Фокстроти - Арсенал\n«Фокстроти» — експериментальний side-project Літературної Лабораторії Мистецького арсеналу, створений в межах проєкту про український футуризм ФУТУРОМАРЕННЯ. Кураторка проєкту — Оксана Щур.\nПроєкт має дві складові — альбом «Фокстроти» та сценічне втілення музично-поетичного перформансу «Фокстроти».\nАльбом «Фокстроти» складається із 11 треків та анімації, які опубліковано на Youtube-каналі Мистецького арсеналу.\nТут використано тексти та фонограми записів Миколи Бажана, Михайля Семенка, Гео Шкурупія, Павла Тичини, Олекси Влизька, Філіппо Томмазо Марінетті, Володимира Сосюри, Раїси Троянкер, Наталі Ужвій, Леоніда Первомайського, Сергія Жадана та ін.\nПрем’єра альбому відбулася 28 жовтня 2021 року у Мистецькому арсеналі під час музично-поетичного перформансу «Фокстроти» (виконавці – Юрій Гуржи, Сергій Жадан, Любов Якимчук).\nкомпозитор та музичний продюсер: Юрій Гуржи\nсценарій: Сергій Жадан, Юрій Гуржи\nкураторка та продюсерка проєкту: Оксана Щур\nЮрій Гуржи — клавішні, гітари, баси, біти, аранжування, вокал\nЄвген Манко (La Horsa Bianca) — саксофони (треки «Бажан. Інтро», «Сосюра. Даб шансон»)\nЛюбов Якимчук — вокал (треки «Семенко. Хелло», «Троянкер. Тайгер Ліліес», «Бажан. Невер (еґейн!)»)\nГригорій Семенчук — вокал (трек «Бажан. Невер (еґейн!)»)\nДитячий хор ім. М. Семенка (треки «Бажан. Інтро», «Бажан. Діснейленд», «Тичина. Кларнети», «Влизько. Вогню»)\nкерівниця — Галина Печеніжська):\nДіана Марцинковська — вокал (треки «Сосюра. Даб шансон», «Троянкер. Тайгер Ліліес»)\nМарічка Літинська — вокал (трек «Троянкер. Тайгер Ліліес»)\nTerra Studio — запис вокалу\nШпиталь Рекордз — зведення, мастерінг\nГриця Ерде — колажі\nЄвгеній Арлов (Photinus studio) — анімація\n© ДП «НКММК «Мистецький арсенал»\n«Ми іноді дивовижно не помічаємо, наскільки поезія, яку прийнято називати класичною, хрестоматійною, насправді є сучасною й живою. У нас були великі поети, вони писали пластичні й музичні тексти, які хочеться співати й декламувати. Чим ми, власне, й займаємось».\n«Як би мала звучати українська популярна музика, якби до створення її долучилися поети, що жили 100 років тому? Чи надихнули б Тичину сучасні дискотечні груви? Що було б, якби Серж Генсбур народився не в Парижі, а в Харкові, де колись жив його батько, і якби він записував еротик-поп на вірші Раїси Троянкер? А як би звучав реггей Лі Скретч Перрі на текст Володимира Сосюри?\nНаші «Фокстроти» — спроба відповісти на всі ці питання».\n«Якщо раніше зі старих поетів сміялися (Я єсть народ, якого правди сила, Цю жінку я любив, вона просила), то тепер їхні найкращі вірші стають острівцями ностальгії в океані іронії. “Пробитися в радіоефір смерті” можна, влаштувавши дискотеку з ними разом. «Фокстроти» — це диско для широкого кола небайдужих, для нас із вами, для студентів, діячів культури, вчителів та школярів».\nБільше про кожен трек альбому «Фокстроти»:\nПоскрипують сходи в письменницькому Будинку «Слово» (Харків, Україна, побудований у 1930-му як житло для професійних літераторів; більшість перших мешканців згодом репресовано). В ефірі — Микола Бажан (1904–1983), один з найяскравіших поетів українського ХХ століття. Запис його голосу звучить тут першим: Мелодії космічної ери. А далі включається Сергій Жадан (1974), який з Харкова 2020-х читає вірш Бажана про чуттєвий танець Фокстрот.\nЗасновник футуризму італієць Марінетті (1876–1944) працює хьюмен бітбоксом, співає Сергій Жадан, рок-зірка сучасної української поезії. Текст — Нік Бажан, футурист харківських 1920-х: «Крутися, світ, крутися, цирк, крутися, карусель! І гостроверхий фейєрверк злітає над усе…»\n«І стежив я, і я веснів: Акордились планети. Навік я взнав, що Ти не Гнів, — Лиш Сонячні Кларнети». Це про потоки кольорового світла, що ллються крізь церковні вітражі.\nВірш поета-імпресіоніста Павла Тичини (1891–1967), відомий кожному школяреві, раптом перетворився на запальний танцювальний електро-поп.\nУ ролі Павла Тичини — український актор Олександр Гай (1914–2000). У ролі друкарської машинки — друкарська машинка з Харківського літературного музею.\n«Вогню, вогню! — Надлюдської любові! Хай кров кипить у грудях молодих! Беру тебе, о, світе мій терновий, В обійми сонячні!» Олекса Влизько (1908–1934) втратив слух у 13 років; у 19 — видав першу збірку; у 26 — отримав смертний вирок від радянської влади. Його короткий літературний шлях повний пошуків: класицизм, футуризм, поезія агітки. У творчості він був активним, іронічним та повним цілісного піднесеного пафосу.\nНа початку ми чуємо голос Леоніда Первомайського (1908–1973), єврейського поета і фронтового кореспондента радіомовлення; зв’язок між ними неочевидний, крім того, що ненадовго ці ровесники перетиналися в одному часі і просторі.\nГаряїв. Данс макабр\nОстанній поет-футурист Харкова Володимир Гаряїв (1914–1997) встиг передати естафету й спогади юним поетам 1990-х, серед яких був і Сергій Жадан. Його присутність в цьому альбомі перекидає місток від Розстріляного Відродження до наших часів.\nЧуєте звук набору дискового телефонного апарату? «Король футуропрерій», панфутурист Ґео Шкурупій (1903–1937) відповідає на дзвінок любовною лірикою: «Коли очі твої підо мною, перса і тіло твоє… Б’є барабан печалі, серце моє світове… Навіть тепер, так близько, ти не можеш збагнуть барабанщика, коли зорі накреслюють риску, знаходять в етері смерть».\n«Візьміть, візьміть моє диханнє, Енергію вжийте на новий світ. Тіло моє — для руйнування, Дух — невідомому привіт». Головний футурист української літератури Михайль Семенко (1892–1937) каже співмешканцям з Будинку «Слово»: Привіт. Привіт, каже його дружина Наталя Ужвій (1898–1986). Привіт, каже Володимир Сосюра. Салям, відповідає Нік Бажан. Привіт, озиваються з ХХІ століття Сергій Жадан та Люба Якимчук.\nСосюра. Даб шансон\nМайстер любовної лірики Володимир Сосюра (1897–1965), автор вірша «Любіть Україну!..» власним голосом співає шансон у ритмі дабу. Далі Сергій Жадан підхоплює його рядки: «Я піду на вулиці, де прудко мчать авто і тане білий дим, де гуляють п’яні проститутки й закликають голосом хрипким».\nТроянкер. Тайгер ліліес\nПоетка з кіл авангардистів Раїса Троянкер (1909–1945) прибула в українську літературу з єврейського містечка-штетла. Кажуть, вона полишила мандрівний цирк, де працювала «укротителькою» тигрів, через роман з Володимиром Сосюрою. Тут вони співають дуетом.\nЖадан. Мертві поети\nЦя композиція альбому починається з вірша Михайля Семенка про Михайля Семенка, в ритмі заклинання. Далі — ранній вірш Сергія Жадана, співавтора цього альбому: «З усієї літератури й усіх можливостей мови особисто мене завжди цікавили слова, якими звертаються до померлих. Ніби справді можна скласти речення, здатні пробитися в радіоефір смерті».\nPS. Бажан. Невер (еґейн!)\nПропагандистський вірш Миколи Бажана (1942) досі звучить на Українському Радіо щороку 9 травня. З нагоди проголошеної Путіним денацифікації та демілітаризації України голос радянського поета зазвучав як зброя, спрямована в інший бік. Антипафосу додав репер Гриць Семенчук (Брат), запросивши російських загарбників на пекельний фестиваль недавно померлого Кобзона, виконавця гімну СРСР та Новоросії.\nУ треках альбому «Фокстроти» є записи голосів українських поетів, які ви також можете почути в програмі «Поезія на Радіо Культура», що є партнером цього проєкту. Також у піснях звучить друкарська машинка та інші речі мешканців будинку «Слово» з фондів Харківського літературного музею. Ми вдячні Радіо Культура та Харківській літературній резиденції «Слово» за співпрацю над проєктом.\nПідноситься зневажливо рука,\nІ щерблене перо, неначе шпага, гнеться,\nІ пада зломлений, в покресленій чернетці\nРядок, мов щогла неструнка.\nТа напина вітрила плавні строф,\nСкрипить холодним тросом літер\nзлітає над усе…\nКрутись, прокляте коло те…\nВогню, вогню! — Надлюдської любові!\nБеру тебе, о, світе мій терновий,\nЯк теплий птах\nІ птах вогненний, облітаю серцем\nПо всіх світах, — над людом простягаю\nБезмежні крила. — Хай приходять всі\nПід їх покрови. — Як не знайдуть раю,\nТо знайдуть пекло молодих обіймів,\nВселюдських, сильних, що під ними злоба\nЗгорить на попіл, — і звіряче серце…\nХай кров кипить!\nЛюбові нової, без слів, побитих\nУстами євнухів, устами серць,\nВ перчатках вкладених, — щоб не побачив хто,\nЯкий там льох вонючий і отруйний.\nІз хробаками й червами — шляхетним брудом,\nЩо берегли нащадки рахітичні\nДегенератів з “голубою кров’ю”, —\nЗ гербами пишними, “красою дому”,\nТа гниллю ран під золотим плащем!..\nВогню, вогню! — Надлюдської любові! —\nЖивої — сильним, мертвої — зогнилим.\nЛюбові буйної, гарячої (вогню!), —\nУсіх речей любові чарівної,\nЩоб враз любити землю, звіра, люд,\nІ жити сонцем, тільки сонцем жити,\nТа власним потом здобувати щастя;\nСвоїм синам, онукам і нащадкам\nВогню, вогню, — любові!\nТане у тінях палата. Танцює\nСніг за вікном, наче гристе вино.\nСнігом засипле, без сумніву, всує,\nМов сум фортеп’яно в німому кіно.\nСнігом заступить, втамує туманом –\nСмерть це ж і є небуттєвий туман.\nНі, це не омана. Їй так притаманно:\nЗмінювать стан, завше змінювать стан.\nСмерті танок – вічна перебудова\nСтану клітин, перетворення їх\nЗнову і знову на першооснову –\nЙ не перелічиш їх, й не розрізниш.\nне осягнеш, чи то знову завзято\nБ’ються сніжини в темне вікно,\nЧи то ведуть електрони круг ядер\nТой невтамований смерті танок.\nБорсаєсь в грудях мій бентежний Бетховен\nПочувалося дощово і по-осінньому облудно –\nІноді думав про неї й робив ескізи листа –\nНі, мені було тільки тоскно – тільки тоскно…\nмоя осінняя земля!\nТам стеле сонце останнім блиском\nКриваві пальці тремтять… О, зоре,\nмоя осіння земля!\nЯ піду на вулиці, де прудко\nмчать авто і тане білий дим,\nде гуляють п’яні проститутки\nй закликають голосом хрипким.\nСкільки лиць, одеж, очей і рухів!\nУ очах мереживо цвіте…\nХтось здійняв до неба жовті руки\nй проклинає місто золоте…\nПам’ятаєш місто маленьке\nна далекій, глухій провінції,\nде не чути трамвайного дзенькоту,\nде любов переллята за вінця.\nПам’ятаєш —маленький цирк\nі мене – укротительку звірів.\nНе забути хвилин цих,\nневимовно болючих і щирих…\nПам’ятаєш – притих партер,\n(за першим дзвоником другий)\nЙ ти об ноги мої тер\nШкіри своєї смуги.\nПригадай золоті сни,\nМій німий, смугастий любовнику,\nПригадай після виступу ніч,\nТаку страшну й молитовну.\nЯ у клітці. Тиша густа.\nЛапа твоя на моє стегно.\n(там і зараз, біля живота\nПам’ятаєш у цирку була\nМолода й запальна тигриця.\nЯ її укротить не змогла —\nІ пішла, бо коритись – не личить.\nПам’ятаєш – виступ останній\nІ анонси – “новий укротитель”.\nТи відчув те прилюдне прощання\nІ дивився очима розбитими.\nГрав Джордані, як завжди, тустеп\nІ од музики злий і напругий\nТи об мене з розпукою тер\nЯ забула далеке місто\nІ малесенький цирк на провінції.\nАле в пам’яті ти кігтистий, —\nІ любов переллята за вінця.\nВелике місто. І в зоосаді мужчина\nкоханий сказав —”Глянь, он красивий тигр” —\nІ так розпачливо, і так тьмяно\nЯ закричала: “Ти!”\nТи впізнав і твої вуста,\n(Я відчула, мій Зеро, я знаю),\nЯк останнього вечора, так\nТричі сказали – “Рай-я”.\nТо була золота гроза,\nНині складаю вірші я.\nДиректор зоосаду писав: —\n“Тигр хворий. Здоров’я гіршає”.\nЗ усієї літератури\nй усіх можливостей мови\nособисто мене завжди цікавили слова,\nНіби справді можна скласти речення,\nздатні пробитися в радіоефір смерті.\nви – позбавлені солодких рецепторів співу.\nПослухайте мене тепер,\nрозчуйте мій шепіт,\nспотворений акустикою небуття.\nви – мічені за життя діалектами, ніби шрамами,\nви – в чиє горло з дитинства входила розжарена голка абетки,\nви – хористи, що вміли відтворювати пташиний крик.\nЯ ж знаю – найбільшою несправедливістю\nдля вас нині є неможливість відповісти на голоси,\nякі викликають вас із туману,\nнеможливість сказати бодай щось на своє виправдання,\nнеможливість захистити цей нічийний нічний простір\nміж сподіванням і пам’яттю.\nАле навіть по смерті мова є важливою.\nПодібна до поглиблення річища,\nсхожа на перше осіннє прогрівання\nЄдине правило – закорінюватись\nЄдиний шанс – триматись за гілку голосу.\nПоза тим не буде нічого.\nНіхто не запам’ятає тебе за твоїм мовчанням.\nНіхто за тебе не дасть імена довколишнім річкам.\nВи – що складаєтесь нині з відлуння,\nви – нині виповнені тишею,\nговоріть, ну ж бо, говоріть,\nВорогів нам всіх не жаль\nВ пеклі їх чека медаль.\nЩоб розвіяти печаль —\nТам Кобзона фестиваль.


