відсунулась, коли я сів. Плечима вона сперлася на бильце ліжка. Плаття на ній ледь-ледь посмикувалося під соском лівої груді в такт биттю серця. Вона дивилася на мене спокійно, з цікавістю. Я подумав, що непогано було б прийняти душ, але відразу ж зметикував, що душ, який сниться, не може розбудити.\n— Звідки ти тут узялася? — запитав я.\nГері підняла мою руку й почала гратися нею, підбиваючи її знайомим жестом, підкидаючи й ловлячи мої пальці.\n— Не знаю,— відповіла вона.— А ти хіба не радий?\nІ голос був такий самий низький, і тон неуважний — вона говорила так завжди, немовби думки її в цей час були десь далеко; через те мені іноді здавалося, що Гері не думає ні про що взагалі, а іноді — що вона просто нічого не соромиться, бо до всього приглядається з ледь помітним подивом в очах.\n— Тебе... хтось бачив?\n— Не знаю. Я просто прийшла. Хіба це так важливо, Крісе?\nВона все ще гралася моєю рукою, але обличчя її враз збайдужіло. Вона нахмурилася.\n— Як ти довідалася, що я тут?\nВона збентежено всміхнулася. В неї були такі темні губи, що, коли вона їла вишні, на них не видно було й знаку.\n— І сама не знаю. Смішно, еге ж? Ти спав, коли я ввійшла, але я тебе не розбудила. Не хотіла тебе будити, бо ти злюка. Злюка й зануда.— У такт своїм словам Гері жваво підкидала мою долоню.\n— Ти була внизу?\n— Була. Я втекла звідти. Там холодно.\nВона випустила мою руку. Лягаючи на бік, труснула головою, щоб відкинути волосся, і глянула на мене з тією ледь помітною усмішкою, яка колись мене страшенно дратувала, аж поки я зрозумів, що кохаю її.\n— Але ж... Гері... ти...— пробелькотів я й, нахилившись над нею, підняв короткий рукав її плаття.\nНад схожим на квітку знаком від щеплення віспи червонів маленький слід уколу. Хоч я й сподівався його побачити (бо все ще мимохіть дошукувався бодай якоїсь логіки в тому, що тут діялося), мене обсипало морозом. Я торкнувся пальцем цієї ранки від уколу, що снилася мені роками і я зі стогоном прокидався на збитій постелі, завжди в тій самій позі — скрутившись клубком,— так, як лежала Гері, коли я знайшов її захололою. Певно, уві сні я намагався заподіяти собі те саме, що заподіяла вона, немовби хотів таким чином виблагати в її пам’яті прощення чи принаймні бути поряд з нею в ті останні хвилини, коли вона вже відчула дію уколу й повинна була злякатися того, що скоїла. Адже Гері боялася навіть звичайнісінької подряпинки, не зносила ні болю, ні крові й ось тепер зважилася на таке, залишивши п’ятеро слів на листівці, адресованій мені. Листівка лежала серед паперів у моєму гаманці, і я постійно носив її при собі. Вона була вже заяложена, потерта на згинах, та я не мав сили розстатися з нею, раз у раз повертаючись до тієї хвилини, коли Гері писала її, й до того, що вона повинна була тоді відчувати. Я переконував себе, що Гері хотіла все це зробити тільки жартома, щоб налякати мене, але доза виявилася надто великою. Друзі запевняли мене, що все було саме так або що Гері вчинила це під впливом хвилинної слабості, викликаної депресією, раптовою депресією. Однак ніхто не знав, що я сказав їй за п’ять днів до того. І, щоб завдати їй ще більшого болю, почав пакувати свої речі. А вона, коли я пакувався, спитала на диво спокійно: «Ти розумієш, що це означає?..» Я вдав, що не розумію, хоча розумів усе дуже добре. Я вважав Гері боягузкою й сказав їй про це — а тепер вона лежала поперек ліжка й пильно дивилася на мене, мовби не знала, що це я її вбив.\n— І це все, що ти вмієш? — запитала вона.\nКабіна була червона від сонця, волосся Гері полум’яніло; вона глянула на свою руку, намагаючись збагнути, чому я так довго її розглядаю, а коли я опустив долоню, притулилася до неї холодною гладенькою щокою.\n— Гері,— хрипко мовив я,— це неможливо...\n— Та годі вже тобі!\nОчі в неї були заплющені, повіки тремтіли, чорні вії торкалися щік.\n— Де ми, Гері?\nОдне її око на мить розплющилося й знову заплющилось. Вона полоскотала віями мою долоню.\n— Мені так гарно з тобою.\nЯ сидів над нею, не ворушачись. Потім підвів голову й побачив у дзеркалі частину ліжка над умивальником, розкуйовджене волосся Гері й свої голі коліна. Я підтягнув ступнею один з напіврозплавлених інструментів, які валялися на підлозі, і підняв його вільною рукою. Край інструмента був гострий. Я приклав його до стегна над тим місцем, де рожевів напівкруглий симетричний шрам, і ввігнав у тіло. Мене пронизав різкий біль. Я дивився на великі краплі крові, які скочувалися по стегну й тихо скапували на підлогу.\nАле марно. Страшні думки, які снували в моїй голові, ставали дедалі виразнішими. Я вже більше не переконував себе: «Це сон», бо давно перестав у нього вірити. Тепер я думав: «Треба захищатись». Я глянув на Гері, на її спину, яка під білим платтям плавно переходила в лінії стегна, на босі ноги, які вона звісила з ліжка. Я простяг до них руку, обережно взяв рожеву п’ятку й провів пальцями по ступні. Вона була ніжна, мов у немовляти.\nТепер я був уже абсолютно певен, що це не Гері, й майже не сумнівався, що сама вона про це не знає.\nБоса ступня смикнулась у моїй долоні, теплі губи Гері затремтіли від безгучного сміху.\n— Перестань...— прошепотіла вона.\nЯ м’яко вивільнив руку з-під її щоки і встав. Квапливо одягаючись, я побачив, що вона сіла на ліжку і втупилася в мене.\n— Де твої речі? — запитав я й відразу ж пошкодував про це.\n— Мої речі?\n— Хіба в тебе тільки одне плаття?\nТепер це була вже гра. Я навмисне намагався триматись невимушено, як завжди, немовби ми розсталися з нею тільки вчора, ба ні — немовби ми взагалі ніколи не розставалися. Гері встала й знайомим мені легким і рвучним рухом розправила плаття. Мої слова заінтригували її, але вона нічого не сказала, тільки обвела довкола допитливим поглядом, ніби щось шукала, і, явно здивована, обернулась до мене.\n— Не знаю,— безпорадно відповіла вона.— Може, в шафі?..— І відчинила дверцята.\n— Ні, там тільки комбінезони,— сказав я.\nПідійшовши до умивальника, я взяв електробритву і почав голитися, намагаючись при цьому не стояти спиною до дівчини, хто б вона не була.\nГері ходила по кабіні, заглядала у всі закутки, визирнула в ілюмінатор; нарешті підійшла до мене.\n— Крісе,— мовила вона,— в мене таке відчуття, неначе щось сталося.\nВона замовкла. Я вимкнув бритву й чекав, що буде далі.\n— Неначе я щось забула... неначе багато чого забула. Я знаю... пам’ятаю тільки тебе... і... і більше нічого.\nЯ слухав її, намагаючись бути зовні незворушним.\n— Я нездужала?\n— Як тобі сказати... це можна назвати й так. Якийсь час ти й справді нездужала.\n— Отже, це, мабуть, через хворобу.\nГері відразу ж повеселішала. Я не можу описати, що я тоді відчував. Коли вона мовчала, ходила, сиділа, усміхалася, враження, що я бачу перед собою Гері, було сильніше за гнітюче почуття тривоги. Та були хвилини, коли мені здавалося, що це якась спрощена Гері, зведена до кількох характерних слів, жестів, рухів. Вона підійшла до мене майже впритул, уперлася стисненими кулаками в мої груди й запитала:\n— Як у нас з тобою, Крісе? Добре чи погано?\n— Краще й бути не може,— відповів я.\nВона ледь помітно всміхнулася.\n— Якщо ти так кажеш, то скоріше погано.\n— Ну що ти, Гері... Знаєш, люба... мені зараз треба на хвилинку вийти,— квапливо сказав я.— Зачекай на мене тут, гаразд? А може... ти голодна? — додав я, бо сам раптом відчув, що хочу їсти.\n— Голодна? Ні.— Вона труснула головою, й від цього руху волосся розсипалося по її плечах.— Мені зачекати на тебе тут? Ти надовго?\n— На годинку...— почав я, але вона перебила мене:\n— Тобі не можна йти зі мною, бо мені треба працювати.\nЦе була вже явно інша Гері: та, колишня, ніколи не нав’язувалася. Ніколи.\n— Це неможливо, маленька моя...\nВона глянула на мене знизу, потім несподівано взяла мою руку. Я провів долонею по її плечу; воно було пружне й тепле; зовсім не бажаючи того, я почав пестити Гері. Все моє єство жадало її, тяглося й поривалося до неї всупереч розуму, всупереч логіці й страху.\nНамагаючись будь-що зберегти рівновагу, я повторив:\n— Це неможливо, Гері. Ти мусиш залишитися тут.\nЯк це пролунало!\n— Н... не знаю.\nВона озирнулася довкола й знову звела на мене очі.\n— Я не можу...— майже пошепки вимовила вона.\n— Не знаю. Не можу. Мені здається... Мені здається...\nГері вперто шукала в собі відповідь, а коли нарешті знайшла, ця відповідь прозвучала для неї самої як одкровення:\n— Мені здається, що я повинна весь час бачити тебе.\nВона сказала це якось по-діловому, без найменшого натяку на почуття. За цим щось крилося. І хоч зовні ніщо не змінилось,— я все ще обіймав Гері, дивлячись у вічі,— проте непомітно почав заламувати їй руки за спину. Цей рух, спершу не зовсім певний, ставав дедалі усвідомленішим — у мене з’явилася мета. Я вже шукав очима, чим можна було б її зв’язати.\nЛікті Гері, вивернені назад, легенько вдарилися один об один і водночас напружилися з такою силою, яка звела нанівець мою спробу. Я боровся, може, секунду. Навіть атлет, перегнувшись назад, як Гері, ледве торкаючись ногами підлоги, не зміг би випручатися з моїх рук. А вона, з виразом усе тієї ж незворушності на обличчі й з ледь помітною невпевненою усмішкою на устах розімкнула мої обійми, випросталась і опустила руки.\nїї очі спостерігали за мною так само спокійно й зацікавлено, як і напочатку, коли я тільки-но прокинувся. Вона немовби й не помітила мого відчайдушного зусилля, викликаного нападом страху. Гері стояла непорушна, байдужа, зосереджена, трохи всім цим здивована и, здавалося, на щось чекала.\nРуки мої опали самі собою. Я підійшов до полиці біля умивальника. Відчуваючи, що потрапив у жахливу пастку, шукав виходу, перебираючи подумки дедалі нещадніші способи боротьби. Якби мене в цю мить хтось запитав, що зі мною діється і що все це означає, я не міг би видушити з себе й слова, але мені вже було ясно: те, що коїться на станції з усіма нами, становить одне ціле, таке ж страшне, як і незбагненне. Та в цю хвилину мене цікавило зовсім інше — я силкувався знайти якийсь викрут, якусь лазівку для втечі. Я стояв до Гері спиною, але весь час відчував на собі її погляд. Над полицею в стіні була маленька аптечка. Нашвидку оглянувши її, я знайшов слоїчок зі снотворним і кинув у склянку чотири таблетки — максимальну дозу. Я навіть не дуже приховував свої маніпуляції від Гері. Важко сказати чому — тоді я над цим не замислювавсь. Я налив у склянку гарячої води, зачекав, поки таблетки розчиняться, і підійшов до Гері, яка все ще непорушно стояла на місці.\n— Ти сердишся? — тихо запитав я.\n— На випий.\nНе знаю, чому я був певен, що вона мене послухається. І справді, Гері мовчки взяла склянку з моїх рук і духом випила снотворне. Я поставив порожню склянку на столик і сів у кутку між шафою й книжковою полицею. Гері повільно підійшла до мене і вмостилася на підлозі біля крісла, підібгавши під себе ноги, як це вона робила раніше, й не менш знайомим мені рухом відкинула волосся. Хоч я вже не вірив у те, що це Гері, кожного разу, коли я впізнавав її звички, мені перехоплювало подих. Це було незрозуміло й страшно, та найстрашніше було те, що й сам я змушений був поводитись підступно, вдаючи, ніби вважаю її за Гері; але ж сама вона й справді вважала себе Гері, отже, з цього погляду, в її поведінці не було ніякої підступності. Не знаю, як я дійшов такого висновку, але я був певен цього, якщо тут взагалі могла існувати якась певність!\nЯ сидів, а дівчина обіперлася плечем об мої коліна, її волосся лоскотало мені руки; ми обоє майже не ворушилися. Кілька разів я непомітно зиркнув на годинник. Минуло півгодини — снотворне мало б уже подіяти. Гері щось тихенько пробурмотіла.\n— Що ти сказала? — запитав я, але вона не відповіла.\nІ я подумав, що її таки почав змагати сон, хоч, відверто кажучи, в глибині душі сумнівався, що ліки подіють. Чому? І на це запитання я не знаходив відповіді. Найімовірніше, тому, що моя хитрість була надто примітивна.\nПоволі голова Гері схилилася на мої коліна, темне волосся впало їй на обличчя; вона дихала розмірено, як знеможена сном людина. Я вже хотів був перенести її иа ліжко, та зненацька вона, не розплющуючи очей, легенько скубнула мене за чуба й зареготала.\nЯ заціпенів, а Гері аж заходилася сміхом. Примружившись, вона стежила за мною з наївним і лукавим виразом на личку. Я сидів, неприродно випростаний, ошелешений і безпорадний. А Гері, хихикнувши ще раз, притулилася щокою до моєї руки й замовкла.\n— Чого ти смієшся? — запитав я глухим голосом.\nНа обличчі Гері знову з’явився той самий вираз тривожної задуми. Я бачив, що вона хоче бути зі мною щирою. Вона торкнула пальцем свій маленький носик і, зітхнувши, нарешті сказала:\n— Сама не знаю.— В її словах був непідробний подив.— Я поводжусь, як ідіотка, правда ж? Мені чомусь раптом... Та ти теж гарний: сидиш надутий, як... як Пелвіс.\n— Як хто? — перепитав я, бо мені здалося, що я не дочув.\n— Як Пелвіс, ти ж його знаєш, того товстуна...\nЦе вже взагалі було щось неймовірне: Гері, поза всяким сумнівом, не могла ні знати, ні навіть чути від мене про Пелвіса з тієї простої причини, що він повернувся із своєї експедиції щонайменше через три роки після її смерті. Я теж не був з ним до того знайомий і не знав, що, головуючи на зборах Інституту, він мав неприємну звичку страшенно затягувати засідання. Власне кажучи, його звали Пелле Вілліс — звідси й скорочене прізвисько, яке до повернення Пелвіса теж нікому не було відоме.\nГері сперлася ліктями на мої коліна і втупилася мені в вічі. Я поклав їй руки на плечі й повільно провів долонями по них, так що мої пальці майже зімкнулися довкола її пульсуючої шиї. Зрештою, це можна було сприйняти як пестощі, і, судячи з її погляду, вона так до цього й поставилася. Насправді ж я просто хотів пересвідчитись, що в неї звичайне, тепле людське тіло і що під м’язами є кістки й суглоби. Дивлячись у її спокійні очі, я відчув нездоланне бажання щосили стиснути їй горло.\nМої пальці вже майже зімкнулись, коли мені раптом пригадалися закривавлені руки Снаута, і я відпустив Гері.\n— Як ти чудно дивишся...— спокійно мовила вона.\nСерце моє так калатало, що я не міг видобути з себе й слова. Я на мить заплющив очі.\nІ раптом у мене виник чіткий план дій, від початку до кінця, з усіма подробицями. Не гаючи й секунди, я підвівся з крісла.\n— Мені вже треба йти, Гері,— сказав я,— і якщо ти так дуже хочеш, то ходімо зі мною.\nВона рвучко підхопилася з підлоги.\n— Чому ти боса? — запитав я, підходячи до шафи й вибираючи з-поміж різнобарвних комбінезонів два — для себе і для неї.\n— Не знаю... мабуть, я кудись запроторила свої туфлі...— невпевнено відповіла вона.\nЯ пропустив це повз вуха.\n— У платті ти не зможеш цього надягти, доведеться скинути.\n— Комбінезон?.. А навіщо? — здивувалася вона й відразу ж почала стягувати з себе плаття.\nТа тут з’ясувалася дивна річ — плаття не знімалося, бо, як виявилося, на ньому не було жодної застібки, блискавки чи хоча б якогось гачка. Червоні ґудзики посередині правили за звичайнісіньку оздобу. Гері збентежено всміхнулась. Удаючи, що в цьому немає нічого особливого, я підняв з підлоги схожий на скальпель інструмент і розрізав плаття на спині, там, де кінчався виріз. Тепер вона могла стягти його через голову. Комбінезон був на неї трохи завеликий.\n— Ми що, кудись полетимо?.. І ти теж? — допитувалася вона, коли ми, вже одягнені, опинилися в коридорі.\nЯ тільки мовчки кивнув. Я страшенно боявся, що ми зустрінемо Снаута, але коридор, який вів до злітного майданчика, був порожній, а двері радіостанції, повз які нам довелося пройти,— зачинені.\nНа станції, як і досі, панувала мертва тиша. Гері стежила за тим, як я на невеличкому електричному візку викочував з середнього боксу на вільну колію ракету. Я по черзі перевірив, чи справні мікрореактор, дистанційне керування рулів і сопел, а тоді разом зі стартовим візком перекотив ракету на круглу роликову площину стартового диска під центром лійкуватого склепіння, попередньо прибравши звідти порожню капсулу.\nЦе була невелика ракета для зв’язку між станцією і сателоїдом, яку використовували для перевезення вантажів; люди в ній літали тільки у виняткових випадках, бо вона не відчинялася зсередини. Саме це й влаштовувало мене. Я, звичайно, не збирався запускати ракету, але робив усе так, неначе готував її до справжнього старту. Гері, яка стільки разів супроводжувала мене в польотах, трохи розумілася в цьому. Я ще раз перевірив усередині стан кондиціонерів і кисневої апаратури, привів їх у дію, а коли після ввімкнення головного ланцюга спалахнули контрольні лампочки, виліз із тісної кабіни й кивнув на неї Гері, яка стояла біля трапа:\n— Я за тобою. Мені треба закрити люк.\nЯ був певен, що вона не розгадає моєї хитрості.\nКоли Гері піднялася по трапу в кабіну, я зразу ж просунув голову в люк, спитав, чи зручно їй там, і, почувши глухе, здушене «так», відхилився назад, щосили хряснувши люком. Двома руками я ввігнав обидві засувки до упору й заздалегідь приготовленим ключем почав затягувати п’ять гайок, що закріплювали в пазах обшивки кришку люка.\nЗагострена сигара ракети стояла вертикально, немовби й справді за мить мала злетіти в простір. Я знав, що тій, яку я замкнув усередині, ніщо не загрожує — у ракеті було достатньо кисню й навіть трохи харчів; а втім, я зовсім не збирався тримати її там хтозна й поки.\nЯ прагнув будь-що здобути для себе бодай кілька годин свободи, щоб скласти план на майбутнє й налагодити контакт із Снаутом — тепер уже на рівних правах.\nЗатягуючи передостанню гайку, я -відчув, що металеві підпори, на яких трималася ракета, підвішена тільки за три невеличких виступи, легенько тремтять, але подумай, що це я сам, щосили орудуючи великим ключем, мимохіть розгойдав сталеву брилу.\nТа, відійшовши на декілька кроків, я побачив таке, чого не хотів би бачити більше ніколи в житті.\nУся ракета ходила ходором від ударів — та ще й яких! — ізсередини. Якби там замість чорноволосої стрункої дівчини опинився сталевий робот, то, мабуть, навіть він не зміг би так стрясати цю восьмитонну масу. На полірованій поверхні ракети переливалися і танцювали відблиски вогнів ракетодрому. Щоправда, ніяких звуків ударів я не чув — усередині ракети панувала цілковита тиша, тільки широко розставлені опори конструкції, в якій вона висіла, втратили чіткість обрисів, вібруючи, наче струни. Частота коливань була тала велика, що я злякався, чи витримає обшивка. Тремтячими руками я затягнув останню гайку, кинув ключ і зіскочив з трапа. Повільно задкуючи, я бачив, як амортизатори, розраховані тільки на постійний тиск, підстрибують у гніздах. Мені здалося, що броньована оболонка міняє свій монолітний блиск. Мов навіжений, я підскочив до пульта дистанційного керування, обома руками штовхнув угору важелі запуску реактора й зв’язку; і тоді з репродуктора, вмонтованого в кабіні ракети, пролунав пронизливий чи то вереск, чи то свист, зовсім не схожий на людський голос; та все ж таки я розібрав у ньому безугавне скигління: «Крісе! Крісе! Крісе!!!»\nНе можу стверджувати, що чув те цілком виразно. Кров лилася з моїх обдертих до кісточок пальців — з такою шаленою похапливістю намагався я запустити ракету. Голубуватий відблиск упав на стіни, зі стартового майданчика під соплами завихорилися клуби пилюки, потім спалахнув сніп сліпучих іскор, і всі звуки перекрив високий, протяжний гул. Ракета піднялася на трьох язиках полум’я, які відразу ж злилися в один вогненний стовп, і, лишаючи за собою тремтливе марево, вилетіла крізь стартову шахту. Заслінки миттю закрились, автоматично ввімкнені компресори почали подавати до залу, в якому клубочився ядучий дим, свіже повітря. Та я всього цього не помічав. Спершись руками на пульт, ще відчуваючи на обличчі подих вогню, з присмаленим від гарячого випромінювання волоссям, я судорожно хапав ротом просякнуте гаром і характерним, озоновим запахом повітря. Хоч у момент старту ракети я мимоволі заплющив очі, реактивне полум’я все ж таки осліпило мене. Кілька хвилин перед очима пливли чорні, червоні й золоті кола. Та поступово вони розтанули. Дим, пилюка й туман зникали — їх з протяжним стогоном утягували вентиляційні труби. Перше, що я побачив, був зеленавий екран радара. Я почав шукати ракету, водячи радіолокатором. А коли нарешті піймав її, вона була вже за межами атмосфери. Ще ніколи в житті мені не доводилося запускати ракету так похапливо, наосліп, не маючи ані найменшого уявлення, ні якого їй надати прискорення, ні взагалі куди спрямувати. Я подумав, що найпростіше буде вивести ракету на орбіту довкола Соляріса, на висоту приблизно тисячі кілометрів; тоді я зможу вимкнути двигуни: вони працювали надто довго, тож я не мав певності, що не станеться катастрофа, наслідки якої важко навіть уявити. Тисячокілометрова орбіта, як я пересвідчився, перевіривши за таблицею, була стаціонарна. Щиро кажучи, вона теж нічого не гарантувала; але іншого виходу в цій ситуації я не бачив.\nУ мене не вистачало відваги ввімкнути репродуктор, який я вимкнув відразу ж після старту. Я зробив би все, що завгодно, аби тільки не чути більше цього жахливого голосу, в якому вже не лишилося нічого людського. Всі маски,— це я міг сказати собі вже напевно,— було зірвано, і крізь личину Гері почало прозирати інше, дійсне обличчя, перед яким альтернатива божевілля справді видавалася порятунком.\nБула рівно перша година, коли я покинув ракетодром.\nОбличчя й руки в мене були обпечені. Я пригадав, що, шукаючи снотворне для Гері (якби я тільки міг, то посміявся б тепер з власної наївності), помітив в аптечці слоїчок мазі від опіків, і пішов до себе. Відчинивши двері, я побачив при червоному світлі заходу, що в кріслі, перед яким недавно стояла навколішки Гері, хтось сидить. Я відсахнувся, ладен кинутись навтіки, і заціпенів від жаху; це тривало всього якусь мить. Той, хто сидів, підвів голову, і я впізнав Снаута. Заклавши ногу на ногу й повернувшись до мене спиною (на ньому були ті самі полотняні штани, пропалені реактивами), він гортав якісь папери — ціла купа їх лежала поруч на столику. Помітивши мою присутність, Снаут відклав папери і якусь хвилину похмуро розглядав мене понад опущеними на кінчик носа окулярами.\nЯ мовчки підійшов до умивальника, вийняв з аптечки напіврідку мазь і заходився змащувати нею найбільш попечені місця на лобі й щоках. На щастя, обличчя моє не дуже запухло, а очі не зачепило зовсім — я встиг міцно їх заплющити. Кілька великих пухирів на скроні й щоці я проколов стерильною голкою для ін’єкцій і видавив з них сукровицю. Потім наліпив на обличчя два просочені маззю шматки марлі. Снаут весь час пильно за мною стежив. Та я не звертав на нього ніякісінької уваги. А коли нарешті закінчив цю процедуру,— обличчя моє пекло вогнем і чимдалі дужче,— то сів у друге крісло, прибравши з нього плаття Гері. Звичайнісіньке плаття, тільки без застібки.\nСнаут, склавши руки на кістлявому коліні, критично спостерігав за кожним моїм рухом.\n— Ну що, погомонимо? — запитав він, коли я сів.\nЯ мовчав, притискаючи марлю, яка почала сповзати з моєї щоки.\n— У нас були гості, га?\n— Так,— відповів я сухо, не маючи ані найменшого бажання підстроюватися під його тон.\n— І нам пощастило їх спекатись? Ну, ну, ти, бачу, рішуче за це взявся.\nСнаут торкнувся свого облупленого лоба, на якому вже з’явилися рожеві плями молоденької шкіри. Я отетеріло дивився на них. Чому досі ця так звана Снаутова й Сарторіусова засмага не спонукали мене замислитись? Я весь час вважав, що це від сонця, але ж на Солярісі ніхто не загоряє...\n— Однак ти почав з малого, правда ж? — провадив далі Снаут, не завваживши, як спалахнули мої очі від здогаду, що раптом сяйнув у мене в голові.— 3 різних наркотиків, отрути, прийомів вільної американської боротьби, еге ж?\n— Чого ти від мене хочеш? Ми можемо розмовляти тільки на рівних. Якщо ти надумав поблазнювати, то краще йди собі.\n— Іноді, хоч-не-хоч, доводиться блазнювати,— сказав він і глянув на мене примруженими очима.— Не будеш же ти мене переконувати, що не скористався ні вірьовкою, ні молотком? А чорнильницею часом не кидався, як Лютер? Ні? О,— скривився він,— тоді ти просто молодець! Навіть умивальник цілий. Ти взагалі не пробував розчерепити голову, де там, у тебе повний порядок,— нічого не розбито. Виходить, усе дуже просто — посадив, запустив на орбіту — і по всьому?! — Снаут зиркнув на годинник.— Значить, години дві, а може, й три у нас тепер є,— підсумував він і глянув на мене, неприємно посміхаючись. І раптом спитав: — Отже, ти вважаєш, що я свиня?\n— Справжнісінька свиня,— недвозначно підтвердив я.\n— Та невже? А ти б повірив, якби я розповів тобі отаке? Повірив би хоч одному моєму слову?\n— Гібарян був перший, з ким це сталося,— вів далі Снаут, так само неприємно посміхаючись.— Він замкнувся у своїй кабіні й розмовляв з нами тільки крізь двері. А ми... ти здогадуєшся, що ми подумали?\nЯ здогадувавсь, але волів промовчати.\n— Ну звичайно. Ми подумали, що він схибнувся з розуму. Він дещо нам розповів крізь двері, однак не все. Ти, може, навіть здогадуєшся, чому він приховував, хто в нього був? Ну звичайно, ти вже знаєш: suum cuique. Але Гібарян був справжній дослідник. Він зажадав, щоб ми дали йому шанс.\n— Який шанс?\n— Ну, я гадаю, він намагався це якось класифікувати й збагнути, зробити якісь висновки, працював ночами. Ти знаєш, що він робив? Ну звичайно, знаєш!\n— Обчислення,— сказав я.— В шухляді. На радіостанції. Це його робота?\n— Так. Тільки тоді я ще нічого про це не знав.\n— Як довго це тривало?\n— Відвідини? Майже тиждень. Розмовляли крізь двері. Що там коїлося! Ми думали, що в нього галюцинації, психомоторне збудження. Я давав йому скополамін.\n— Як... йому?!\n— Атож. Він брав, але не для себе. Експериментував. Так усе це й тяглося.\n— Ми? На третій день поклали собі добутися до нього, висадити двері, якщо не вдасться інакше. Ми чесно хотіли його лікувати.\n— Ах... он воно що! — вихопилося в мене.\n— І там... у тій шафі...\n— Так, мій любий. Так. Він не знав, що тим часом і нас відвідали гості. І ми вже не могли приділяти йому стільки уваги. Але він про це й гадки не мав. Тепер... тепер це вже стало для нас до певної міри... нормою.\nВін вимовив це так тихо, що останнє слово я швидше вгадав, ніж почув.\n— Стривай, я нічого не розумію. Як же так? Адже ви повинні були все чути. Ти сам казав, що ви підслуховували. Ви повинні були чути два голоси, а отже...\n— Ні. Ми чули тільки його голос, а якщо з-за дверей і долинали якісь дивні звуки, то, сам розумієш, ми їх теж приписували йому...\n— Тільки його голос?.. Але ж... чому?\n— Не знаю. Правда, в мене щодо цього своя теорія. Та я гадаю, тут не треба поспішати, бо хоч вона дещо й пояснює, однак виходу не вказує. Ось так. Але ти, мабуть, щось помітив іще вчора, інакше мав би нас обох за божевільних.\n— Я думав, що сам звихнувся умом.\n— Ах, он як? І ти нікого не бачив?\nЙого гримаса вже не була схожа на усмішку. Я довго дивився на нього, перш ніж відповісти:\n— Ту... чорношкіру...\nСнаут нічого не сказав, але його скулена, похилена вперед постать трохи обм’якла.\n— Ти все ж таки міг мене остерегти,— провадив я далі вже не так упевнено.\n— Я тебе остерігав.\n— Тільки як!\n— Єдино можливим способом. Зрозумій, я не знав, хто це буде! Цього не знав ніхто, цього не можна передбачити...\n— Послухай, Снаут, я хочу запитати тебе. Ти вже маєш у цьому... певний досвід. Та... те... що з нею останеться?\n— Тебе цікавить, чи вона повернеться?\n— Повернеться і не повернеться.\n— Повернеться такою, якою була на початку... перших відвідин. Просто вона нічого не знатиме, точніше, поводитиметься так, ніби всього того, що ти вчинив, аби її скараскатись, ніколи не було. Вона не буде агресивною, якщо її не змусить до того ситуація, в яку ти її поставиш...\n— Яка ситуація?\n— Що ти від мене ще хочеш почути?\n— Ми не можемо дозволити собі розкіш щось приховувати один від одного!\n— Це не розкіш,— сухо урвав він мене.— Кельвін, мені здається, що ти ще й досі не все розумієш... утім... стривай! — У нього заблищали очі.— Ти можеш розповісти, хто в тебе був?\nЯ проковтнув слину й опустив голову. Мені не хотілося дивитись на нього. Я волів би, щоб це був хто завгодно, тільки не він. Та вибору не було. Клапоть марлі відклеївся і впав мені на руку. Я здригнувся від слизького дотику.\n— Жінка, яку...— Я не докінчив.— Вона вбила себе. Зробила собі укол...\n— Самогубство?..— запитав він, бачачи, що я мовчу.\n— Мабуть, не все...\nЯ рвучко підвів голову. Снаут не дивився на мене.\n— Гаразд,— почав я, облизавши губи.— Ми посварились. А втім, ні. Це я їй сказав... сам знаєш, що кажуть зі злості. Забрав свої манатки й пішов. Вона мені натякнула... не сказала відверто, але коли ти прожив з людиною роки, то все ясно й так... Я був певен, що то тільки слова, що вона не наважиться зробити це... так їй і сказав. На другий день я згадав, що залишив у шухляді ті... ампули. Вона знала про них, я приніс їх з лабораторії — вони були мені потрібні — і пояснив їй тоді, як діє цей препарат. Я злякався й хотів піти забрати його, але потім подумав, що це означатиме, ніби я й справді сприйняв її слова цілком серйозно, і... не пішов. Однак на третій день усе ж таки наважився, бо це не давало мені спокою. Та... коли я прийшов, вона була вже мертва.\n— Ах, яке невинне хлоп’я...\nЯ ледве стримався, щоб не вибухнути гнівом. Але, глянувши на Снаута, зрозумів, що він зовсім не глузує. Я немовби вперше побачив його. Обличчя його було сіре, вкрите зморшками, в яких залягла страшенна втома. Він мав вигляд тяжкохворої людини.\n— Навіщо ти так? — запитав я збентежено.\n— Бо ця історія надто трагічна. Ні, ні,— швидко додав він, помітивши, що я хочу його перебити,— ти й досі ще нічого не розумієш. Звичайно, ти можеш мучитись, навіть почувати себе вбивцею, але... то не найстрашніше.\n— Та ну!? — глузливо вигукнув я.\n— Я радий, що ти не віриш мені. Те, що сталося, мабуть, і справді жахливо, але ще жахливіше те, чого... не сталося. Ніколи.\n— Не розумію...— невпевнено сказав я, бо й справді нічого не розумів.\nСнаут похитав головою.\n— Нормальна людина...— провадив він далі.— Що означає — нормальна людина? Та, яка ніколи не вчинила ніякої підлоти? Згоден, але чи й справді вона ніколи про це навіть не помишляла? А що, коли вона сама не помишляла, але в підсвідомості в неї таки щось промайнуло десять чи навіть тридцять років тому? Можливо, вона захистилася від цього й забула і не боялася, бо добре знала, що ніколи нічого поганого не вчинить. Ну, а тепер уяви собі, що раптом, серед білого дня, в колі інших людей ти зустрічаєш це, втілене в плоть і кров, прикуте до тебе, незнищенне. Що тоді? Що буде далі?\n— Станція,— сказав він тихо.— Станція Соляріс.\n— Але... що це, зрештою, таке? — нерішуче запитав я.— Адже ні ти, ні Сарторіус не вбивці...\n— Ти ж психолог, Кельвін! — нетерпляче урвав він мене.— Кому хоч раз у житті не снився такий сон? Не верзлося щось подібне? Візьмімо для прикладу... фетишиста, який обожнює, ну, скажімо, клапоть брудної білизни; ризикуючи життям, він погрозами й благаннями добуває цей свій найдорожчий, бридкий клапоть... Смішно, еге ж? Він водночас і гидує тим, чого так жадає, і мало не божеволіє, щоб заволодіти ним, ладен заради нього віддати життя, піднісшись, може, до почуттів Ромео до Джульєтти... Таке трапляється. Але ти, мабуть, розумієш, що бувають і такі обставини... такі ситуації... які ніхто не відважиться реалізувати поза своєю уявою... в якусь мить запаморочення, знесилення, безумства — називай це як хочеш. І тоді слово стає ділом. От і все.\n— От і... все,— повторив я безглуздо дерев’яним голосом. У голові мені шуміло.— Але... але ж станція... До чого тут станція... До чого тут станція?\n— Ти що, прикидаєшся? — буркнув Снаут, пильно дивлячись на мене.— Я ж весь час товчу про Соляріс, тільки про Соляріс і ні про що інше. Я не винен, якщо це так разюче відрізняється від того, що ти сподівався почути. А втім, ти пережив уже достатньо, щоб принаймні вислухати мене до кінця. Ми вирушаємо в космос, готові до всього, тобто до самотності, до боротьби, до страждань і смерті. Із скромності ми не кажемо про це вголос, але іноді думаємо самі собі, що ми незвичайні. А тим часом... тим часом це не все, і наша готовність — тільки поза. Ми зовсім не хочемо завойовувати космос, ми тільки прагнемо розширити Землю до його меж. Одні планети мають бути пустельні, як Сахара, інші — вкриті кригою, як полюс, ще інші — жаркі, як бразильські джунглі. Ми гуманні й благородні і не збираємося підкорювати інші раси, ми хочемо тільки передати їм наші цінності й натомість перейняти їхні. Ми вважаємо себе рицарями святого Контакту. Це друга облуда. Ми не шукаємо нікого, крім людей. Нам не потрібні інші світи. Нам потрібне наше відображення. Ми не знаємо, що робити з іншими світами. З нас досить і цього одного — ми ситі ним по саму зав’язку. Ми хочемо знайти свій власний, ідеалізований образ; це повинні бути планети з цивілізаціями, досконалішими, ніж наша; в інших ми сподіваємося знайти модель нашого примітивного минулого. А тим часом по той бік є щось таке, чого ми не приймаємо, від чого захищаємося. Але ж ми принесли з Землі не тільки дистилят чеснот, не тільки ідеал героїчної Людини! Ми прилетіли сюди такими, якими є насправді, а коли друга сторона показує нам нашу реальну суть — тобто те, що ми замовчуємо,— ми не можемо з цим примиритися!\n— Що ж це врешті таке? — запитав я, терпляче вислухавши його.\n— Те, чого ми хотіли: контакт з іншою цивілізацією. Ось він, цей контакт! Збільшена, ніби під мікроскопом, наша власна страхітлива потворність, наше блазенство і ганьба!!!\nГолос Снаута тремтів від люті.\n— Отже, ти вважаєш, що це... Океан? Що це він? Але навіщо? Механізм його дії для мене зараз неважливий, але, заради бога, навіщо? Ти справді думаєш, що він хоче потішитися з нас? Або покарати нас? Але ж це всього-на-всього примітивна демонологія! Планета захоплена якимось велетенським дияволом, який задля своєї сатанинської забави підсовує членам наукової експедиції коханок! Ти, мабуть, і сам не віриш у цей цілковитий ідіотизм?!\n— Цей диявол не такий уже й дурний,— буркнув Снаут крізь зуби.\nЯ вражено глянув на нього. Мені спало на думку, що, зрештою, його нерви теж могли не витримати, навіть якщо все, що коїлося на станції, не можна пояснити божевіллям. «Реактивний психоз?..» — майнуло мені в голові, коли він почав майже беззвучно реготати.\n— Ти ставиш мені діагноз? Не квапся. Ти поки що зіткнувся з цим у такій легкій формі, що й досі ще нічого не розумієш!\n— Ага. Диявол змилостивився наді мною,— кинув я.\nЦя розмова почала вже дратувати мене.\n— Чого ти, власне, хочеш? Щоб я розповів тобі, що замишляють проти нас ікс більйонів частин метаморфічної плазми? Можливо, анічогісінько.\n— Тобто як? — запитав я, вражений.\nСнаут знову посміхнувся.\n— Ти мусиш знати, що наука займається тільки тим, як щось відбувається, а не тим, чому воно відбувається. Отже, як? Ну, все це почалося через вісім чи дев’ять днів після того експерименту з рентгеном. Може, Океан відповів на наше опромінення якимсь іншим, своїм опроміненням, може, прозондував своїми променями наші мозки й видобув звідти інкапсульовані певні психічні процеси.\nЦе мене зацікавило.\n— Атож, процеси, відірвані від усіх інших, замкнені в собі, пригнічені, відокремлені, якісь запалені осередки пам’яті. Він сприйняв їх як рецепт, як проект якоїсь конструкції... Ти ж бо знаєш, які схожі між собою асиметричні кристали хромосом і тих нуклеїнових сполук цереброзидів, що становлять основу процесів запам’ятовування... Адже спадкова плазма — це плазма, яка «запам’ятовує». Виходить, Океан видобув усе це з нас, зафіксував, а потім... ти сам знаєш, що було потім. Тільки для чого він це зробив? Ха! У всякому разі, не для того, щоб нас знищити. Це він міг би зробити значно простіше. Взагалі при таких технологічних можливостях він може, власне, все. Наприклад, заслати до нас двійників.\n— Ага! — вигукнув я.— Ось чому ти так злякався мене в той перший вечір, коли я прийшов до тебе!\n— Так. А втім,— додав Снаут,— може, він так і зробив. Звідки ти знаєш, що я і справді той добрий старий Щур, який прилетів сюди два роки тому...\nСнаут тихо захихикав, немовби моя розгубленість бозна-як його потішила, і враз споважнів.\n— Ні, ні,— промимрив він,— і так усього аж занадто... Може, відмінностей між нами набагато більше, але я знаю тільки одне: і мене, і тебе можна вбити.\n— А їх ні?\n— Не раджу тобі навіть пробувати! Це жахливе видовище!\n— Не знаю. В усякому разі, ні отрутою, ні ножем, ні вірьовкою...\n— А якщо атомним випромінювачем?..\n— Ти б спробував?\n— Не знаю. Якщо є певність, що це не люди...\n— Якоюсь мірою це все-таки люди. Суб’єктивно вони люди. Але зовсім не усвідомлюють свого... походження. Ти це, мабуть, помітив?\n— Звісно. І все-таки... Як це відбувається?\n— Вони регенерують у неймовірному темпі. В неможливому темпі, просто на очах, повір мені, і знову починають поводитись, як... як...\n— Як їхні образи в нашій уяві, ті записи в пам’яті, на підставі яких...\n— Так. Це правда,— підтвердив я, зовсім не звертаючи уваги на те, що мазь стікає з моїх обпечених щік і капає мені на руки.— А Гібарян це знав?..— запитав я несподівано.\nСнаут пильно глянув на мене:\n— Чи знав він те саме, що й ми?\n— Я цього майже певен...\n— Звідки ти знаєш? Він тобі щось казав?\n— Ні. Але я знайшов у нього одну книжку...\n— «Малий Апокриф»?! — вигукнув я і підхопився з місця.\n— Так. А ти звідки про це знаєш? — запитав Снаут і занепокоєним поглядом вп’явся в моє обличчя.\n— Спокійно. Ти ж бачиш, що я обпечений і зовсім не регенерую. Він залишив мені листа.\n— Та невже?! Листа! І що ж у ньому написано?\n— Небагато. Це, власне, не лист, а записка. Бібліографічна довідка до «Соляристичного додатка» і до цього «Апокрифа». Що це таке?\n— Давня історія. Може, вона й справді має до всього цього якесь відношення. Тримай.\nВін вийняв з кишені оправлений у шкіру, потертий на ріжках тоненький томик і подав мені.\n— А Старторіус?..— запитав я, ховаючи книжку.\n— Що Сарторіус? У такій ситуації кожен поводиться, як... може. Він намагається бути нормальним — для нього це означає бути офіційним.\n— І все ж таки це правда. Якось я вскочив з ним в одну халепу... Не вдаватимуся в подробиці, скажу лише, що на вісьмох у нас зосталося п’ятсот кілограмів кисню. Ми поволі збайдужіли до своїх щоденних справ, під кінець ходили всі бородаті, тільки він один голився, чистив черевики — така вже в нього вдача. Але тепер, звичайно, все, що б він не зробив, буде облудою, комедією або злочином.\n— Ну гаразд, хай не злочином. Можна придумати для цього якесь нове визначення. Наприклад, «реактивне розлучення». Краще звучить?\n— Ти дуже дотепний.\n— А ти волів би, щоб я плакав? Запропонуй щось інше.\n— Ет, дай мені спокій.\n— Ні, я цілком серйозно. Ти тепер знаєш приблизно стільки ж, скільки й я. У тебе є якийсь план?\n— Звідки?.. Уявлення не маю, що робитиму, коли... вона з’явиться знову... Вона неодмінно повинна з’явитися?\n— Найімовірніше, що так.\n— Як же вони потрапляють на станцію? Адже вона герметична. Невже обшивка?..\nСнаут заперечно похитав головою:\n— З обшивкою все гаразд. Уявлення не маю як. Найчастіше ми бачимо гостей, коли прокидаємось, а спати хоча б уряди-годи треба.\n— А якщо замкнутись?\n— Помагає ненадовго. Є інші способи... ну, та ти сам знаєш які.\nСнаут підвівся, а за ним і я.\n— Послухай, Снаут... Ти хочеш ліквідувати станцію, але волів би, щоб ініціатива виходила від мене?\n— Усе це не так просто. Звичайно, ми в будь-яку мить можемо втекти, ну хоча б на сателоїд, і звідти послати SOS. Про нас, звісно, подумають, що ми схибнулися з розуму,— якийсь санаторій на Землі, аж поки ми всі рішуче не відмовимось від своїх слів,— трапляються ж випадки масового божевілля на таких ізольованих базах... Може, це був би й не найгірший вихід. Сад, спокій, білі палати, прогулянки з санітарками...\nСнаут говорив цілком серйозно, засунувши руки в кишені і втупившись невидющим поглядом у куток. Червоне сонце вже зайшло за обрій, і гривасті хвилі Океану переплавилися в чорнильну пустелю. Небо палало. Над цим двобарвним, незвичайно понурим пейзажем пливли хмари з ліловими краями.\n— Отже, ти хочеш тікати? Чи ні? Поки що ні?\n— Непохитний завойовнику... ти ще не скуштував цього, інакше не був би таким доскіпливим. Мова не про те, чого я хочу, а про те, що можливо.\n— Ну і що ж можливо?\n— От саме цього я й не знаю.\n— Виходить, лишаємося тут? Думаєш, знайдеться спосіб...\nСнаут глянув на мене,— обличчя в нього було облуплене, виснажене й пооране зморшками.\n— Хтозна. Може, все це окупиться,— мовив він нарешті.— Про нього ми, мабуть, не довідаємося нічого, а от про себе...\nСнаут відвернувся, взяв свої папери й вийшов. Я хотів його спинити, вже навіть розтулив був рота, однак не вимовив ні слова. Що було діяти — я міг тільки чекати. Я підійшов до ілюмінатора і втупився в криваво-чорний Океан, майже не бачачи його. Мені спало на думку, що я міг би замкнутися в якійсь ракеті на ракетодромі; однак це було несерйозно, більше того, безглуздо, раніше чи пізніше мені все одно довелося б вийти. Я сів біля ілюмінатора і вийняв книжку, яку мені дав Снаут. Було ще досить світло, вся кабіна палала багрянцем, і сторінки книжки теж порожевіли. Це були укладені якимсь Оттоном Равінцером, магістром філософії, статті й праці, відверто кажучи, сумнівної вартості. Всяку науку завжди супроводить якась псевдонаука, її химерне викривлення в умах певного типу; астрономія карикатурно відбивається в астрології, як хімія колись відбивалася в алхімії; певна річ, що народження соляристики супроводжувалося справжнім вибухом думок-монстрів. Книжка Равінцера містила саме таку духовну поживу; втім, задля справедливості слід зазначити, що укладач у передмові відмежувався від цього паноптикуму. Просто він вважав, і не без підстави, що такий збірник може бути цінним документом епохи як для істориків, так. і для психологів науки.\nРапорт Бертона посідав у книжці почесне місце. Він складався з кількох частин. Першу частину становила, власне, копія його бортового журналу, досить лаконічного.\nЗ чотирнадцятої до шістнадцятої години сорока хвилин за умовним часом експедиції записи були короткі й одноманітні.\n«Висота 1000 — або 1200 — або 800 метрів — нічого не помічено — Океан порожній». Цей запис повторювався кілька разів.\nПотім о 16.40: «Підіймається червоний туман. Видимість 700 метрів. Океан порожній».\nО 17.00: «Туман густішає, штиль, видимість 400 метрів, є просвіти. Знижуюсь до 200».\nО 17.20: «Я в тумані. Висота 200. Видимість 20–40 метрів. Штиль. Підіймаюсь до 400».\nО 17.45: «Висота 500. Суцільний туман аж до обрію. В тумані — лійкуваті отвори, крізь які прозирає поверхня Океану. В них щось відбувається. Намагаюсь увійти в одну з цих лійок».\nО 17.52: «Бачу щось схоже на вир — викидає жовту піну. Навколо стіна туману. Висота 100. Знижуюсь до 20».\nНа цьому записи в бортовому журналі Бертона закінчувалися. Далі в так званому рапорті йшла виписка з його історії хвороби, а точніше, текст продиктованих Бертоном свідчень і запитань, якими їх раз у раз переривали члени комісії.\n Кожному своє (лат.).


Професійний експортер віконних виробів, обладнання для ванної та зв'язати. | Jen-Mao Ind. Co., Ltd.\nОбладнання для вікон\nРучка завіси для повороту штор\nТочка прив’язки вантажівки\nЯкі технічні характеристики штори можна подати?\nВи приймаєте замовлення OEM?\nГоловна Категорія Обладнання для вікон Кронштейн для штор\nНадайте своїм вікнам розкішний вигляд, додавши наш комплект штор.\nКронштейн для штор - це шматок металевого матеріалу, який тягнеться від стіни, щоб підтримувати штору при навішуванні штор. Після того, як ви визначилися з деякими основними особливостями - як ви хочете, щоб штори функціонували, якого розміру вікно буде покривати шторами і скільки ви хочете витратити. Потім ви обмежите вибір до набагато більш керованого вибору.\nМи розділили наші дужки за принципом на чотири категорії, які є фіксованими, регульованими, одинарними та подвійними. Матеріали - залізо та цинковий сплав. Взагалі, кронштейн із сплаву цинку дорожчий, ніж кронштейн із заліза. Для декількох конкретних кронштейнів вони мають дві функції: кріплення на стіні та на стелі.\nВибираючи правильні дужки, ви повинні знати, які саме штори ви збираєтеся використовувати. Якщо є два набори штор, що закривають вікно, наприклад, штори та обшивки, вам знадобляться подвійні дужки. Що стосується кількості кронштейнів, якщо вікно стандартного розміру, достатньо двох дужок для штор. У випадку, якщо ваше вікно набагато ширше, ніж зазвичай, або дужки повинні підтримувати штори з більшою вагою, вам знадобляться щонайменше три фіранки.\nВибір правильних дужок для штор створить додатковий ефект !!\nЗавіса одинарний кронштейн\nПодвісний кронштейн для штор\nЗатиск драпірування - чудовий спосіб стримувати обробку вікон.\nОновіть свою ванну кімнату нашою елегантною стійкою для рушників.\nУ нас є вичерпна колекція дужок для штор, доступних для всіх стрижнів діаметру.\nДля прикраси ваших вікон доступні різноманітні фініали.\nНаше рушник для рушників буде виглядати ідеально у будь-якій ванній кімнаті.\nКутовий роз'єм регулюється під будь-яким кутом і є хорошим рішенням для еркерів.