Топ-новина - Питання безпеки є важливим як для ЄС, так і для країн регіону Східного партнерства, - Дмитро Разумков - Офіційний портал Верховної Ради України\nОпубліковано 20 квітня 2021, о 14:11\nВажливим викликом як для ЄС, так і для країн регіону Східного партнерства залишається питання безпеки. Про це сказав Голова Верховної Ради України Дмитро Разумков під час відкриття 9-ої Пленарної сесії Парламентської Асамблеї Євронест.\n“Для нас, громадян України, питання безпеки за останні 7 років набуло неабиякого значення. Сьогодні Україна як ніхто розуміє, що означає захищати свою землю, своїх людей, свою державу”, - зауважив Голова Парламенту. Він додав, що зараз відбувається загострення ситуації на сході нашої держави та біля її кордонів. І така політика проти своїх сусідів є тим фактором, який має об’єднувати всі країни Східного партнерства і ЄС.\nЗа словами Голови Парламенту, наразі важливо не дозволити Росії надалі дестабілізувати ситуацію в регіоні. “Ми маємо продовжувати надавати належну оцінку агресивним діям, засуджувати їх, а також підтверджувати нашу спільну відданість європейським цінностям”, - відзначив він та подякував за багаторічну підтримку нашої держави.\nГолова Верховної Ради підкреслив, що Євронест є унікальною платформою співробітництва в рамках Східного партнерства і саме завдяки участі парламентаріїв та громадянського суспільства наші країни зможуть досягнути успіху на шляху до демократії, збереження сталого розвитку та економічного процвітання і розвитку держав в рамках міжнародного права. “Майже десять років тому, у травні 2011 року відбулось перше інавгураційне засідання Асамблеї Євронест. За цей час в регіоні Східного партнерства відбулось багато змін. Це означає, що настали часи подивитися на результати досягнення визначених цілей та пріоритетів, адаптувати їх до нових реалій”, - наголосив він.\nДмитро Разумков також зауважив, що незабаром має відбутися черговий - Шостий Саміт Східного партнерства. “Я сподіваюся, що цей Саміт не лише підіб’є підсумки досягнень країн-партнерів у відносинах з ЄС та визначить нові стратегічні цілі, але й підтвердить європейські прагнення тих держав, ціллю яких є членство в Європейському Союзі”, - підкреслив він. Дмитро Разумков подякував Європейському Союзу за фінансову підтримку та допомогу Україні у боротьбі з COVID-19 та відзначив, що Україна також не стояла осторонь і приєдналась до боротьби з пандемією, зокрема, надавала свої літаки для перевезення медичного обладнання та допомоги країнам ЄС. “Пандемія COVID-19 торкнулася кожного і змусила нас всіх вчитися жити у нових реаліях. Впевнений, що наша зустріч – гарна нагода обмінятися думками щодо подальших кроків виходу з поточної ситуації та вироблення спільного плану дій на майбутнє”, - сказав він.


Що робити якщо натирають туфлі і засоби проти натирання п'яти\nЩо робити, якщо туфлі натерли ногу?\nОдним з глобальних недоліків освіти в нашій країні є відсутність курсів по правильному підбору, разнашіванія і носіння взуття.\nНеприємність, заподіюється незручним взуттям, може зіпсувати настрій на весь день, що побічно впливає на продуктивність праці, а в кінцевому рахунку і на валовий національний дохід. Це не кажучи вже про пекельного болю, що випробовується при ходьбі.\nПри незручному взутті малоймовірно повністю запобігти виникненню мозолів, проте існує кілька дієвих, що знижують небезпеку їх появи.\nЯк розношувати нове взуття?\nДля початку, нове взуття слід грамотно розносити. Якщо ви не бажаєте міряти кроками східне крило вашого замку в нових туфлях, можна застосувати спеціальний кремом-розтяжку, який сприяє разнашіванія взуття без жодного вашої участі. Є і древній народний метод, застосовуваний для разнашіванія взуття, щоб вони НЕ натерли ногу. Слід просочити спиртом ватний тампон і його допомогою змочити травмонебезпечні місця вашого взуття. Замість спирту можна застосувати одеколон. Є й інший метод застосування для разнашіванія закритому взутті, потрібно просто залити в неї трохи спирту, надіти теплі шкарпетки і відправитися в подорож по місцю проживання. Можна просто в цих туфлях займатися домашніми справами, або давати розпорядження слугам, попередньо довідавшись, чи немає у них алергії на спиртне.\nУ більшості випадків туфлі натерли ногу, якщо вони зроблені з жорсткої шкіри. Розгляньте уважно місця, які вплинули на виникнення натирань на вашій нозі. Зазвичай в таких місцях виявляється жорсткий шов, будь-які ущільнення або ще інша деталь, натирає ноги. Спробуйте сходити в взуттєву майстерню, можливо професіонали виправлять цей дефект.\nА якщо ніяких дефектів і жорстких швів не виявлено, можливо, винні колготки, або шкарпетки. Шви на панчішно-шкарпеткових виробах можуть також везти себе досить агресивно і в більшості випадків від них страждають мізинці ніг, цей варіант обов’язково необхідно перевірити.\nЩо робити, щоб туфлі не натирали ногу\nБуває і так, що просто необхідна зміна положення ступні в туфлях. Щоб це здійснити, необхідно скласти в кілька разів носовичок і помістити його в п’яті взуття. Хустка можна замінити декількома ватяними дисками, або ватою, оберненої бинтом.\nТак можна передбачити всі варіанти натирання ніг туфлями, але якщо неприємність все-таки трапилася, застосуєте пластир, або, креми «Пантенол» і «Рятувальник».\nУ будь-якому випадку, після покупки взуття, походіть будинку в новій парі хоча б півгодини.\nПроти натирання п’ят застосовують звичайну свічку. При цьому слід:\nнатерти задник воском,\nзабути про незручності.\nЗ таким же успіхом застосовують і фрагмент самочинного мила, тільки почекайте, щоб задники висохли. Чи не «допомагайте» їм висохнути, за допомогою батареї або обігрівача.\nНове взуття, яка гризе ногу, іноді обробляють зсередини оцтом. Пом’якшити взуття в стані і тальк, яким також обробляють взуття зсередини.