Буккросинг різномовних книжок за участі консулів, керівників іноземних культурних центрів, перекладачів – «InfoLVIV.net» – культурна афіша Львова\nБуккросинг різномовних книжок за участі консулів, керівників іноземних культурних центрів, перекладачів\n24 Вересня 2010 @ 16:00 - 17:00\n« XVI Міжнародний фестиваль сучасної музики «Контрасти». Програма\nDISCO PUNK PARTY від WIZ-ART »\n24 вересня, до Європейського дня мов, у книгарні “Є” відбудеться урочисте відкриття полиці буккросингу різномовних книжок за участі Почесних Консулів, керівників іноземних культурних центрів та львівських перекладачів.\nПід час заходу на присутніх чекає фуршет.\n24 вересня 16.00\nБуккросинг — це книжковий рух, що об’єднує понад 500 тис осіб у 150 країнах світу. Учасники руху сповідують ідеологію “звільнення книжок”. Прочитані книжки залишають у громадських місцях, де будь-хто інший може їх забрати й прочитати, а потім залишити наступним читачам. Іще від дня заснування книгарня “Є” має полиці для буккросингу, де читачі обмінюються українськими книжками.\n24 вересня ми сподіваємось урочисто відкрити полицю буккросингу іноземномовною літературою за участі Почесних Консулів, керівників іноземних культурних центрів та львівських перекладачів, тобто тих, хто поширює іноземні культури в Україні.\nМаючи окремий відділ іноземної літератури, книгарня “Є” надає своїм відвідувачам можливість ознайомлюватись із творами світової культури без посередників. Акцією буккросингу ми прагнемо звернути увагу на важливість читання іноземними мовами, важливість обміну культурами, долучення до світових процесів без посередників.\nбкккросинг, книгарня "Є"