У Львові запропонували створити зоополіцію, яка би боролась із кривдниками тварин – Новини Львова\n23 Вересня, 21:28\nТаку ідею висловила Тетяна Воскресенська, громадська активістка, волонтерка ЛКП “Лев”, представниця Народного Руху України, пише DailyLviv.\n– Мене вражає кількість тварин, яких господарі викидають на вулицю. Мене ранить, коли їх калічать і вбивають. У мене живуть семеро котиків, яких я підібрала на вулиці: хтось без ока, хтось без лапки… Вражає людська жорстокість, і я думаю, що настав час боротися із кривдниками тварин більш рішуче. Створення зоополіції було би на часі, – сказала вона.Крім того Тетяна Воскресенська наголосила, що Львову потрібен притулок для тварин, бодай, у кожному районі міста.\n– Нині у нас є лише тваринний притулок «Милосердя» і ЛКП «Лев», але ці заклади перевантажені, – зазначила вона. – По одному притулку в кожному районі – це був би вихід.Волонтерка також закликала людей не викидати новонароджених тварин на вулицю і не вбивати, а вчасно стерилізувати домашніх улюбленців\n– Мене бісить, коли чую: «Ой, моя киця знову народила. Куди подіти кошенят: втопити чи викинути?» Я завжди втручаюсь у такі розмови: «А стерилізувати не пробували?!» на мене дивляться круглими очима – хтось і не думав про таке, інші кажуть, що дорого. Але стерилізувати тварину можна і безкоштовно, записавшись у чергу. На жаль, люди не проінформовані.\nНаступна публікація У Львові розповіли про конкуренцію між зоозахисниками-волонтерами\nПопередня публікація На Львівщині судитимуть лікарку через смерть дитини\nМешканці Винників масово виявляють зареєстрованих невідомих виборців за своїми адресами\nЛави Вінницького полку поповнили новобранці\nУ Львові через пожежу двоє немовлят отруїлися димом\nГалицькі митники конфіскували п’ять смартфонів iPhone 12 Pro (ФОТО)


Золота Дзиґа 2021 - Атлантида Васяновича стала найкращим фільмом на думку Української кіноакадемії - Шоу-бізнес | Сьогодні\n12 червня, 22:35\nКартина Валентина Васяновича отримала шість нагород Національної кінопремії "Золота Дзиґа-2021"\nСьогодні, 12 червня відбулася урочиста церемонія нагородження П'ятої національної кінопремії "Золота Дзиґа-2021". Найкращим фільмом за версією Української кіноакадемії стала картина режисера Валентина Васяновича "Атлантида".\nКрім того, Васяновича відзначили "Золотою Дзиґою" за найкращу операторську й режисерську роботу та кращий монтаж. Олексій Москаленко і Владлен Одуденко, які також працювали над "Атлантидою", отримали статуетки за найкращі візуальні ефекти і найкращу роботу художника-постановника відповідно.\nСтрічка розповідає про наслідки війни України з Росією і людей, що залишилися на звільнених територіях. Що особливого в кіно, яке з тріумфом завоювало шість нагород Національної кінопремії "Золота Дзиґа-2021" , розповідаємо далі в матеріалі.\n"Атлантида" вперше була показана на Венеціанському кінофестивалі 2019 року. Тоді український фільм здобув перемогу в програмі "Горизонти", змусивши світ говорити про себе. Незабаром драму про недалеке майбутнє України побачили ще на 50 фестивалях і відзначили престижними нагородами.\nІсторія дітища Валентина Васяновича (він виступив сценаристом, режисером, оператором і продюсером) розповідає про життя на території східної України після перемоги у війні з Росією. Колись окуповані українські території повернулися під контроль держави, однак виявилися непридатними для життя.\n"В людях, навіть покалічених війною, любов може відродити життя. Надію на це і живить фільм".\nПодії фільму розгортаються в 2025 році. В кадрі – сірість, пустирі, розруха. Однак на тлі всього цього відчаю знаходиться місце для любові. Її зустрічає головний герой, який не може покинути отруєну війною територію. Він допомагає розкопувати трупи, так як його колишнє місце роботи – завод – закрите через банкрутство, миється в екскаваторному ковші і живе в квартирі без електрики і води.\n"Валентин дуже гуманна людина, і він залишає надію на те, що в людях, навіть покалічених війною, любов може відродити життя. Надію на це і живить цей фільм", – розповідав раніше Life Сьогодні продюсер фільму "Атлантида" Володимир Яценко.\nІсторія, показана в "Атлантиді", абсолютно універсальна, на думку продюсера. Він вважає, що і для західного критика і американських кіноакадеміків цікавий аспект того, як повертаються до життя люди, які випалені війною. Про що і розповів в картині Валентин Васянович.\nНижче дивіться офіційний трейлер фільму "Атлантида":\nРаніше ми розповідали, що в номінації "Відкриття року" за версією Української кіноакадемії перемогла режисерка Наталя Ворожбит.\nкінокінопреміяАтлантидаЗолота Дзиґаукраїнське кіно


Як підлітки користуються правом на мирні зібрання: пошук історій для зйомок соціального ролика – Асоціація УМДПЛ\nЯк підлітки користуються правом на мирні зібрання: пошук історій для зйомок соціального ролика\n23 Червня 22 Червня Real Stories Production\nПідлітки, які сформували власну позицію щодо певної соціальної проблеми, готові відстоювати її не лише у колі друзів. Діти віком 14-17 років – невід’ємна частина мирних зібрань в Україні. Проте їхня участь часто проходить повз увагу дорослих. Real Stories Production запрошує розповісти вас та ваших дітей про значення мирних зібрань у вашому житті.\nЗображення з 6 серії анімаційного фільму «Ти і поліція»\nВідзнятий матеріал стане основою для соціального ролика, присвяченого проблемі участі дітей у мирних зібраннях, їх безпеці та свободі вираження поглядів.\nДорослі часто не усвідомлюють, наскільки важливо надати підліткам можливість висловити свою думку. Мета відеоролика – посприяти усвідомленню дорослими, що діти мають право на мирні зібрання. Замість обмеження їхніх дій, варто просто пояснити їм правила безпечної поведінки.\nМи шукаємо вашу історію, якщо ви :\nпідліток віком 14-17 років;\nмаєте активну громадянську позицію;\nхочете розповісти нам свою історію про значення мирних зібрань у вашому житті.\nЩоб домовитися про зустріч, звертайтеся за номером +38(099) 429-16-67 або на vlv.omelchenko@gmail.com. Контактна особа: Валерія Омельченко, PR-менеджер Асоціації УМДПЛ.\nПро місце проведення зйомок буде повідомлено відібраних учасників. Спільно з друзями покажіть всім світ активних та свідомих підлітків.\nReal Stories Production – студія, що спеціалізується на створенні документальних та анімаційних фільмів, а також організації культурних подій на правозахисну тематику. Наша мета — мовою мистецтва винести на широке обговорення болючі соціальні питання, які лишаються поза увагою суспільства.\nСекс-робота очима поліцейських: із досвіду тренерки\nЩе рік тому мав би запрацювати ДБР і розслідувати випадки катувань


У Гусятині провели змагання з міні-футболу "Спорт для всіх в парках і скверах"\n19 вересня 12:11\nВже традиційно до Дня фізичної культури та спорту в селищі Гусятин відбувається турнір з міні-футболу. Постійними його учасниками є студенти коледжу, учні місцевої школи та викладачі обох навчальних закладів. Перемога в турнірі є принциповою для всіх його учасників тому, як і очікувалось боротьба була напруженою тим і цікавою. Вперше за останні п’ять років перемогу святкувала збірна команда викладачів, другими були учні школи, і третє місце дісталось студентам коледжу.\nУспішно провести турнір вдалось за підтримки Тернопільського обласного центру фізичного здоров’я населення «Спорт для всіх» та особисто його директора В.Я.Ванджури. Нагородження переможців та призерів проводив голова Гусятинської федерації футболу В.З.Будзінський, який подарував навчальним закладам футбольні м’ячі.