На Вишгородщині горіло хімічне підприємство ➢ Погляд ➢ Новини Києва та Київщини онлайн\nГоловна › Новини › Вишгород › На Вишгородщині горіло хімічне підприємство\nНа Вишгородщині горіло хімічне підприємство\nАвтор: Косянчук Інна 13.04.2020 | 10:23\nПожежа на ТД “Веріас” у Раківці опинилася у центрі уваги громадських активістів, які вимагають розслідування ситуації, що може призвести до екологічного лиха\nМасштабна пожежа на території ТД “Веріас”, що у Раківці, сталася 7 квітня. Як повідомила керівник ГО ЧИСТО. Вишгород Валерія Гончаренко, упродовж 5 годин 5 пожежних машин намагалися загасити тонни відходів типографічного підприємства, серед яких були фарби, пластик та інші хімічні речовини.\n«Більше 10 років у с.Раківка це підприємство здійснює свою господарську діяльність (друкарня, фасування курячого посліду) Нам стало відомо, що на території колишніх корівників у звичайних печах спалюються відходи друкарень з усієї України. Підприємство зареєстроване у Києві, але працює на території Синяківської громади без жодних відповідних дозволів, не сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою, не сплачує кошти за електроенергію та має податковий борг перед державою у 10 млн грн. В результаті такої діяльності здійснюється забруднення ґрунтів, вод, атмосферного повітря, що почало суттєво впливати на стан здоров’я мешканців села та нанесені великі збитки довкіллю району. Ініціативна група роками намагається боротися, проте через корупційні зв’язки власниці брудного бізнесу Костенко К.Г. фактично жодних дій, спрямованих на припинення загрози забруднення владою не вживається, що дозволяє безкарно продовжувати вчиняти злочини проти довкілля», зазначає Валерія Гончаренко.\nГромадські активісти зняли відео пожежі.\nГО ЧИСТО. Вишгород й до пожежі звернула увагу на підприємство. «Ми тим підприємством в Раківці займалися ще минулого року», зауважує Валерія Гончарнеко.\nАктивістка зазанчає: «У мене, як у голови екологічної громадської організації, виникає дуже багато питань до місцевої та районної влади з приводу незаконної роботи цього підприємства протягом 10 років на території Вишгородського району. На відео добре видно, як хронічно закриті очі всіх структур протягом багатьох років могли призвести до людських жертв і яку шкоду нанесла довкіллю та людям діяльність цього підприємства. Ми беремо на особистий контроль хід розслідування та будемо відстоювати законні права громади на безпечне довкілля».\nТакож повідомляється, що ГО ЧИСТО.Вишгород разом з місцевими активістами проводить активну роботу із захисту конституційних прав мешканців громади, і вже за фактом пожежі було відкрите кримінальне провадження за ст. 270 Кримінального кодексу України “Порушення встановленим законодавством норм пожежної безпеки”. За повідомленням Валерії Гончаренко, подані відповідні звернення не лише до правоохоронних органів, а й до державних екологічних структур.\nЯк інформує greenpost.press, ГО ЧИСТО Вишгород у березні-квітні 2020 скерувала скарги до низки органів, і вже від деяких із них тримала відповідь : допрокуратури – про необхідність розірвання договорів оренди; до ДСНС – про позапланову перевірку через порушення пожежної безпеки (відповіли – отримують дозвіл на позаплан і після карантину мають прийти); до ДАБІ – через відсутність декларації по реконструкції житлового приміщення в промислове; до Департаменту екології КОДА – щодо виїзду мобільної лабораторії для взяття проб ( дали контакти КП , на балансі якого є мобільна ( автомобільна) лабораторія.\n«Держекоінспекція Столичного округу дуже швидко відреагувала на наше звернення», зазначила Валерія Гончаренко.\nВишгородський районекологічне лихоекологіякиївщинапожежаРозслідування


Заняття 2. Головоломка Кен-Кен\nДо нас звернулася дівчинка Варя із Одеси, яка навчається в другому класі і дуже цікавиться математикою. Вона попросила скласти для неї цікаві задачі з математики, які б вона могла вирішувати вдома самостійно, або разом із батьками. Ми намагаємося виконати це прохання Варі і будемо підбирати послідовний цикл цікавих задач, аби вона могла далі тренувати свої здібності точного і логічного мислення. Можливо, цей курс буде корисним для інших дітлахів, які цікавляться математикою. Тому ми вирішили по мірі складання текстів таких задач розміщувати їх на нашому сайті. Можливо, іншим хлопчикам та дівчатам буде цікаво їх розв'язувати і надсилати нам їхні розв'язки.\nДля зручності ми створили форму, за допомогою якої можна подавати ваші розв'язки. Ми будемо відповідати тільки на ті розв'язки, які матимуть обґрунтування. Робота має бути відсканована та надіслана за допомогою цієї форми в одному файлі pdf. Це можна зробити, наприклад, за допомогою сервісу pdfjoiner.com. Назва файлу має починатся з Вашого прізвища. Для оформлення роботи бажано використовувати чорну або темно синю пасту, аби текст, який Ви напишите, був розбірливий и добре видимий.\nДля того, щоб скачати малюнки, слід натиснути праву кнопку миші та вибрати опцію "зберегти картинку".\nЗаняття 10. Конструктивчики\nЗаняття 9. Скільки способів\nЗаняття 8. Дужки і знаки\nЗаняття 7. Розрізалки\nЗаняття 6. Двома способами\nЗаняття 5. Задачі на шахівниці\nЗаняття 4. Ребуси\nЗаняття 3. Ефект плюс-мінус один\nКонкурс від STEM\nКАУ курси для вчителів\nОнлайн-курс «Арсенал викладацьких прийомів»\nФізико-математичний мінімум КАУ\nМатематична карусель - 2019\nЛітній табір "Мудрамакітра"\nCoOL MaPhEnS - 2020\nЕкосистема неперервної STEM-освіти\nВ рамках проекту Малий академічний університет з 01 квітня 2019 на Фізичному факультеті Київського національного університету імені Тараса Шевченка за сприяння Київського академічного університету та Математичного гуртка "КВАНТА" почав працювати Гурток з фізики для учнів 7 та 8 класів.\nКурси для вчителів математики на регулярній основі почали проводитися з 15 вересня 2019 р. в Інституті математики НАН України за сприяння Київського університету імені Бориса Грінченка та Інституту післядипломної освіти\nВже другий рік поспіль Київський академічний університет бере участь в проекті "Мудрамакітра" в рамках літніого фізико-математичного табору для школярів 7-10 класів та курує фізичне відділення.\nТелеграм канал Науковий клуб "МудраМакітра"(приєднатися)


Захар Беркут скачати zt\n« Anterior 1 … 6003 6004 6005 6006 6007 … 7915 Siguiente »\nКінокартина Сеітаблаєва і Вінна – це досить вільна екранізація популярної літературної класики, обробленої сценаристами Ярославом Войцешеком і Річардом Ронатом. Виробництво стрічки проходить у тісній співпраці із колегами з США. На наше рішення вплинуло багато чинників. Жести, з яких роблять гіфки. Він був запрошений стояти шановним стовпом посеред декорацій села, демонструвати потрібні емоції та ставати в потрібні пози. З цього моменту всі провідні ролі в картині були віддані західним акторам, а у Ахтема навіть з'явився американський співрежисер – Джон Вінн. Не Мирослава, а молода ельфійка Дженіфер Коннелі! Не брат Максима, а троянський Гектор! Не Богун, а вікінг-берсерк! А все тому, що герої ці підпорядковані закону «чеховської рушниці». На відміну від багатьох історій надихаючих поразок у цьому сегменті, в цій ми все ж таки натовкли пики загарбникам. Кадр з фільму "Захар Беркут" Далеко не щороку на екранах показують українське кіно такого розмаху, з такою претензією, з таким бюджетом.\nОднак невеличка громада гірських мисливців під керівництвом Захара Беркута має свій план, щоб назавжди зупинити багаточисельного ворога», — йдеться в синопсисі фільму. Звісно знайшлося. На широкому екрані глядачі побачать: Андрія Ісаєнка («Кіборги»), Олега Волощенка («Сторожова Застава»), Роберта Патріка («Термінатор 2: Судний день», «Міцний горішок 2», «Останній кіногерой», «Ангели Чарлі 2»), Цегміда Церенболда («Військо Мин Бала»), Томмі Фленагана («Хоробре серце», «Гладіатор», «Місто гріхів» ), Поппі Дрейтон («Абатство Даунтон», «Русалочка»), Аяна Утепбергена («Військо Мин Бала», «Діамантовий меч»), Алекса МакНіколла («5-та хвиля», «Аксель»), Віктора Жданова («Кіборги»), Єржана Нуримбета («Сторожова Застава», «Сардар», «Меч перемоги», «Наречена»), Елісон Дуді («Індіана Джонс і останній хрестовий похід», «Вид на вбивство»), Аліну Коваленко, Дуалета Абдигапарова («Кочівник», «Ліквідатор», «Орда»), Рокі Майєрса, Олега Стефанова, Нуркена Туматаєва («МакМафія»), Олівера Тревену, Марину Кошкіну, Марата Абдулаєва («Ліквідатор», «Тараз»), Станіслава Лозовського, Даніяра Ахметова, Вікторію Клещенко-Пилипчук та інших. грн. Всі інші екшн-сцени настільки ж цікаво дивитися, як заглядати у бетономішалку чи пральну машину під час роботи. І це не погано. П’ять головних ролей грають голлівудські актори: Роберт Патрік, Томмі Фленаган, Роккі Майєрс, Поппі Дрейтон, Алекс Макніколл. Ряд кінотеатрів пропонуватимуть ранкові та денні сеанси за спеціальною ціною для організованих переглядів. Бодай однієї. На великі екрани стрічка вийде 10 жовтня 2019 року.\nНавіть якщо уявити, що сценарії цього кіно є зразком когнітивно зрозумілої оповіді у логічній послідовності сцен, то до екрану вони доходять ніби після дикої вечоринки у Лас-Вегасі, загубивши половину сцен (не будемо казати, де й як), та випадковим чином помінявши місцями ті, що залишились. Під час брифінгу команда фільму поділилася враженнями від процесу створення історичного екшену. "У будинках Тухлі колоди лежать не класично, горизонтально, а вертикально, як частокіл. Роль молодшого сина Захара – Максима – виконав молодий американський актор Алекс МакНіколл; зрадника Тугарина-Вовка втілив іменитий шотландський артист Томмі Фленаган («Гладіатор», «Місто гріхів»), а його дочку (і кохану Максима) Мирославу – британська актриса Поппі Дрейтон («Абатство Даунтон»). «Захар Беркут» – це історичний екшн і закони жанру дотримані на всі 100. Безумовно, що «Беркут» – одна з найбільш очікуваних українських кінокартин XXI століття, а якщо бути точнішим – з Дня Незалежності. І між цими двома, як ми пам'ятаємо, конфлікт. ) проливає мені світло на історію України, яка насправді, на жаль, не настільки добре відома за її межами", - розповідав актор, який історичному екшені він зіграв Тугара Вовка\nключі: гугл Захар Беркут Захар Беркут торрент Захар Беркут фiльм дивитися Захар Беркут фiльм и онлайн Захар Беркут фiльм дивитися онлайн Захар Беркут 2020 дивитися онлайн фiльм Захар Беркут дивитися онлайн в хорошій якості Захар Беркут фiльм 2020 торрент Захар Беркут онлайн в хорошій якості подивитися фiльм Захар Беркут Захар Беркут кіно\nСхожі фільми: @zyhvrhhx716 #plclxk 3312 H97R04LCK @oknzyec546 #zftww 6245 MS9MKENPW @vvjedfk100 #tguorn 4555 1OYZKWJU @mrsihzu833 #cuxcsu 8967 NFJDNX1 @znuzvbf905 #xdgpypp 6512 A7VMZAJE @ywwzqki197 #tafzxhn 7389 BWTSP2AX6 @jqvnuybd14 #rfaagp 4376 WZWXUDN @rvyoxif773 #ufizkq 5095 WFGZITF7X6D8 @tthgdini179 #kecrk 9188 IP5OQ33ZB @vbrwbta340 #weeljmr 2104 PSLRRM363FZO @jbminwfw756 #yoorsz 131 IFSMJYIMQ9R @crzroohl532 #eerinmhc 7130 PPLV4KDQ }\nЗахар Беркут 2020 дивитися онлайн no Derekrem 27.544 130.989 Hace 45 minutos\nHora: 02-27-2021, 12:57 PM Powered By MyBB, © 2002-2021 MyBB Group.