Реклама на українському ТБ - Сторінка 8 - Форум Словник.UA\nСьогодні: П'ят серпня 06, 2021 2:11 am\nПовідомлення Ign1111 » Нед вересня 05, 2010 8:10 am\nДавно я зобмоящика не дивився, і тут одразу побачив рекламу "Утьонка"... Цікаво, цим їм так не вгодило? Невже наш ринок такий малий, що на ного пихають весь російський непотріб... Пора становитися патріотом. Перестаю купувати (й буду агітувати родичів) таку продукцію.\nКрутять рекламу яка просто відверто порушує всі закони, це "Поцелуй мєня в пачку" та "Любой каприз". /shok.gif" style="vertical-align:middle" emoid=":shok:" border="0" alt="shok.gif" />\nПовідомлення lelka » Пон вересня 06, 2010 10:35 am\nПринципово не купую продукцію "Президент". Досить того, що назвалися не по-наськи, пишуться латинкою - уже їм, бач, кирилицею не смакує - та ще й претендують на введення нового продукту на ринок - "творожка". Зрештою, може, це чесність з їхнього боку: певно, сиром ту речовину найменувати язик не повернувся.\nПовідомлення Лаврін » Вів жовтня 19, 2010 1:34 pm\nНед вересня 05, 2010 8:10 am\nНе просто порушує кимось написані "закони", а глумиться над людською, що вироблялася впродовж тисячоліть, мораллю, котра, своєю чергою, визначається людською совістю.\nДо речі, два оцих рекламних взірці - яко індикатори нинішнього стану суспільства: епатаж повний, абсолютний. Аби тільки вразити, приголомшити глядача-споживача від побаченої реклами! Щоби розум його став розбитим на численні скалки, а свідомість розщеплена на атоми, щоби ані на хвилю він не задумувався своєю головою над побаченим і почутим.\nУ першому - проступає зв'язок між поколіннями - старшим і молодшим: ми всі одної крові, ти і я, коли будемо їсти оті шоколадні батончики. Але при цьому ставка робиться на разючій видозміні обличчя того, хто скуштував цей продукт: молодь має рівнятися на авторитетів, тому відома балерина, хоч і старшого віку, та проте також прагне втамувати голод, показуючи тим самим приклад "молоднякові", яке задоволення та збудження настає після того, коли скуштувати оцей батончик... Ну, і наприкінці апофеозом рекламного ролика на українському ТБ стає рішучо кинута дебільна фраза "поцелуй меня в "пачку"", яка лунає з уст російськомовної прима-балерини.\nДругий взірець рекламного "біг-бордового мистецтва" - не менш епатажніший за перший, а, може, і перевершує його.\nОт яке в кого перше враження може бути, коли бачити на біг-борді широким планом впевненого у собі голомозого молодика в окулярах від сонця і зі смочком у роті, вдолі напис "Любий каприз", а в кутку - назва туроператора? Це треба розуміти, як те, що фірма задовольнить "любой каприз" (за Ваші гроші, звичайно), аж до того, що Клієнт почуватиметься як дитятко, з яким панькаються батьки і задовольняють будь-яку його примху (себто "любий каприз").\n(для невідущих пояснюю, що смочок - це дуже гарна укр. назва більше відомого "дурачка", котрого смокчуть грудні діти; від того і "смочок" - бо смоктати.)\nЦе так просто слов'янському світу західний світ силкується нав'язати свої ринкові відносини зокрема і свої життєві цінності загалом.\nЛаскаво просимо до капіталізму - світу задоволення і страждання, світу разючих образів та життєвих контрастів!\nПовідомлення Лаврін » Вів жовтня 19, 2010 7:56 pm\nНаріжним каменем західного капіталістичного ладу є… задоволення. А протилежним його боком – страждання. Урвав від життя – маєш, не урвав – страждаєш.\nПеревагою радянської системи було те, що вона забезпечувала кождій людині мінімум: кусок хліба через ґарантоване працевлаштування у житті за молодих років та певний рівень споживання на старості літ через достойну пенсію, - тим самим вона скорочувала к-сть психологічних травм і масових страждань як для народу, так і для країни. Заходу ж властивий життєвий устрій, спрямований на збільшення задоволення/насолоди; устрій, який прагне до постійної насолоди/задоволення, пов’язаним із споживанням.\nЯк наслідок, засилля реклами сьогодні у нас, яка закликає бездумно споживати буквально все, що можна купити за гроші.\nОсь яскравий приклад задовольнєвого ставлення до життя – рекламний текст у друкованих автомобільних - і не тільки - ЗМІ від одного солідного світового автомобільного бренда.\n[quote]ЗАДОВОЛЕННЯ – ЦЕ НАДІЙНЕ МАЙБУТНЄ.\nУсе, що ми створюємо кожен день, зроблено з гарантією, що Задоволення від керування не скінчиться. Від імені Задоволення ми проектуємо наші автомобілі, щоб керувати вітром таким чином, щоб Ви могли їхати швидше. Ми використовуємо інноваційні матеріали. щоб кинути виклик гравітації і Ви могли їхати швидше. Ми постійно вдосконалюємо наші двигуни, щоб отримати більше із кожної краплі пального. Ми не тільки намагаємося використовувати менше енергії, ми створюємо свою власну. Кожен ВМЕ створений із використанням технологій EfficientDynamics, які підвищують Задоволення за кермом і при цьому використовують значно менше ресурсів. Отже, сідайте за кермо та обирайте свій шлях. Поки Задоволення залишається нашою метою, Ви можете зробити це із чистим сумлінням. Це гарантія Задоволення.[/quote]\nНас поволі привчають до споживацького ставлення до життя. До розкошів, до задоволення та насолоди, як до єдиного, до чого повинна прагнути розумна людина у своєму житті.\nПовідомлення Лаврін » Сер серпня 31, 2011 12:30 pm\nОфф чи напівофф...\nОсь яскравий взірець того, як не треба робити рекламу.\nНапис на вітрині фешенебельного салону меблів:\n[quote]Меблі для Вашого дому - частинка нашого життя.[/quote]\nТаке враження, що продавці-виробники голосять по yсіх-усюдах, що вони по життю є, вони по життю перебувають на повному утриманні у Cпоживача, є цілком залежні від покупців-споживачів. Ну, можливо, не "на повному", не "цілком", бо таки "частинка їхнього життя". Але все одно таке дратує, принижує споживача - когось утримувати, щоби хтось заробляв на тобі грубі гроші...\nНайперше правило рекламіста - споживачеві потрібно лестити: по всіх-усюдах, по всіх закутнях-підворіттях, щоби його приспати, а відтак легко можна було нав'язувати вже йому будь-який товар: і потрібний йому, і не потрібний...\nТому той "слоган" можна переробити на кшталт:\n[quote]Обирайте саме у нас меблі для Вашого дому - адже вони частинка Вашого життя![/quote]\nТут усе зрозуміло: усе своє життя одна людина у розкошах проживає, інша - тяжко-важко вік своє коротає, але в будь-якому разі кожен не своєму вікові стикається із тими вічними супутниками свого життя - меблями. В одному випадкові - вишуканими та дорогими, в іншому - простими та невигадливими - але і там, і там з меблями пов'язані спогади та переживання, радощі й розчарування. Пригадати бодай Остапа Бендера та Кісу Вороб'янінова, котрі обоє на пару подуріли через той горезвісний горіховий гарнітур роботи майстра Гамбса... Ось так!\nЩоб емоційно підсилити фразу, спрямовану на Споживача, її можна дещо перекроїти та довершити...\n[quote]Обирайте серцем і душею меблі для Вашого дому саме у нас - адже вони частинка Вашого життя![/quote]\nТут меблі будуть асоціюватися із серцем та душею, які, як відомо, є не просто частинкою людського життя, а визначають його, ним керують. Так само, як обирають серцем і душею супутника життя або кандидата на найвищу посаду в державі - так і вони, меблі, визначатимуть долю людини.


День журналіста 2018: Коротко про важливе - 112 Україна\nНас убивають: Про що ніколи не можна забувати у День журналіста\nНа цьому місці, мабуть, мав бути якийсь класичний текст про історію появи та традиції цього дня. Але реалії змушують підходити до справи дещо інакше\nЗа останні 10 років у всьому світі вбито близько 1000 журналістів. Станом на листопад 2017 року ЮНЕСКО називав цифру в 930 осіб, але час минає. І журналістів вбивають.\nДень журналіста щорічно відзначається в Україні 6 червня. Це таке свято, коли говориться багато слів про необхідність боротьби за чистоту подачі інформації, боротьби з фейками, якісного покращення професійних стандартів тощо. І про те, що журналістів убивають.\nДень журналіста-2018 - саме той день, коли про це не просто можна, а потрібно згадувати. Журналістів вбивають.\nЯк вбили Георгія Гонгадзе\nУкраїнського журналіста, засновника і першого головного редактора інтернет-видання "Українська правда".\nЙого вбивство в 2000 році викликало величезний резонанс і призвело до гучних політичних скандалів та протестів.\nАле через 18 років замовників так і не названо. Правда, засуджений за вбивство є. Це колишній начальник департаменту зовнішнього спостереження МВС Олексій Пукач. Щоправда, є підозри, що довічно сидіти у в'язниці він не буде. І так, журналістів продовжують убивати.\nЯк вбили Ігоря Александрова\nДиректора приватної телекомпанії і радіостанціі ТОР у Слов'янську. У липні 2001 року четверо невідомих побили Александрова битками прямо в його офісі. Від отриманих травм журналіст помер.\nУ ЗМІ припускали, що смерть Александрова пов'язана з його розслідуваннями корупції та організованої злочинності.\nУ процесі розслідування відповідальність була покладена на братів Рибаків, керівників місцевого ОЗУ. Але досі звучать думки, що справжніх замовників вбивства так і не знайшли. І так, журналістів продовжують убивати.\nЯк вбили Василя Климентьєва\nХоча тіло так і не було знайдено. Головний редактор харківської газети "Новий стиль" Василь Климентьєв зник безвісти в серпні 2010 року. Правоохоронці відкрили справу за ст. 115 ("Умисне вбивство").\nУ вбивстві журналіста підозрюють екс-співробітника УБОЗ Андрія Козаря. За повідомленнями ЗМІ, він переховується (судячи з усього, в Росії). І так, журналістів продовжують убивати.\nЯк вбили Василя Сергієнка\nАктивного учасника Революції гідності побили і викрали з його власного подвір'я в квітні 2014 року. Тіло Сергієнка було знайдено за 15 км від міста в лісі з кайданками на руках і слідами тортур.\nУ травні 2018 року чотирьом обвинуваченим у "справі Сергієнка" продовжили термін тримання під вартою на два місяці. Тобто, судовий процес триває. А журналістів продовжують убивати.\nЯк вбили В'ячеслава Веремія\nЖурналіста газети "Вести" побили палицями і застрелили в центрі Києва. У справі про вбивство судять Юрія Крисіна, і справа поки далека від завершення (тим паче, вона, як і багато інших, викликала великий резонанс). А журналістів продовжують убивати.\nЯк убили Ігоря Костенка\nСпортивного журналіста сайту Sportanalitic застрелив снайпер на Майдані.\nЯк вбили Ольгу Мороз\nГоловного редактора газети "Нетішинський вісник" убили в її власному будинку. Вбивць так і не знайшли. Повідомлялося, що напередодні вбивства Ольга Мороз готувала матеріал про незаконну вирубку лісів.\nЯк вбили Павла Шеремета\nПавло Шеремет З відкритих джерел\nВбивць Шеремета поки не знайшли, не дивлячись на активну увагу з боку українського суспільства.\nНовини за темою: Шансів розкрити вбивство Шеремета сьогодні вже небагато\nНе хочеться будувати песимістичні прогнози, а просто звернемо увагу, що вищезазначений список – це лише частина загальної картини. А з безпекою журналістів, як і завжди, усе погано. Хоча це, мабуть, світова тенденція.\nУ День журналіста нам у жодному разі не можна забувати про головне\nЩо багато хто з колег пожертвував життям під час своєї професійної діяльності. І дуже сподіваємось, що ті, хто живий, себе збережуть.\nЦього дня всі повинні пам'ятати про безпеку. Оскільки, як вже довелося всім переконатися, професія журналіста, м'яко кажучи, не найбезпечніша в світі.\nТому читачам – спасибі, що читаєте.\nЖурналістам – бережіть себе.\nГройсман привітав журналістів зі святом 11:12 06.06.2018\nТелеканал "112 Україна" вітає журналістів з професійним святом 13:28 06.06.2015\nПорошенко нагородив журналістів "112 Україна" орденом "За заслуги" 09:24 06.06.2015\nУ центрі уваги, 06.06.2017 08:16 06.06.2017\nПромо ролик до Дня журналіста 19:24 05.06.2015\nТелеканал "112 Україна" вітає журналістів з професійним святом\nПорошенко нагородив журналістів "112 Україна" орденом "За заслуги"\nУ центрі уваги, 06.06.2017\nПромо ролик до Дня журналіста\nПарубій привітав працівників ЗМІ з Днем журналіста\nВійськові кореспонденти напередодні Дня журналіста нагородили військових медалями "За довіру"\nВведення візового режиму з РФ - питання національної безпеки і оборони, - Бурбак\nОдин із прикладів обмеження свободи слова - ситуація зі "112 Україна", - Павленко\nНа "112 Україна" зареєстрували рекорд - "Найбільший мікрофон"