Невідомі досі причини головного болю | Наша мама | Все для молодих мам і батьків\n08:08, 29.05.2014 | Категорія: Хвороби\nЛікарі попереджають, що голова може боліти через голод, спеку або навіть поганий настрій.\nДослідження показали, що підвищення температури на 5 °С збільшує частоту розвитку головного болю на 7,5%. Особливо страждають люди, схильні до мігрені. У спеку судини розширюються і, як наслідок, активується трійчастий нерв. Людина, схильна до мігрені, відчуває головний біль. Також головний біль може бути пов’язаний із зневодненням організму. При дефіциті рідини виникає зниження кровопостачання мозку, а звідси біль і навіть непритомність.\nНашому мозку постійно потрібно глюкоза. Як тільки він відчуває, що цукру йому бракує, одразу подає організму сигнал про голод. Однак іноді цей сигнал виражається не напряму. Буває, що людина голод не відчуває, а мозок «хоче їсти» і висловлює своє бажання через головний біль. Особливо часто такі симптоми зустрічаються у тих, хто худне.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Хочете здорову дитину? Відберіть у неї планшет\nЧасом людина може і не знати, що впала у депресію. У неї просто болить голова протягом декількох тижнів, і болезаспокійливі не допомагають. Такий стан називається прихованою депресією, яка виникає в результаті зниження кількості серотоніну. Хворіти може не тільки голова, а й серце. Причину такого роду біль дуже нелегко встановити.\nТеги: хвороби, дитина, здоров'я, лікування, профілактика, головний біль, медики, біль


FTP: як з цим працювати | Варкон ООО\nFTP-протокол (File Transfer Protocol – протокол передачі файлів) – дає можливість абоненту обмінюватися двійковими і текстовими файлами з будь-яким комп’ютером мережі, що підтримує протокол FTP. Установивши зв’язок з віддаленим комп’ютером, користувач може скопіювати файл з віддаленого комп’ютера на свій, або скопіювати файл з свого комп’ютера на віддалений.\nЦей протокол є одним з найбільш поширеним та старіших протоколів інтернету, який дозволяє користувачу зберігати та обмінюватися файлами з другими користувачами всесвітньої мережі.\nFTP-протокол є клієнт-серверним протоколом, тож для його роботи потрібен сервер (FTP-сервер) та кліент (FTP-кліент). FTP-сервер може бути організований на любому комп’ютері, під керуванням Windows, Linux, Unix, MAC та інше. Існує велика кількість реалізацій для усіх цих систем.\nFTP-сервер зберігає інформацію у вигляді тек та файлів – як й звичайна файлова система. Для роботи з файлами потрібно приєднатися до сервера, використовуючи програму FTP-клієнт. Найпростіша програма-клієнт – це ваш браузер, тому що WWW-протокл також включає до себе FTP, наприклад ви можете відкрити фтп сервер фірми Microsoft, та качати відтіля те що вам потрібно. Зверніть увагу, що в залежності від налаштувань вашого браузеру файл на сервері може бути або закачаний на ваш комп’ютер, або відкриється у новому вікні – наприклад текстовий файл. Але працювати з браузером не дуже зручно – краще використовувати спеціальну програму. Таких програм дуже багато – для кожного можна знайти саме ту, яка вам подобається. Якщо ви користуєтесь ОС Linux – то в більшості систем диспетчер файлів дозволяє працювати по протоколу ftp без додаткових програм. Для цього вам потрібно ввести ім’я та пароль користувача й адрес сервера. Адрес сервера завжди починається з ftp://ім’я:пароль@адреса.сервера. Адреса сервера може бути як ім’ям (наприклад ftp://anonymous:anonymous@atelie-one.org.ua), так й адресою (ftp://anonymous:anonymous@1.1.1.1). Ті, хто користується Windows також можуть використовувати explorer – як це показано на малюнку:\nАле працювати таким чином не завжди зручно. Тоді на допомогу приходять спеціалізовані программи – FTP-клієнти. Їх існує дуже багато, я наприклад використовую:\nFileZilla, зручний безкоштовний клієнт для роботи з FTP та FireFTP – безкоштовний плагін для Mozilla Firefox з широким функціоналом. Якщо ж потрібно швидко отримати доступ до FTP-сервера, а під рукою нема ніяких програм (це має відношення до Windows) ви можете користуватися дуже корисною програмую telnet – але це звісно не дуже зручно, та потребує знання команд протоколу. Якщо потрібно – то про це буде окрема стаття. Чекаю на ваші відгуки та коментарі.\n©Varkon Ltd 2012\nПри розповсюджуванні матеріалу посилання на цей сайт обов’язкове.\nООО Варкон. Сервіс та підтримка.\n← PHP: Що таке екрануючий слеш (обратний слеш)\tЗаработок в Интернет – невозможное возможно? →\n1 коментар до “FTP: як з цим працювати”\nБерезень 13, 2012 о 11:43 am\nПользуюсь Total Commander – все работает на УРА…


Звітно - виборча конференція ветеранської організації\n4 жовтня відбулася звітно-виборча конференція громадської організації «Ветерани Овідіопольського району».\nВ ній взяли участь члени ветеранських організацій, тимчасово виконуючий обов’язки голови районної державної адміністрації Ігор Ільченко, Овідіопольський селищний голова Лідія Савельєва, представники органів охорони здоров’я, соціального захисту, освіти, райвійськкомату та інших служб.\nПрисутні хвилиною мовчання вшанували пам’ять померлих ветеранів та наших земляків, які загинули в Афганістані і зоні АТО/ООС.\nКерівник організації Михайло Олександрович Сеїн прозвітував про діяльність громадської організації за останні чотири роки. У прийнятій постанові конференції зокрема намічено заходи до відзначення в районі 75-ї річниці звільнення України від німецько-фашистських загарбників та Дня Перемоги.\nІгор Олександрович Ільченко подякував Михайлу Олександровичу за активну, плідну громадську роботу та відзначив Почесною грамотою Овідіопольської районної державної адміністрації.\nГоловою районної ради ветеранів обраний полковник у відставці, учасник бойових дій в Афганістані Микола Іванович Козлов, першим заступником голови - полковник у відставці, також учасник бойових дій в Афганістані Василь Якович Новосьолов.


Поліція Ізраїлю застрелила палестинця, який напав з ножем в Єрусалимі |\nПоліція Ізраїлю застрелила палестинця, який напав з ножем в Єрусалимі\nНеподалік від Старого міста в Єрусалимі терорист дістав ніж і намагався вдарити їм поліцейського, після чого був застрелений. Ізраїльські поліцейські в суботу застрелили палестинця, який напав з ножем на співробітника правопорядку неподалік від Старого міста в Єрусалимі, повідомляє агентство Франс Прес з посиланням на представника поліції.\n«Двоє поліцейських спостерігали за людиною, який викликав у них підозру, вони підійшли до нього для проведення огляду. Терорист дістав ніж і намагався вдарити їм поліцейського, після чого був застрелений співробітниками поліції», — цитує агентство заяву представника поліції.\nЗ початку нинішнього загострення близькосхідного конфлікту з палестинського боку загинули 120 осіб, більшість з яких були вбиті, коли нападали на ізраїльтян із застосуванням холодної, вогнепальної зброї або використовуючи тактику автомобільних таранов.\nНазад Предыдущая запись: Іракські військові ліквідували понад 50 терористів\nДалее Следующая запись: Казарма однієї з військових частин згоріла в Одеській області


У Рівному відкриють музей пива - ШоТам\nУ Рівному депутати міської ради ухвалили рішення передати під музей пивоваріння будинок сім’ї власника броварні «Бергшлосс» Герша Пісюка.\nПро це пише Аgroportal.\nПовідомляється, що музей відкриють поблизу пивзаводу «Рівень» у старому кварталі міста, де й сьогодні живуть рівненські пивовари.\nНині у цій будівлі на вулиці Петра Могили розміщений обласний центр учнівської творчості, що переїде у приміщення з євроремонтом зовсім поруч.\nОкрім того, на Херсонщині відновлюють музей-садибу Остапа Вишні.\nЯк ми повідомляли раніше, у бункері Херсонської облдержадміністрації відкрили музей.\nГоловне фото: menslife.com.


Овочева запіканка в духовці | Кулінарія\nГоловна › Кулінарія › Овочева запіканка в духовці\nОвочева запіканка – поєднання смаку і користі\nКартопляна запіканка – простий рецепт приготування в духовці\nОвочева запіканка «Свято»\nЗапіканка з кабачків, томатами черрі і макаронами\nОвочева запіканка «Зимова»\nОвочева запіканка, приготована в духовій шафі – це страва, вміло поєднує в собі легкість і вишуканість. Його можна готувати для сімейного святкового обіду або вечері. Існує багато варіантів приготування, але найбільш вдалими вважаються страви, що поєднують в собі смак не менше 5 овочів. Для надання більшої ніжності верх присипають сиром, це не просто декор – а важлива частина приготування.\nПриготувати овочеву запіканку за цим рецептом – досить просто. Таке блюдо можна готувати не тільки влітку, але і взимку, якщо в запасі господині є заморожені овочі. Страва може стати відмінним способом нагодувати всю сім’ю ввечері, не приносячи шкоди здоров’ю.\nСир Сулугуні 100 гр.\nГриби смажені 200 гр.\nКабачки промити під проточною водою і нарізати тонкою соломкою. Якщо вони перезріли, потрібно зняти шкірку, молоді овочі чистити не треба.\nДовжина соломки повинна бути близько 3 див.\nЧасник розчавити широкою стороною ножа і нарізати дрібними кубиками. Відправити в посуд до нарізання кабачка.\nВідправити в миску попередньо обсмажені гриби, це може бути гливи, печериці або інші, лісові, сезонні.\nДрібно порізати кріп або петрушку, залежно від смакових уподобань, відправити її в миску до овочів.\nСир натерти на крупній тертці, 2/3 від загального обсягу відправити до овочів, а решту залишити для посипання.\nДля приготування заливки для пирога, 2 курячих яйця з’єднують зі сметаною і спеціями. Суміш добре збовтують.\nЗаливку виливають до овочевої суміші. Форму для запікання щедро промащують вершковим маслом і викладають в неї запіканку.\nБлюдо відправляють у попередньо прогріту до 180 градусів духовку на 30 хвилин.\nПриблизно за 5 хвилин до готовності страву дістають з духовки і притрушують сиром.\nВзимку, дістати свіжі овочі проблематично, але у кожної господині є в запасі картоплю. З нього можна приготувати безліч страв, у тому числі – запіканку. Якщо розбавити картопля сиром і часником, смак страви здивує будь-якого, самого виборчого гурмана.\nКартоплю очистити від шкірки, промити під проточною водою. Сир натерти на крупній тертці.\nПоловину тертого сиру змішати з одним яйцем, для отримання заправки для запіканки.\nЗалишок сиру у великій ємності змішати з двома яйцями, подрібненим часником і ретельно збити масу.\nКартоплю потрібно натерти на крупній тертці і змішати з масою з майонезом.\nДно форми промазати маслом і вилити в неї картопляну суміш. Потрібно утрамбувати і розрівняти запіканку, щоб вона вийшла рівною.\nЗверху розподілити масу сиру і яйця.\nБлюдо запікати при температурі близько 180 градусів 40 хвилин.\nЗапіканку можна подавати на стіл зі сметаною або будь-яким свіжим салатом.\nДо складу страви, приготованої за цим рецептом, входять тільки прості інгредієнти, тим не менше, воно відноситься до розряду святкових. Особливість полягає в тому, що всі овочі нарізати тонкими смужками, а потім згортається особливим чином. Крім овочів, у складі запіканки міститься сметана і твердий сир.\nВсі овочі потрібно ретельно вимити під проточною водою.\nМоркву і кабачок нарізати тонкими смужками за допомогою овочечистки або спеціального ножа.\nПомідори нарізати тонкими півкільцями.\nФорму потрібно вибирати розміром 20 на 20 або 30 на 30 див. Її потрібно змастити рослинним маслом, в центр укласти кружки помідорів, а всередину вставити скручені рулони кабачка і моркви, чергуючи їх.\nПриступають до приготування заправки з сметани, яєць і часнику. Для цього сир натирають на тертці, змішують із сметаною, додають яйця, збивають, а потім всипають сіль і чорний мелений перець.\nМасу ретельно перемішують. Овочі заливають і відправляють в духовку, прогріту до 180 градусів на 40 хвилин.\nЯкщо заправка вийшла дуже густа, що залежить від жирності сметани, її можна розбавити водою.\nЗапіканку, приготований за цим рецептом можна віднести до розряду простих, але тільки за спрощений процес приготування. За зовнішнім виглядом продукт не поступається страв високої кухні, тому його неодмінно потрібно приготувати, щоб здивувати гостей. Для приготування запіканки можна використовувати не тільки свіжі кабачки, але і заморожені, тому можливість приготування не залежить від сезону.\nПомідор черрі – 1 гілка.\nСир фета – 300 мл\nМакаронні вироби у вигляді пір’я відварити в підсоленій воді до напівготовності, а потім відкинути на друшляк і дати стекти воді.\nПомідори і кабачки промити під проточною водою, нарізати кружечками, товщиною близько 3 мм\nПечериці промити і нарізати слайсами.\nЯйце збити з вершками, додати перець, часник і майоран.\nДуховку розігріти до 200 градусів. Всі підготовлені компоненти, в тому числі макарони, ретельно перемішати і додати нарізаний на кубики сир фета.\nОтриманий склад викласти у змащену олією форму і присипати твердим сиром. Блюдо запікати при температурі 200 градусів близько 45 хвилин.\nПеред подачею на стіл овочеву запіканку заправляють петрушкою.\nДістати взимку свіжі овочі – досить проблематично, але це не привід відмовляти собі в задоволенні, поласувати смачним блюдом. Для створення запіканки можна використовувати один секрет, під назвою – заморожена суміш овочів. Після заморожування продукти не втрачають свої корисні і смакові якості, тому турбуватися не слід.\nСуміш заморожених овочів – 450 гр.\nНа великій сковороді розжарити рослинну олію і викласти туди цибулю. Обсмажити овоч до прозорості, а потім викласти заморожену суміш овочів, ретельно перемішати, протушкувати складу близько 15 хвилин.\nЗа цей час потрібно відварити макарони в підсоленій воді. Макаронні вироби заправляти вершковим маслом не потрібно. Протушкувалися овочі також потрібно відкинути на друшляк і дати стекти воді.\nДуховку треба розігріти до 200 градусів.\nБульйон змішати з вершками і довести його до кипіння, зняти з плити і розплавити в ньому дві частини сиру.\nОвочі з макаронами змішати, викласти у деко, змащене рослинним маслом.\nПосолити склад, додати перець і залити його соусом. Запіканку відправити в духовку на 15 хвилин, а потім витягнути, присипати залишилася частиною сиру і випікати ще 5 хвилин.\n← Зрази картопляні з м’ясним фаршем Картопляна запіканка з фаршем і грибами в духовці →