3.9. Значення золота у валютній сфері. Ринки золота - Бібліотека BukLib.net\nГоловна Фінанси Міжнародні фінанси 3. СВІТОВИЙ ФІНАНСОВИЙ РИНОК І ЙОГО СТРУКТУРА 3.9. Значення золота у валютній сфері. Ринки золота\nРинок банківських металів в Україні. Організація торгівлі банківськими металами в Україні регламентована Законом України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» від 18 листопада 1997 р. № 637/97-ВР, а також «Положенням про організацію торгівлі банківськими металами на валютному ринку України», затвердженим постановою Правління Національного банку України 24 лютого 1998 р. № 65.\nНазвіть характерні ознаки Лондона, Нью-Йорка, Токіо як основних міжнародних фінансових центрів.


Десятерня з ПАР - мати новонароджених потрапила до психіатричної лікарні - «ФАКТИ»\nТаємниця «десятерні»: породілля-рекордсменка з ПАР потрапила до психіатричної лікарні\n22.06.2021 378995 2 8:40 — 22 червня 2021\nІсторія з мешканкою ПАР, яка нібито народила 8 червня десятьох дітей, перетворилася на справжній детектив. З'ясувати, що тут правда, а що брехня, намагаються як місцеві, так і західні видання. У понеділок, 21 червня, британська газета The Daily Mail повідомила, що Госіаме Сітхоле знаходиться у психіатричній клініці у Йоганнесбурзі. Її адвокат стверджує, що вона опинилася там проти своєї волі.\nПредставник клініки підтвердив, що Сітхоле знаходиться у них. Її доставили співробітники Департаменту соціального розвитку. Ні про яке примусове лікування не йдеться. Госіаме потрібно пройти обстеження психічного стану.\nОднак адвокат Рефілое Мокоєна наполягає на тому, що з її клієнткою поводяться погано. На Госіаме нібито наділи наручники, їй постійно грублять. Мокоєна заявила, що буде домагатися через суд негайної виписки Сітхоле.\nРаніше адвокат стверджувала, що її клієнтку заарештувала поліція. Нібито це сталося 17 червня. У поліції Йоганнесбурга цю інформацію спростували. Там заявили, що поліціянти дійсно приїжджали додому до родичів Госіаме, у яких та ховалася від свого чоловіка Тебохо Цотеці з того часу, як, за її словами, народила десятьох дітей. Потім офіцери зв'язалися з соціальними працівниками, які й відвезли жінку до психіатричної клініки.\nУ департаменті дії своїх співробітників пояснили тим, що Сітхоле категорично відмовляється повідомити, де знаходяться новонароджені. Тебохо Цотеці дітей досі не бачив та не вірить дружині. Він вважає, що вона вигадала історію з 10 дітьми.\nГосіаме до того, як опинилася у психіатричній клініці, виклала відео. Невідомо, де і коли було зроблено цей запис. Жінка сидить у куртці та звинувачує чоловіка і його родичів у тому, що вони сподівалися розбагатіти завдяки новонародженим. «Я не раз розмовляла з Цотеці. Я зрозуміла, що він та його родина мене ніколи не любили. Мене змусили жити з ним … Те, що вони зараз роблять, показує, що вони хочуть зруйнувати моє життя, забрати моїх дітей! Їх цікавлять тільки пожертвування, які люди з усього світу надсилають для моїх дітей. Вони мріють стати мільйонерами. Тільки тому вони так хочуть дізнатися, де мої діти. Тому я нікому не скажу, де вони. Я покажу їх, коли настане час…» — говорить Сітхоле перед камерою.\n- Mr Putin (@pietrampedi) June 15, 2021\nЯк пише південноафриканська газета The Sunday Times, влада досі не змогла підтвердити факт народження десятьох дітей. Госіаме стверджує, що вони з'явилися на світ у лікарні Mediclinic Medforum у Преторії, проте адміністрація цієї медустанови спростувала її слова. Офіційний представник лікарні Терція Кругер сказала журналістам: «Ми твердо заявляємо, що жоден з наших медпрацівників жодним чином не був залучений до догляду за цією пацієнткою та не допомагав їй привести на світ дітей».\nУ п'ятницю, 18 червня, Сітхоле несподівано відвідала лікарню Steve Biko Academic Hospital у Йоганнесбурзі. Вона з'явилася там до того, як її забрали соцпрацівники. Жінка заявила, що хоче провідати своїх дітей. За її словами, новонароджені (при цьому Госіаме жодного разу не назвала кількість дітей) перебувають у лікарні. Доктор Матабо Матебула заявив журналістам радіостанції Radio702: «Так, ця жінка приходила до нас, однак на цей час її немає у лікарні. Нам дуже неприємно бути замішаними в цій історії. Вона стверджує, що її діти знаходяться у неонатальному відділенні, але це не так. Коли ми поцікавилися у неї, на якій підставі вона робить такі заяви, ця жінка сказала, що народжувала у лікарні Louis Pasteur, а там їй нібито повідомили, що передали новонароджених нам. Це теж неправда».\nДосі жоден лікар у ПАР не заявив, що допомагав Госіаме Сітхоле привести на світ її дітей. Тим часом її родичі повідомили журналістам свою версію. Це зробила сестра Госіаме, при цьому вона відмовилася назвати своє ім'я, а представилася як тітка «десятерні». «Діти народилися на 29-му тижні. П'ятеро з'явилися на світ природним шляхом, ще п'ятьох дістали за допомогою кесаревого розтину. Діти дуже слабкі. Всі знаходяться в інкубаторі. Лікарі борються за їхнє життя. Більше нічого говорити не можу. Зрозумійте, це дуже чутлива тема для всіх нас», — сказала жінка.


У НАТО звільнили офіцера, який на навчаннях «записав» Ердогана у вороги | Європейська правда\nП'ятниця, 17 листопада 2017, 14:59\nНорвезького офіцера, який під час навчань НАТО зобразив турецького президента Реджепа Таїпа Ердогана у ролі ворога, звільнили.\nЯк з’ясувалось, ідеться про два окремі випадки. У першому один із техніків знайшов у інтернеті фотографію Ататюрка та використав її для представлення "ворожих рядів". Під час навчань увагу на це звернули турецькі офіцери.\nУ другому випадку від імені президента Ердогана було відкрито фальшивий акаунт у соціальній мережі, спрямований проти НАТО та союзників. Людиною, що відкрила цей акаунт, виявився офіцер норвезької армії, який мав курдське походження.\nУ зв’язку зі скандальними подіями і техніка, і офіцера звільнили. Командування союзних військ НАТО вибачилося за скандал. Норвезьке командування також надало своє вибачення.


Народні методи лікування | Ніколи не опускайте рук! | Народне лікування\nА потім у нас виникло запитання: що робити далі? Ми, чесно кажучи, довго не думали. Вибір припав на методику лікування раку Сергія Івановича Цвєткова. Підкупляло і те, що можна попросити його ради в тих чи інших ситуаціях. Сергій Іванович відгукнувся на нашу біду відразу. Через кілька днів ми отримали посилку і рекомендації з лікування. За рік боротьби з недугою Сергій Іванович став нам рідним, близьким людиною. Проблем було багато: піднімалася температура, були зміни у формулі крові, з'явилася слабкість і так далі. Але ми завжди отримували кваліфіковану пораду від Сергія Івановича. Поряд з лікуванням ми змінили харчування. Примірна схема така:\nСніданок: салати зі свіжих овочів (огірки, помідори, капуста, морква, зелень) тільки з оливковою олією.\nОбід: тушковані овочі (картопля вимочувати), каші (крім рису і манної), овочеві супи, м'ясні супи на вторинному бульйоні, зрідка горіхи.\nВечеря: м'ясо (пісне) з великою кількістю овочів, курка (курча), риба тільки жирних сортів - сьомга, оселедець, скумбрія, сир (1 літр молока нагріти, додати 2-3 ампули хлористого кальцію). Вся їжа без солі, крім супів, супи довелося трохи підсолювати. Сіль замінили морською капустою, вона продається в усіх аптеках.\nПрочитали у Г. С. Шаталової про споживання води при онкології. Стали робити талу воду. Контрастний душ до 11 разів щодня. І хоча не рекомендують використовувати декілька отрут одночасно, вирішили підключити до лікування тодікамп - знову допоміг.\nІмунну систему підтримували тим, що провели 3 курсу ін'єкцій Тіма-ліна, а також весь рік чоловік пив настоянку золотого вуса і іммунал (іммунал місяць пити, перерва два місяці). Не залишили без уваги і перекис водню. На весь рік за схемою від 1 краплі до 10 крапель, перерва 3 дні і далі відразу з 10 крапель за 10 днів з перервами на 3 дні. Все літо пили Шабельник, заварювали в термосі на 2 години і пили як чай.\nТепер про вітаміни. Так як повністю виключили з раціону фрукти (ракові клітини люблять фруктозу і глюкозу), до лікування додали аевіт (вітаміни А і Е), селен, мумійо, подрібнений часник, настояний на кагору.\nЛікування раку - важкий і втомливий процес. Було дуже важко. Чоловік продовжував весь рік працювати, від інвалідності він відмовився. Але результат перевершив всі очікування. Обстеження в онкоцентрі Новосибірська показало, що пухлина розсмокталася, зникли післяопераційні спайки. Відмінні результати дало обстеження на УЗД, цистоскопії, а також онкомаркери. Заспокоюватися, як пишуть багато вилікувався від раку, рано, будемо постійно обстежитися, профілактично проводити курси лікування, а головне - жити і вірити, що немає невиліковних хвороб.


Курс валют на 3 березня укріпив гривню - ЗНАЙ ЮА\nКурс валют на середу, 3 березня 2021 року\n2 березня, 18:40\nНаціональний банк України (НБУ) опублікував курс валют на 3 березня 2021 року.\nВідповідно до валютного курсу, долар і євро помітно просіли.\nТак, долар упав на 7 копійок у порівнянні з попереднім банківським днем і зупинився на позначці 27.93 грн/$. Таким чином американська валюта знаходиться на психологічній позначці 28 грн.\nЄвропейська впала на 11 копійок та знаходиться нижче психологічної позначки 34 грн. Офіційний курс євро становить 33,60 грн/€.\nКурс валют Нацбанку на 3 березня\n100 доларів США - 2793,30 грн\n100 євро - 3360,06 грн\n2 березня діяли такі офіційні курси: 28.00 грн / $, 33.71 грн / €.\n1 березня діяли такі офіційні курси: 27.94 грн / $, 33.84 грн / €.\n26-28 лютого діяли такі офіційні курси: 27.93 грн / $, 34.14 грн / €.


Бачити очима іншого: Україна в об’єктивах чотирьох закордонних фотографів « Korydor | журнал про сучасну культуру\nАліна Сандуляк\t26 Квітня 2021\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”. Запоріжжя, Східна Україна, 2017 рік. Фото з сайту фотографа.\nПід час Революції Гідності і згодом після неї в Україну почали приїздити фотографи зі всього світу. Більшість із них прагнула зняти шокуючі сцени протестів і воєнні дії на Сході України. Проте були й ті, хто хотіли зрозуміти ширший контекст, який зазвичай не висвітлюється масмедіа. Для них, якщо підсумувати, питання звучало так: «Якою є сучасна Україна?».\nІсторикиня фотографії і фотокритикиня Аліна Сандуляк вирішила проаналізувати фотопроєкти про Україну Нільса Акерманна, Міхала Сіраковськи, Крістіана ван дер Коя і Девіда Деніля, роботи яких відображають процеси пошуку та становлення української ідентичності.\nВ інтерв’ю двох американських фотографів Алека Сота й Стівена Шора для Financial Times останній констатує цікавий факт: багато найвідоміших подорожей через Америку, що були зафіксовані у фотографії та літературі, здійснені сторонніми . Шор пригадує імена Анрі Картьє-Брессона, Роберта Франка, Владіміра Набокова, Джека Керуака, який мав франко-канадське коріння. Всі вони так чи інакше дуже влучно описали в своїх творах сучасний місцевий ландшафт — природний чи соціальний. Сам же Стівен Шор є американцем, який у 1970-х активно вивчав свою країну за допомогою фотографії та зазняв її «Незвичні місця» і «Американські поверхні» — фотокниги вийшли у 1982 і 1999 роках. Постійно «відкриваючи себе заново», як він говорить в інтерв’ю, Шор вирішив зняти новий проєкт про нову для нього країну і в 2012-2013 приїхав в Україну, щоби розповісти історії жертв Голокосту і Другої світової війни. Як виявилося, з Україною його пов’язує родинне коріння: дідусь по батьківській лінії був українцем, який емігрував наприкінці 19 століття . Попри це, складно назвати проєкт оригінальним — портрети вийшли емоційними, але решта деталей і пейзажів невдалі — фотограф не надто намагався віднайти унікальну візуальну мову і зазняв багато кліше, як, наприклад, старі радянські речі чи репортажного характеру знімки торгівлі на узбіччі доріг .\nЦе наштовхнуло мене на роздуми про позицію фотографа. Автор, що фотографує, може обирати лише з двох позицій: перша — бути інсайдером, місцевим, знати досить багато про об’єкт зйомки і через фотографію розповідати про нього; друга — бути аутсайдером, людиною ззовні, дослідником, що знайомиться з темою/об’єктом через фотографію. Наприклад, до перших можна віднести Мартіна Пара, майже всі проєкти якого про Британію і її культуру ; до других — Роба Хорнстру, котрий випустив 12 фотокниг про колишні радянські країни і який в інтерв’ю, посміхаючись, каже, що «хотів би запам’ятатись не лише як фотограф Росії» . Звісно, у них є й проєкти іншого характеру, наприклад, Хорнстра зробив проєкт у своєму рідному Утрехті — йдеться радше про їхній найбільший фотографічний доробок, який приніс обом визнання. Що важливо — так це внутрішні інтенції, з якими фотограф розпочинає зйомки, і що саме спонукає його чи її почати дослідження, що саме ними керує, а також бажання знайти влучну, унікальну візуальну мову до теми.\nРазом із тим постає багато інших питань. Чи може фотограф, який приїхав на кілька тижнів у нову для нього країну, відобразити її внутрішні конфлікти, вхопити суть способу життя? Чим відрізняється зовнішній погляд від погляду інсайдера? Де закінчується етика і починається спекуляція на «гарячій темі»? Як уникнути спокуси фокусуватися на речах, що виглядають екзотично, і чи це взагалі можливо для зовнішнього спостерігача? Як та чи інша фотографічна репрезентація країни впливає на судження про неї у світі?\nМалодосліджений пострадянський простір і Східна Європа є привабливою мішенню для західноєвропейських фотографів. Найпопулярнішою темою донедавна, звісно, був Чорнобиль. Але й ширші соціально-культурні теми в Україні свого часу з різних причин, окрім згаданого проєкту Шора, знімали Отто Сноек (“Українське перехрестя”, 1989 – 1992), Ліда Сучі (“Портрет села: люди Криворівні, Україна”, 1992 – до сьогодні), Сабін Юстен (“Україна”, 1992), Ванесса Віншіп (“Чорне море: між літописом і вигадкою”, 2002 – 2006), Дональд Вебер (“Допити”, 2005 – 2011), Міхаль Челбін (“Українські військові школи-інтернати”, 2004 – 2014), Нік Ганнес (“Червона подорож”, 2007-2008), Рафал Мілах (“Чорне море бетону”, 2008), Каролін Дрейк (“Інтернат”, 2014-2016).\nРеволюція Гідності привернула ще більшу увагу багатьох журналістів, репортерів, режисерів та фотографів зі всього світу. Мене ж цікавлять свіжі й менш відомі фотопроєкти, зняті молодими арт-фотографами за останні три-чотири роки і з якими мені довелося так чи інакше працювати чи перетинатися.\nЗ проєктом Нільса Акерманна я познайомилася у 2016 році, коли за запрошенням курувала його виставку під час фестивалю кіно та урбаністики 86 у Славутичі. Тоді за поради кураторки фестивалю Надії Парфан виставка проходила у публічному просторі — недобудованій закинутій будівлі паркового кафе «Пінгвін». Ми розвісили фотографії прямо на цегляних стінах: жителі міста Славутич могли вільно зайти й подивитися на знімки, просто гуляючи парком. Це була влучна ідея, оскільки проєкт Акерманна був про Славутич і одну з його мешканок — 23-річну дівчину Юлю.\nНільс Акерманн, проєкт “Білий ангел” (2013-2016). Фото з сайту фотографа.\nВпродовж трьох років фотограф зі Швейцарії документував молоде покоління Славутича, наймолодшого міста в Україні, яке було побудоване у 1986 році для евакуйованих працівників Чорнобильської АЕС і їхніх родин. Випадкове знайомство просто на вулиці з дівчиною Юлією переросло в дружбу й довіру: «Можеш знімати все що завгодно, лише не показуй фотографії моїй мамі» . Через Юлю фотограф познайомився і з іншими молодими людьми.\nНільса зацікавило, як молодь живе в такому місті, де нічого не відбувається: чим вони займаються у свій вільний час, де працюють, чого прагнуть. Він задокументував тривалий персональний шлях і психологічні зміни, які відбулися з героями його проєкту. Для цього Акерманн влучно використав репортажний підхід і знімав усе — безкінечні вечірки з великою кількістю алкоголю й трави, пошуки роботи, робочі будні, коли героїня проекту Юля почала працювати на будівництві нового саркофагу на Чорнобильській АЕС, весілля, сімейний побут, і врешті розлучення. Один із головних героїв проєкту, Кирил, якось показав фотографу могилу свого найкращого друга й інших молодих людей і сказав, що «тут через наркотики і алкоголь вмирає більше людей, ніж через радіацію». .\nПриїхавши з ідеєю знімати архітектуру, Акерманн врешті відобразив трансформацію підлітків у дорослих і зробив портрет юності та зростання. Фотограф також провів метафоричну паралель між дорослішанням дівчини та розвитком подій в Україні: «Поки Юлія перетворювалась на дорослу людину, її країна також розпочала велику трансформацію: через революцію, за якою послідувала війна, вся нація дизайнує своє власне майбутнє» .\nНазва проєкту «Білий ангел» апелює до символу Славутича — білого ангела, який зустрічає подорожніх на в’їзді у місто. Тому, безперечно, проєкт є портретом і самого міста також. Жителі Славутича розкритикували проєкт, аргументуючи тим, що він висвітлює непринадні сторони і показує місто з гіршого боку. На мій же погляд, проєкт вийшов відвертим і чесним, показуючи життя молоді і соціальні аспекти міста такими, якими вони є без прикрас.\nСкільки десятків фотографів з-за кордону або навіть і з України приїжджали знімати Чорнобиль? Хто з них поцікався більшим контекстом — зв’язками з іншими містами і локаціями, життям людей, які безпосередньо були чи є залучені у працю на АЕС? Всі роботи з екзотичними і містичними видами закинутих напівзруйнованих будівель вкорінюють лише стереотипи про Україну як дивну країну третього світу. Проєкт Акерманна більш заглиблений в локальний контекст і показує, що, як би банально це не звучало, молоде життя скрізь однакове з його драйвом і пошуками себе.\nВ проєкті «Дикі поля» польського фотографа Міхала Сіраковськи інший погляд на Україну — з аспекту національної ідентичності, історії та конструювання її міфів.\nПроект почався у 2015 році, коли Сіраковськи, вражений у дитинстві видами українських степів, приїхав в Україну познімати пейзажі. Саме на початку його проєкту ми й познайомилися: фотограф шукав через Facebook людей, які могли б стати його фіксерами. Фіксеркою я не стала, але мала змогу спостерігати та обговорювати трансформацію проєкту з часом. У 2018 році ми провели однойменну виставку у вже не функціонуючій нині галереї Educatorium.\nВід самого початку проєкту Сіраковськи розумів, що для нього як іноземця найкраще буде перші два роки подорожувати країною, вивчати мову, спілкуватися з людьми, багато читати про локальний контекст. Так, заглиблюючись у різні теми під час війни на Сході України, початкові ідеї зйомок самих пейзажів змінилися: після візиту на базу батальйону «Правого сектора», де були розвішані численні портрети Степана Бандери і червоно-чорні прапори, фотограф почав роздумувати про значення символів і про те, яким чином конструюється наратив про історію країни.\nСіраковськи розуміє, що сучасні нації були створені під час промислової революції, але процес конструювання нації в Україні був перерваний радянською владою і тепер, під час війни на Сході України, став знову дуже болючим та актуальним .\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”, Київ, 2017 рік. Фото з сайту фотографа.\nМіхал Сіраковськи, “Дикі поля”, Маркс і Ленін. Харків, 2017 рік. Власники невеликої скляної майстерні у Харкові влаштували міні-виставку пам’ятників, від Івана Франка до Володимира Леніна. Фото з сайту фотографа.\nПейзаж відіграє важливу роль як багаторічний свідок історичних подій: «Мені подобається приклад Дніпровської гідроелектростанції: це і зображення приборкання природи, і метафора того, що відбулося з самою Україною. Річка була приручена Совєтами так само, як український націоналізм був приручений комунізмом» . Через пейзажні фотографії Сіраковськи розповідає і про ширші процеси, які відбувалися в Україні під час індустріалізації та недавньої декомунізації. Все це він аналізує на фоні нинішньої війни Росії з Україною.\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”, Дніпровська ГЕС. Запоріжжя, Східна Україна, 2017 рік. Фото з сайту фотографа.\nЦікаво, як в його фокусі пам’ятники змінили своє першочергове значення визначних пам’яток: на його фотографіях зі об’єктів, що завжди щось стверджують і були яскравими, позитивними темами для листівок, вони перетворилися на суб’єктів, що радше викликають питання у глядача.\nОкрім пейзажів у проєкті також присутні кілька портретів людей, із якими фотограф спілкувався. Він представив різні соціальні класи — військових, молодь, переселенців.\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”. Коментар автора: “Віталік, Авдіївка, Донецька область. Один із воєнних капеланів, котрого я зустрів в Авдіївці. Він не сидить в окопах, аби проповідувати солдатам. Як він мені сказав, найголовніше для нього — це психологічне здоров’я солдатів. Він і його колеги працюють над можливістю безкоштовного психологічного лікування для ветеранів у Харкові, рідному місті Віталіка”. Фото з сайту фотографа.\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”. Джаміль. Київ, жовтень 2017 року. Коментар автора: “Джаміль покинув рідний Луганськ одразу після того, як в його місті з’явилися перші сепаратисти, але через два роки, намагаючись звести кінці з кінцями в Києві, він вирішив повернутися. «Спробуйте орендувати кімнату в Києві, і ви в кінцевому підсумку витратите більшу частину вашої щомісячної плати за неї, — каже він. — У Луганську у мене залишилася сім’я, а також власний бізнес. І ось, коли майже всі покинули Луганськ, я орендую квартиру за копійки”. Фото з сайту фотографа.\nІ пейзажі, і портрети були зняті в естетиці дедпен — спокійній, відстороненій манері. Така «нудна» фотографія відсилає до американської традиції і культової виставки «Нова топографія: фотографії зміненого людиною ландшафту» 1975 року. Основна ознака цієї традиції полягає в тому, що за будь-якою найнуднішою поверхнею може приховуватися важлива історія. В основному в цій традиції використовують пейзаж як спосіб розповісти історію — краєвиди зазвичай мають бути безлюдними і максимально простими. Але і портрети також використовуються — людина позує у статичній позі, зазвичай дивиться прямо в об’єктив камери, не виявляючи емоцій .\nНазву проєкту фотограф вирішив обрати з історичного топоніму — «дикими полями» називалась місцевість на півдні польсько-литовського князівства у 16-17 століттях, де згодом була створена Запорізька Січ. «Така назва точно описує мій проект — це топонім із посиланням на пейзажі і запорізьких козаків, важливих символів в історії України» .