Зовнішній портативний ssd накопичувач samsung 2tb\nЦей портативний зовнішній накопичувач розроблений для сучасного мобільного способу життя, тому може забезпечити швидкий і легкий доступ до всіх даних навіть в русі.\nЛегке і міцне пристрій SSD T3 від компанії Samsung призначене для зберігання даних і зручного перенесення. Для високого рівня безпеки в накопичувач вбудована система AES з 256-бітовим апаратним шифруванням, якою можна керувати за допомогою Android додатків.\nПристрій відрізняється дуже високою швидкістю передачі даних - 450 Мбайт / с, це в чотири рази швидше, ніж у інших зовнішніх жорстких дисків, представлених на ринку. Іншою перевагою є повна сумісність з багатьма операційними системами.\nЦе неймовірно потужний зовнішній накопичувач - в ньому можна зберігати до 2 Тбайт даних (це приблизно 500 000 фотографій). Незважаючи на такий великий обсяг пам`яті, пристрій має невелику вагу і розміри - уміщається в долоні, тому його зручно носити з собою.\nЯк вибрати твердотільний накопичувач ssd\nЯк вибрати жорсткий диск для комп`ютера\nSamsung випустила портативний накопичувач інформації ssd т1\nКращі зовнішні жорсткі диски 2016 року: топ 5\nЯк замінити hdd на ssd в ноутбуці asus\nОгляд ноутбука apple macbook 2015\nПереносний жорсткий диск від logitec об`ємом в 1 тб\nVerbatim представила флешку ємністю 32 гб\nSeagate встановлює рекорд\nSamsung galaxy c7 пройшов тестування в gfxbench\nSeagate: плани на 2009 рік\nWd представила зовнішній hdd на 2 тб


Україна й Канада домовилися про низку кроків, щоб забезпечити справедливість у справі про літак "Міжнародних авіаліній України" рейсу PS 752, який був збитий Іраном, повідомив міністр закордонних справ України Дмитро Кулеба.\n"Я хочу сказати про трагедію рейсу PS 752, збитого Іраном два роки тому. Це великий біль, який Мелані та я абсолютно поділяємо з родичами всіх загиблих. Ми сьогодні домовилися про низку кроків, які ми робитимемо у складі коаліції для того, щоб забезпечити справедливість у цій надзвичайно важкій, але відповідальній справі", - сказав Кулеба на пресконференції з міністром закордонних справ Канади Мелані Жолі в Києві у вівторок.\nЯк повідомлялося, пасажирський літак Boeing 737-800 авіакомпанії МАУ, який мав виконати рейс PS752 за маршрутом "Тегеран-Київ", було збито в районі міжнародного аеропорту ім.Імама Хомейні в Тегерані одразу після зльоту вранці 8 січня 2020 року. На борту перебували 167 пасажирів і дев'ять членів екіпажу. Всі вони загинули. Серед загиблих - 11 громадян України (зокрема дев'ять членів екіпажу), 82 громадянина Ірану, 63 - Канади, 10 - Швеції, чотири - Афганістану, по три - ФРН і Великої Британії.\nУ лютому 2021 року ЗМІ оприлюднили аудіозапис, де людина, яку джерела впізнають як міністра закордонних справ Ірану Мохаммада Заріфа, обговорює можливість того, що знищення рейсу PS752 було навмисним актом. Заступник міністра закордонних справ України Євген Єнін заявив, що органи досудового розслідування і прокуратури України досліджують аудіозапис.\nЗа словами генпрокурора Ірини Венедіктової, українські прокурори роблять усе можливе, щоб встановити об'єктивну істину у справі, активно реалізовуючи інструмент направлення запитів про міжнародну правову допомогу. Водночас іранська сторона так і не надала повних відповідей на українські запити про міжнародну правову допомогу, а останній із них узагалі залишила без реагування. Вона уточнила, що вже відбулося три раунди офіційних українсько-іранських переговорів, проте через чотири місяці жодної відповіді від компетентних органів Ісламської Республіки Іран так і не отримано.\nУ листопаді 2021 року в Міністерстві закордонних справ України заявили, що у відомстві взяли до відома інформацію про початок слухань у військовому суді Ірану справи про збитий літак рейсу PS752, перше засідання якого відбулося 21 листопада в Тегерані, зазначивши, що Іран не відповів на запити про міжнародну правову допомогу у цій справі.\nТеги: #катастрофа #канада #україна #літак #іран


Ще один серйозний драматичний проект від [Содерберга->steven-soderberg] за участю цілого ансамблю зірок. Створений з очевидною метою поповнити колекцію “оскарівських” номінацій або ж самих нагород режисера та задіяних акторів. Ну і щоб нагадати людям, що треба мити руки перед їдою, – шляхетна причина, інакше й не скажеш.\nТема актуальна – захворювання на кшталт пташиного грипу і те, на що їх перетворюють мас-медіа, в першу чергу Інтернет. Подача теми – типово голлівудська: багато персонажів, які взаємодіють або не взаємодіють між собою, але всіх грають відомі актори і всі ілюструють той чи інший аспект теми. З сюжетними лініями не все рівномірно: деякі йдуть з початку і до кінця (герой [Деймона->matt-damon] та його проби вижити в епіцентрі небезпеки), про деякі сценарист час від часу забуває і закінчуються вони нічим (пошуки, які веде героїня [Котіяр->marion-cotilliard]).\nЗ-поміж акторів можна назвати двох, яким ця стрічка належить. Першою у списку йде Дженніфер Ель у ролі доктора Еллі Хекстол – тієї самої, що знаходить ліки і відважно випробовує їх на собі. Акторка надзвичайно схожа на молоду [Меріл Стріп->meryl-streep] (принаймні у цьому фільмі), і на її місці легко можна уявити саме Стріп, яка завжди охоче бралася за ролі жінок активних, розумних, готових до самопожертви. Звичайно, для актора завжди сумнівний комплімент, що він чи вона є чудовим клоном зірки, але це той випадок, коли подібне звання дуже престижне. Розмова Хекстол з хворим батьком запам’ятовується надовго.\nДругим йде [Джуд Лоу->jude-law] у ролі блогера Алана Крамвайда – хто як не блогер зараз може бути втіленням всесвітнього зла? Дрібна особистість, керована давніми образами, мріями про славу й багатство і прагненням бодай на секунду забути про власну нікчемність, – всі ми такі, важко заперечити. Якщо серйозно, то образ для фільму дуже корисний, і він майже виводить картину на ширшу тему – про владу, яку всесвітня мережа дає тим, хто просто безсовісно бреше. Лоу дуже точно показує всю ницість свого персонажу – здається, востаннє він був настільки відразливим у “Проклятому шляху” майже десятиріччя тому.\nТакож варто відзначити [Кейт Вінслет->kate-winslet] та Елліота Гулда – ці двоє демонструють справжню гру, тоді як від усіх інших сценарій вимагає здебільшого зоряної присутності. Також неможливо не згадати фінал. Вказати причину зарази не на початку, а наприкінці фільму – бездоганний драматичний хід. Дуже іронічно виглядає те, що картину демонструють паралельно зі здебільшого “страшними” стрічками (“Щось”, “Не бійся темряви”, “Паранормальне явище-3” тощо), і чітко видно, що справжні жахи нам дарує реальність, а не казкові й фантастичні вигадки. Кілька дрібних збігів обставин і один кухар, який не помив руки, – ось і все, що потрібно для епідемії, яка забирає кілька мільярдів життів. Це таки страшно.\nАвтор adminОприлюднено Жовтень 23, 2011 Категорії РецензіїПозначки Гвінет Пелтроу,Джуд-Лоу,Зараза,Лоренс-Фішберн,Метт-Деймон\nНазад Попередній запис: Мушкетери\nВперед Наступний запис: Щось


Вази на ніжці купити недорого з доставкою в Київ, Львів, Україні - Mazhura\nІнтернет - магазин посуду Mazhura Каталог Вази На ножке\nВаза candy bar, d 24, h 36\nЦіна для продажу: 1007,98 грн\nЦіна для продажу: 1439,99 грн\nВаза floral, d 6 см, h 31 см\nВаза на ніжці - секрет успіху в оригінальній формі\nУ сучасному дизайні інтер'єру сьогодні важливу роль відіграють елементи декору, за допомогою яких приміщенню надається індивідуальність, створюється певний шарм, акцентується увага на стильовому напрямку. Для цього застосовуються безліч декоруючих предметів, серед яких одне з перших місць займають вази. Їх різноманітність вражає уяву - циліндричні, конусні, кулясті - безліч різних моделей пропонують нам сучасні виробники. Але особливу увагу заслуговує скляна ваза на ніжці вітчизняного бренду Мажура. Це практичний, функціональний, своєрідний виріб, здатний стати яскравою родзинкою, підкреслити смак власників, надати житлу особливий колорит. Завдяки своїм особливостям, вони користуються величезною популярністю у жителів міст Київ, Львів, Дніпро, Одеса, Харків:\nв них привабливо, вишукано виглядають живі квіти. Купити вазу на ніжці можна і для створення флористичних букетів із сухоцвітів, тому вона дуже затребувана у декораторів та флористів;\nвідрізняється від інших ваз своєю незвичайною формою, ваза бокал на ніжці виглядає стильно і модно. Вона по своїй конфігурації нагадує звичну коньячну посудину збільшеного обсягу;\nваза на ніжці скло має ідеальну прозорість, що створює відчуття повітряної легкості, невагомості. Купити вазу на ніжці скло варто в кількох примірниках різної величини. Зібравши такі предмети в групу, вийде відмінна ексклюзивна композиція, що ефектно виділятиметься на тлі загального оформлення приміщення;\nцей універсальний виріб також можна використовувати в якості вази для цукерок на ніжці. Цукеркове асорті через прозоре скло приверне інтерес оточуючих, буде предметом постійного захоплення дорослих і дітей. І Ви тут же почуєте схвальні відгуки своїх гостей;\nтакі ємності, наповнені різним декоративним матеріалом - пелюстками квітів, різнокольоровими мушлями, камінчиками стануть чудовою прикрасою будь-якої кімнати.\nКупити скляну вазу на ніжці за доступною вартістю пропонує інтернет-магазин mazhura.ua. У нас представлені різні модифікації даного предмета відомого виробника Mazhura. Вибрати, замовити їх можна в будь-який час. За бажанням клієнта ми організуємо доставку за вказаною адресою.\nПошук На ножке


Ванна стала пасткою - - Україна Молода\nГоловна > Регіони > Ванна стала пасткою\n47-річний житель Черкас подзвонив у міліцію i тривожно повідомив, що два дні поспіль сусід зверху заливає його квартиру водою. Коли ж люди стукають до нього, він чомусь не відчиняє двері, хоча чути його голос. За вказаною адресою виїхали оперативники, аби з’ясувати, що за біда сталося з людиною.\n«Працівники міліції викликали комунальників та з їхньою допомогою відчинили двері», — розповідають «УМ» у прес-службі Черкаської обласної міліції.\nПравоохоронці кажуть, що, зайшовши до помешкання, вони побачили 51-річного господаря квартири, який лежав на підлозі в калюжі холодної води та слабким голосом благав про допомогу. Його підняли та перенесли на ліжко, викликавши лікарів.\nЯк вдалося з’ясувати, у квартирі зламався кран у ванній кімнаті, і чоловiк заходився його ремонтувати. Під час цієї роботи послизнувся на мокрій підлозі, впав i так ударився, що не зміг звестися на ноги. Тож ванна на цілих дві доби стала для господаря справжньою пасткою, адже весь цей час він лежав на підлозі у холодній воді і лише дивом, наголошують лікарі, які приїхали за викликом, залишився живим.\nНині чоловіка госпіталізовано, у нього сильне переохолодження та травми.


Cтворюємо стильний літній образ разом з Андре Тан за підтримки Kronenbourg 1664 Blanc | Sostav.ua\nCтворюємо стильний літній образ разом з Андре Тан за підтримки Kronenbourg 1664 Blanc\nЧи можна вдягатися стильно та зручно в умовах карантину? Як підготувати модний гардероб на літо? Відомий український дизайнер Андре Тан відповість на ці та інші питання в серії відеоуроків, спонсором яких виступає бренд Kronenbourg 1664 Blanc.\n«Вдома ви повинні мати королівський вигляд! Домашній одяг – це, звісно, комфорт і затишок, але це не нічна сорочка і не піжама», — запевняє дизайнер і розкриває секрети вдалого гардеробу для зручної віддаленої роботи та вечірок у Zoom. Перше відео заходу вже доступне.\nВ ньому Андре Тан розповідає про секрети гарного вигляду під час карантину, коли найбільш трендовою річчю для більшості став домашній одяг.\nВ серії відеоуроків від Андре Тан та Kronenbourg 1664 Blanc заплановано сім випусків про жіночий гардероб і три – про чоловічий. У наступних відео Андре Тан поділиться порадами щодо підготовки шафи до літнього сезону. Він розповість, який одяг варто залишити, який подарувати, а якого позбутися, відправивши на переробку.\nНе кожен має можливість звернутися до професійного стиліста, проте кожен має доступ до мережі Інтернет. Під час карантину ми маємо більше часу на себе, тому зараз вдалий момент для модного пошуку і вдосконалення. Всі ролики проекту будуть доступні на офіційному YouTube каналі Андре Тан.