\nМіхал Сіраковськи “Дикі поля”. Дике поле. Субич, Західна Україна, 2016 рік. Гирло річки Дністр позначає західну межу Дикого поля, яке в минулому було нічиєю землею, незаселеним диким степом, де жили лише козаки і облаштовували свою фортецю. Земля без юрисдикції, постійне поле битви і спустошений кордон між Росією, співдружністю Польщі та Литви і Османською імперією. Фото з сайту фотографа.\nПроєкт вийшов багатошаровим: не лише суто про пейзажі, а й про те, що за ними приховується, з аналізом сучасних подій, які накладаються на минулу історію. Проєкт глибокий і цікавий, тому що показує різні аспекти конструювання теперішньої національної ідентичності з її різними суперечностями. На жаль, до цього проєкту український ландшафт зазвичай знімали лише як декоративний, красивий краєвид або як погляд на геометрію речей у ньому, без історичного контексту.\nМіхал Сіраковськи. Західна Україна. Man herds his sheep around closed and forgotten coal mines, close to the border with Romania. Solotvyno, Transcarpathia, 2017. Фото з сайту фотографа.\nВ проєкті нідерландського фотографа Кристіана ван дер Коя «Анастасія, вона складає свої спогади, як парашут» погляд на Україну також зосереджується на проясненні сучасної ідентичності, конфліктність якої загострився після Революції Гідності і під час війни на Сході України, проте фотограф обрав інший підхід — через персональну історію своєї дівчини.\nЦе не перший візит Коя в Україну: 16 років тому фотограф уже знімав тут Помаранчеву Революцію. У 2009 році він розпочав новий проєкт про Україну, а в 2010 році вже продовжив його зі своєю дівчиною Анастасією, з якою познайомився під час фотофестивалю Kievfotocom, де вона на той час працювала. Наразі вони разом живуть і працюють у Нідерландах, а впродовж 2010-2016 років багато подорожували в різні місця і міста України (Київ, Одеса, Крим, Західна Україна), аби дослідити настрої людей та сфотографувати сучасні міські пейзажі. «Я хотів проаналізувати та витлумачити реальність сучасної України, від політичної головоломки до інформаційної війни, що триває» — розказав Крістіан, коли ми познайомилися на фестивалі фотографії в Амстердамі Unseen у 2018 році.\nКрістіан ван дер Кой. З проєкту “Анастасія, вона складає свої спогади, як парашут” (2009-2016). Фото надано автором.\nКрістіан ван дер Кой. З проєкту “Анастасія, вона складає свої спогади, як парашут” (2009-2016). Фото з сайту фотографа.\nПроєкт побудований з двох частин: візуальної і вербальної, які тісно переплетені та доповнюють одна одну. Вербальна частина також має свої складові. Перша — це копії приватних повідомлень Анастасії, які вона надсилала Крістіану під час їхнього листування, в якому вона ділиться своїми спогадами про минуле в Україні й намагається пояснити, що відбувається з країною сьогодні.\nДруга частина — різні описові історії, які вони пережили і побачили під час своїх подорожей країною впродовж шести років. Розповідь у проекті веде головна героїня Анастасія, вона ж була і фіксеркою фотографа, тому можна сказати, що практично спів-авторкою, хоча проєкт позиціонується лише від імені Крістіана ван дер Коя. Фотограф усе ж стверджує, що «без неї не було би фотокниги, вона рівна: ми удвох взаємодоповнюючі частини однієї оповіді, взаємодія слів і образів надає цій історії пульс життя». Справді, фотокнига вийшла динамічною за ритмом розповіді — як вербальної, так і візуальної, а також дуже персональною — розповідь коханому, що означає бути українкою в культурному, емоційному, історичному значеннях.\nРізниця в пейзажах Сіраковськи і Коя в тематиці: перший переважно зазняв природні пейзажі, «місця пам’яті», другий — урбаністичні. Це пояснюється тим, що Кой цікавився не історичними фактами, які приховуються за пейзажем, а тим, як люди взаємодіють із навколишнім середовищем, як вони змінюють цей пейзаж. «Соціальне життя людини в Україні відбувається в громадських місцях, на відкритому повітрі, і я зрозумів, що зв’язок із довкіллям, ландшафтом, в якому формується повсякденне життя, визначає чиюсь ідентичність» — розповів фотограф в інтерв’ю FotoRoom . Отже, через пейзаж описати ідентичність спробував і цей фотограф, але у свій спосіб.\nКрістіан ван дер Кой. З проєкту “Анастасія, вона складає свої спогади, як парашут” (2009-2016). Фото 1-2 з сайту фотографа, фото 3 надано автором.\nУ 2015-2017 в Україну кілька разів приїжджав бельгійський фотограф Девід Деніль і зняв проект «Не дай спати ходячому» (назва взята з вірша Тараса Шевченка «Минають дні, минають ночі»). Він хотів розібратися в тому, «що українці думають про ситуацію, що склалася, в якій вони опинилися, і що дає їм сили рухатися вперед» .\nВ проєкті присутні кілька підходів: зрежисованих сцен, у яких за допомогою яскравого спалаху при сонячному освітленні зафіксовані групи людей під час якихось дій; фотографії деталей, коли фотограф вишукував у публічному просторі певні символи, які, за його думкою, описують дух сучасної України; архівних фотографій; скріншотів з інтернету і начебто газетних вирізок, перекладених на англійську. Все для того, «аби точніше відобразити ідею присутності українського духу» .\nДевід Деніль, з проєкту “Не дай спати ходячому” (2015-2017). Фото з сайту фотографа.\nЦей змішаний підхід не є новим і дивно схожий на фотопроєкт іншого бельгійського фотографа Макса Пінкерса «Чи співатимуть вони як краплі дощу чи залишать мене спраглим» (2014) про молоді індійські пари, які борються зі своїми романтичними фантазіями, стикаючись із місцевими сімейними традиціями честі, релігії та касти. Пінкерс називає такий постановочний підхід «спекулятивною документалістикою», в чому розуміє циркуляцію зображень у сучасному світі постправди: «Я завжди сприймав документальний простір як гібридний, де різні підходи можуть поєднуватися у різних формах. Де створення зображення може плавно переходити від перформативного чи театрального дійства до скульптурного втручання, контекстуалізоване знайденими документами, вбудоване у соціально сконструйовану розповідь, в підсумку об’єднане у формі книги». .\nПінкерс практикує цей гібридний підхід у багатьох своїх проєктах, оскільки розмірковує про можливості і трансформації, яких зазнає сучасна документальна фотографія, він задається багатьма питаннями і теоритизує документальний напрямок: «Як ми можемо переосмислити документальний жест концептуально, формально і методологічно через оптику вічної невизначеності, забруднення та оскаржування [у сучасному світі]? Як нас може надихнути парадокс спроб наблизитися до реальності з документальним ставленням в той час, як вона постійно мутує і випаровується? Як ми можемо вирвати документальний підхід від класичних розмежувань жанрів і категорій, вилучивши його з відформатованого ринкового менталітету? Як ми можемо почати критично ставити під сумнів властиві документалістиці владні структури? Як ми беремо на себе відповідальність за механізми, що визначають те, що можна побачити, почути, сказати, подумати, зробити чи що було зроблено? Як документалісти можуть впоратися зі своїми власними позиціями і парейдоліями?» \nВ тому ж інтерв’ю Пінкерс влучно розвертає дискурс від власне зображення до бачення і сприйняття: «Кожне століття має метод представлення реальності для мас, як, наприклад, живопис був у Середніх віках. Справа не в тому, чи існує реальність, а скоріше в тому, чи згодна аудиторія з вами, що те, що ви їй показуєте, є чесною спробою репрезентації реальності, чи варто задуматися над незграбністю цієї спроби» .\nІ у випадку з проєктом Девіда Деніля хочеться задуматися про цю незграбність репрезентації української реальності. В інтерв’ю для Bird in Flight він не надто теоретизував свою роботу, а розповів, що хотів зняти сучасну Україну так, як ніколи до того іноземці не документували, а також «хотів дослідити стиль живопису соцреалізму, який відноситься до минулого, але включити в нього елементи із сьогодення» . Проте, як на мене, в його роботі відсилка до соцреалізму прочитується дуже слабо (лише за рахунок постановки), і виглядає, що фотограф вирішив просто запозичити візуальну мову Пінкерса, не надто заглиблюючись в те, чи пасуватиме вона для аналізу візуальності України.\nВ проєкті Девіда Деніля такі ж сконструйовані сцени, яскравий спалах при сонячному освітленні, довга поетична назва проекту, поєднання своїх зйомок, архівних фото і вирізок. Проте постановочні сцени із залученням людей на фотографіях Пінкерса не виглядають так награно і штучно, як на фотографіях Деніля. У сценах Деніля в ефектну картинку, яка може вразити грою світла і тіні, вкладено не надто багато сенсу. Крім того, можемо бачити, як фотограф залучав до зйомок лише людей з небагатого соціального класу (можна судити за одягом, якщо роздивитися уважніше), підлітків і дітей. На мою думку, це не тому, що саме вони будують сучасну Україну, а тому що їх було найлегше залучити до зйомки. Тут вони не розповідають історії, як у попередніх фотопроєктах, і не є героями, а радше матеріалом для втілення режисерських задумів фотографа і його власних уявлень про країну. Деніль замахнувся надто високо, але не витягнув планки — проєкт вийшов «пластмасовим».\nМакс Пінкерс, з проєкту “Чи співатимуть вони як краплі дощу чи залишать мене спраглим” (2014)\nЗ цих чотирьох фотопроєктів лише один був частково профінансований грантом — Міхала Сірковськи художньою стипендією Міністерства культури та національної спадщини. Решта проєктів була створена за кошт самих авторів. В індустрії сучасної світової арт і документальної фотографії це поширена практика і лише малий відсоток проєктів отримує гранти чи стипендії на їхнє створення.\nЯкось так склалося, що всі згадані проєкти були зняті чоловіками. Чи це тому, що фотографкам ця тема не цікава, чи тому, що їхати в Україну вважається небезпечним, — невідомо. Лише одна фотографка наразі знімає фотопроєкт на Сході Україні — британка Анастасія Тейлор-Лінд. Але її проект, як і проекти британського фотографа Крістофера Нунна і польського фотографа Яна Юрчака, я не включила в цю статтю з огляду на дещо іншу тематику — вони знімали і знімають особливості мирного життя близько до лінії фронту чи на самій території воєнного конфлікту. Їхні проєкти не є репортерськими звітами, а представляють собою довгострокову роботу з людьми і певними спільнотами, тому заслуговують окремої уваги.\nЩоби вхопити суть розмаїття реальностей маловідомої країни і зрозуміти менталітет, потрібно на деякий час спробувати стати інсайдером, наскільки це можливо, подивитися на життя через призму сприйняття її громадян. В буквальному сенсі це зробили Нільс Акерманн і Крістіан ван дер Кой, які повністю створили наратив своїх фотопроєктів на основі життя конкретних героїв. Хоча в обох випадках — це героїні. Денілю потрібні були більш конкретний фокус фотографічного дослідження і, найважливіше, емпатія, коли герої зйомок будуть не об’єктами, а суб’єктами, чого в його фотопроєкті немає: без емпатії легко закінчується професійна етика і починається спекуляція.\nСучасний світ надзвичайно ризоматичний, настільки складний, що вже не може чітко показувати лише чітко окреслену правду чи вигадку, бо включає в себе і багатотисячну історію, і міфології, фольклор різних країн, телебачення, інтернет, соціальні мережі. І найбільшої довіри в цій ризомі набирають персональні історії. Саме через персональні історії іноземний фотограф може уникнути фіксації екзотики. В цьому контексті все рідше йдеться суто про фотографію, а більше про те, хто її автор, що керувало ним під час зйомок фотопроєкту, хто герой, які між ними стосунки і чи можемо ми довіряти розказаній історії.\nAlec Soth, interview. A conversation with Stephen Shore // FT Magazine, 10 травня 2019. [Електронний ресурс] URL https://www.ft.com/content/e81096de-726b-11e9-bf5c-6eeb837566c5\n«Вцілілі в Україні Стівена Шора» // Untitled Українська фотографія, 25 жовтня 2020. [Електронний ресурс] URL https://www.untitled.in.ua/post/survivors-in-ukraine-stephen-shore\nНаприклад, про цей пострадянський феномен є окремий цікавий проект українського фотографа Кирила Головченка “Bitter Honeydew” (2009 – 2015), для якого він заглибився в побут кількох родин, що торгують і живуть на трасах.\nRemi Coignet. Conversations 2. p. 148: Martin Parr.\nRemi Coignet. Conversations 2. p. 133: Rob Hornstra.\nАнна Кащеева, інтерв’ю: «Город молодых: Любовь и скука рядом с Чернобыльской АЭС» // Bird in Flight, 13 січня 2017. [Електронний ресурс ] URL https://birdinflight.com/ru/vdohnovenie/20170113-ukrainian-youth-slavutich.html\nWebsite Niels Ackermann, URL https://www.nack.ch/ange-blanc\nАлина Сандуляк, інтерв’ю: «І Дніпро, і кручі: Как национальный миф проявляется в пейзаже» // Bird in Flight, 12 квітня 2018. [Електронний ресурс] URL https://birdinflight.com/ru/vdohnovenie/fotoproect/20180411-i-dnipro-i-kruchi-ukraina-v-proekte-mihala-sirakovski.html\nCharlotte Cotton. The Photograph as Contemporary Art. p. 83 – 119. Chapter 3: Deadpan.\nChristian van der Kooy Explores Contemporary Ukraine with His Ukrainian Girlfriend, Anastasiia // FotoRoom. [Електронний ресурс] URL https://fotoroom.co/anastasiia-christian-van-der-kooy/\nАнтон Шебетко, інтерв’ю: «Страна возможностей: Бельгийский фотограф об Украине» // Bird in Flight, 12 липня 2018. [Електронний ресурс] URL https://birdinflight.com/ru/vdohnovenie/fotoproect/20180712-david-denil-let-us-not-fall-asleep-while-walking.html\nSunil Shah. Max Pinckers Interview: On Speculative Documentary // American Suburb X, July 28, 2018. [Електронний ресурс] URL https://americansuburbx.com/2018/07/max-pinckers-interview-speculative-documentary.html\nєвропейський досвід • ідентичності • архів сучасного мистецтва • дискусія • проекти • соціальне мистецтво • фотографія