Регіонали знову "розвели" опозиціонерів?\nВи знаходитесь на\tГоловна Новини обласної партійної організації Регіонали знову "розвели" опозиціонерів?\nМихайло Труфан: "Партія регіонів знову "розвела" наївних опозиціонерів та через кишеньковий "концентраційний суд" змінила виборчий закон". "Мало того, що три округи зняли з Києва і, скоріш за все, передадуть на крим, полтавщину та черкащину, ще й через маніпуляції з голосами виборців на закордонних дільницях "допоможуть" провладним кандидатам перемогти опозиційних " - вважає голова політради Європейської партії України Михайло Труфан.\nРішення Конституційного Суду про "незаконність" голосування громадянами, які перебувають за кордоном за одного з київських мажоритарщиків є ще одною виборчою маніпуляцією, або "чорною технологією" партії регіоналів. Оскільки рейтинг влади разом з рейтингом регіоналів неупинно падає їм необхідно за будь-яку ціну знайти додаткові джерала голосів для провладних кандидатів. Такими стали майже 400 тисяч голосів українців, що легально знаходяться за кордоном України. Завданням регіоналів є розпорошити голоси закордонних українців так, щоб вони не змогли вплинути на "рознарядку Банкової" по мажоритарних округах, а навпаки, - допомогли своїми голосами перемогти владі і її майбутнім "тушкам". Адже саме мажоритарщики повинні забезпечити в майбутньому парламенті конституційну більшість для встановлення диктатури Сім'ї Януковича, через внесення змін до Конституції, що дадуть диктатору переобратися парламенті, скасувавши загальнодержавні вибори президента...\nДумаю, що схема цього "ресурсу" наступна. Там де в окрузі буде перемагати опозиціонер закордонні українці в масовому порядку "проголосують" за провладного, а там де їхні голоси зможуть регіоналам пошкодити закордонні українці не "захочуть" чомусь голосувати. Перевірити закордонні виборчі округи нереально. Укомплектовуватимуть виборчі дільниці за кордоном будуть переважно з працівників дипкорпусу, тобто з залежних від влади громадян. А оскільки, у голів виборчих дільниць будуть у необхідній кількості бюлетні усіх мажоритарних кандидатів України, то стає зрозумілим цей "хід конем" від наперсточників. Наприклад, якщо розрив у голосах становитиме 2-3 тисячі в користь опозиціонера, то завдяки голосам зібраним з усіх закордонних дільниць за рознарядкою провладний кандидат легко дозбирає своїх прихильників для перемоги. З миру по нитці - бідному сорочка. Саме за таким принципом, переконаний, будуть збиратись для провладного кандидата "переважаючі" голоси виборців на тих округів, де відрив опозиціонера буде незначний. Головне, що не потрібно фальсифікувати вибори в Україні. Звичайно набагато ефективніше і простіше обманути довірливих іноземних спостерігачів у низ в країні. Адже ніхто не додумається назвати вибори на закордонних виборчих дільницях значимими. І все ж нагадую. За кордоном легально 400 тисяч. Лише з Івано-Франківська більше 10-ти. Тому. І на консульському обліку є списки виборців за місцем їх "домашньої" прописки. Отже ці дані відомі і регіоналам. А вони мабуть уже придумали як їх використати...


цибуля – Новини в газеті Версії\nНа головну » цибуля\nЗа вихідні цибуля рекордно подорожчала. У гурті кілограм вітчизяної продукції продають по 22-25 грн. У роздрібних магазинах треба віддати 26-28 грн/кг. Ціни зросли через суттєве скорочення імпорту. Так, цього сезону цибулю завозили з Узбекистану, Казахстану та Азербайджану, щоб збити ціну на внутрішньому ринку. Сьогодні в країнах запасів експортної цибулі майже […]\nІнфляція за рік, з жовтня 2016 року, становила 15,7%. За цей же час ціни на овочі борщового набору зросли. Про це у Фейсбуці пише Генеральний директор Української асоціації постачальників торговельних мереж Олексій Дорошенко. Зокрема, морква – на 61%, буряк – на 45%, картопля – на 31%, цибуля та капуста – […]


Аудіодиск "Щедрий вечір з добрим джазом" гурт Шоколад - купити в Києві у 【НАШ ФОРМАТ】\nАудіодиск "Щедрий вечір з добрим джазом" гурт Шоколад\nЕтно-джазовий гурт "ShockolaD" повторно видав свій альбом 2010-го року "Щедрий вечір з добрим джазом" - це одинадцять джазових композицій на народні мотиви.\nЯдром групи заслужено вважаються піаністка Настя Литвинюк та ударник Ігор Гнидин, які й роблять більшість погоди на альбомі. Вони - прекрасно зіграна пара з фантастичним відчуттям ритму, що дозволяє їм вільно поводитися з такими складними розмірами, як 5/8 ("Чи дома дома") або 6/4 ("Спи Ісусе"). Однак гріх було би не згадати вклад саксофоніста Михайла Балога та басиста Андрія Кохана, які утримують планку здорового музичного глузду, не даючи музиці скотитися в рафіновані поліритмічні експерименти. На вокалі нова фронтвумен гурту Іванка Червінська . Видання у форматі digifayl, оформлене колажем Влодка Кауфмана, просто приємно взяти в руки (чим ще можна мотивувати купити диск в епоху торрентів. Тож альбом стане хорошим різдвяним подарунком.\nВид боксу: Digifayl\nISBN / EAN: 2000009000429


Тут богомол рихтує тишу і плачуть тільки кулики - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nТут богомол рихтує тишу і плачуть тільки кулики\nНа Волині влаштували своєрідні пологові будинки для братів наших менших\nУ багатьох моїх знайомих стан стресу, викликаний подіями останніх місяців, перейшов у хронічний. Гинуть — як з однієї, так і з іншої сторони — наші громадяни. Насилля, керовані й підгодовані матеріально з «братньої» Росії сепаратисти, стрілянина і вибухи, заручники, похорони, сльози матерів, які більше ніколи не обнімуть своїх синів…\nА нині є в Україні й зовсім інше життя. Хоч воно теж періодично сповнене жорстокості, але від нашого докорінно відрізняється. Вже хоча б тим, що в ньому подібні не вбивають подібних до себе. На сьогодні тут панує тиша — вона потрібна під час масового виведення птаства та вигодовування молодняку ссавців.\nДуже суворо в Поліському регіоні дотримуються природоохоронного законодавства на територіях, що визнані особливо цінними для збереження біорізноманіття і взяті під особливу охорону держави. Це передусім Черемський природний заповідник, Шацький національний природний парк та Національний природний парк «Прип’ять — Стохід».\nЗвісно, як і будь-який національний парк світу, вони мають території суворої заповідності. Як правило, це місця масового виведення птахів і розмноження тварин, зростання рідкісних червонокнижних рослин.\nНа Шацькому поозер’ї це найперше острів на озері Світязь. Колись перебування на ньому забороняли, щоб не створювати завад відпочинкові партійних бонз та інших «шанованих» людей. Про ті часи нагадує хіба що дерев’яний будинок, який у порівнянні з деякими сучасними «хатинками» нових українців видається старою халупою, десь на околиці самовільно збудованого «шанхаю». Нині працівники охорони парку — передусім світязький «губернатор» Степан Носуліч — не дають туристам шуміти тут з іншої причини.\n— На площі в сім гектарів птахи закладають сотні і сотні гнізд. І весь острів, зрозуміло, на весняні місяці та початок літа перетворюється на своєрідний пологовий будинок, — вводить у курс справи заступник директора Шацького національного парку Василь Матейчик (на фото). — Цієї весни, наприклад, тут створили гніздо сім десятків сірих чапель, понад вісім десятків великих бакланів, чотири пари сірих гусей. За дрібніше птаство і не згадую. Тому, звісно, ми заборонили туристам тут перебувати.\n— З десяток літ тому на острові ви розпочали експеримент зі створення штучних гнізд для червонокнижної рідкісної качки — креха великого…\n— І цей експеримент виявився вдалим: рідкісні пари його почали заселяти штучні ящики-гніздівлі, піднавіси тощо, — розцвітає усмішкою заступник директора парку. — Нині ця робота вже не така актуальна. Бо качка ця вже почала розселятися й по інших Шацьких озерах. Бачили її виводки, зокрема, на Пісочному, Луках… Цієї ж весни, як свідчать спостереження, на території парку вже загніздилося до двох десятків цих червонокнижних пернатих.\nЩе один відомий в області пташиний «пологовий дім» — в урочищі Бровець, що на березі озера Люб’язь. Якщо острів всуціль вкритий деревною та чагарниковою рослинністю, то тут — роздолля лепехи, осоки, типчака. В Національному природному парку «Прип’ять — Стохід» типчак можна побачити у багатьох місцях, а на Бровці він виконує роль своєрідної рослинної шуби, в якій охоче ховають свої гнізда різні кулики та качки.\nВарто висадитися тут, погуляти берегом — і годину потому у вухах стоятиме крик стривожених великих грициків, травників, баранців та інших куликів. А ще — численних річкових та чорних крячок. Перед очима раз-у-раз поставатиме картинка зльоту качок — чирків, крижнів, широконосок… Та місцеві природоохоронці пильно стежать, аби на колишньому пасовиську люди не з’являлися. А коли вже ви тут опинилися — щоб не затримувалися!\n— Тими чи тими формами заповідності на сьогодні у Волинській області охоплений кожен десятий гектар території. А за темпами приросту заповідних територій регіон взагалі посідає в державі перше місце — за роки незалежності України площа їх збільшилася вчетверо, — розповів начальник Державної екологічної інспекції у Волинській області Олександр Ткачук, який віддав охороні природи, зокрема тваринного світу, третину століття. — Але площа в цій ситуації не є самоціллю. Головне — забезпечити належний природоохоронний режим, у тому числі тепер, під час місяців тиші.\n— Зайвий шум у лісі, наприклад, викликає у тварин стан постійної напруженості, порушує добовий ритм їх життєдіяльності... Присутність людей у місцях, де живуть дикі тварини, створює так званий «чинник турбування». Птахи, якщо їх наполохати, змушені злітати з гнізд. Так, якщо кілька разів потурбувати дику гуску, вона полишає гніздо назавжди. Часто годинами, як свідчить практика, не повертаються до гнізда зігнані з нього журавлі, глухарі, деякі качки. Яйця за цей час можуть охолонути — і з них не вилупляться пташенята. А ті, що вже вилупилися і залишилися без материнської опіки, — можуть просто загинути…\nПро ці слова досвідченого природоохоронця слід пам’ятати кожному, хто нині вирушає «в природу». Тим паче, якщо ми, люди, між собою часто порозумітися не можемо, — навіщо ще й тваринам життя скорочувати?


Як прибрати засмічення в ванній | Як, де, коли?\nСамое простий дію — пробити засмічення в ванній за допомогою вантуза. Головне — переконатися в тому, що отвір переливу щільно герметизоване, інакше не виникне перепаду тиску, і всі зусилля будуть марними. Закрити перелив можна, наприклад, другий вантузом без ручки. При цьому в ванну потрібно набрати води приблизно на 10-15 см. Прокачування вантузом часто може зажадати тривалих і значних зусиль.\nМожна боротися з засмічення хімічними засобами. Консультанти в магазині проконсультують вас, як прибрати засмічення в ванній за допомогою того чи іншого гелю або рідини. До того, як усунути засмічення в ванні, слід уважно ознайомитися зі способом застосування засобу і часом його впливу. Помилки можуть призвести до згубними наслідками.\nУсунення засмічення в ванній за допомогою спеціальних інструментів\nЯк усунути засмічення в ванній, точно знають професіонали. Вони зрозуміють, чи знаходиться пробка в сифоні або позаду нього, чи варто розбирати сифон. Також фахівці володіють не тільки потрібними навичками і досвідом, а й спеціальними інструментами, які мало хто зберігає в квартирі. Фахівці компанії HydroVahtuZ своєчасно та ефективно усунуть засмічення каналізації. Викликати їх можна за телефоном 8 (495) 41-1234-0.\nПісля того, як прочистити засмічення в ванній успішно вдалося, варто промити труби теплою водою, остаточно звільнивши їх від залишків бруду.\nПрочитати повністю: http://hydrovantuz.ru/poleznaya-informaciya/14-kak-prochistit-zasor-v-vannoi/\nTagged with → засмічення ванній допомогою • прибрати засмічення ванній\nПлюси і мінуси цивільного шлюбу Актуальні подарунки до Нового року


Тільки Росія відповідальна за гуманітарну катастрофу в Україні, - німецький європарламентар\nТільки Росія відповідальна за гуманітарну катастрофу в Україні, — німецький європарламентар\nСпроби керівництва Кремля ініціювати гуманітарну допомогу українцям після бомбардування міст України виглядають цинічно. Тільки Путін та керівництво Росії відповідальні за гуманітарну катастрофу, — про це в коментарі УНІАН заявив депутат Європейського парламенту від Німеччини Міхаель Галлер, передає Hubs.ua.\n«Звісно, лише Росія і ніхто інший є причиною гуманітарної катастрофи в Україні, це лише їх відповідальність і їх параноїдального лідера. Вони думають, що ми не розуміємо, що відбувається, але ми все чудово розуміємо. Ви вбиваєте тисячі людей, руйнуєте будівлі, а потім приїжджаєте з гуманітарною допомогою. Це цинічно, але цілком відповідає російському мисленню та їхнім вчинкам», — заявив політик.\n«Населення Росії знаходиться під повним контролем російської пропаганди та фейкових новин. Так, багато хто вже інформований, щодо того, що є насправді, але водночас дуже багато тих, хто не знає. Якби всі росіяни знали про те, що відбувається на вулицях, про звірства та неподобства, але їм роками промивали мізки, готували до всієї цієї нісенітниці, яку ллє їх пропаганда. Так, завдання складне, але вони прокинуться, як німці після війни, багато хто тоді міг знати правду, але не хотіли. Але правда вийде назовні и ми сподіваємося їх лідер буде повалений», — підсумував Міхаель Галлер.