СПОРТСМЕНКА З КИЄВА ЗДОБУЛА БРОНЗОВУ НАГОРОДУ НА МІЖНАРОДНОМУ ЛЕГКОАТЛЕТИЧНОМУ ТУРНІРІ GRAND PRIX СЕРЕД СПОРТСМЕНІВ З ВАДАМИ ЗОРУ\nКиянка Оксана Зубковська посіла почесне третє місце в особистому результаті нашої збірної. Оксана виборола бронзу у стрибках у довжину серед спортсменів з вадами зору.\nЧЕМПІОНАТ УКРАЇНИ З ДЗЮДО СЕРЕД СПОРТСМЕНІВ З ПОРУШЕННЯМИ СЛУХУ\nФото з Чемпіонату України з дзюдо серед спортсменів з порушеннями слуху, який проходив на початку березня у м. Києві на базі спорткомплекса "Сокіл".\nЗ НАСТУПАЮЧИМ СВЯТОМ ВЕСНИ ДОРОГІ ЖІНКИ!\nСПОРТСМЕН МІСТА КИЄВА - ЧЕМПІОН УКРАЇНИ З ТХЕКВОНДО\nЗ 01-03 березня 2021 року в м. Рівне проводився чемпіонат України з тхеквондо серед спортсменів з ураженнями опорно-рухового апарату.\nКИЇВСЬКІ СПОРТСМЕНИ ЧЕМПІОНИ ЗІ СПОРТИВНИХ ТАНЦІВ НА ВІЗКАХ\n27-28 лютого 2021 року в місті Києві проходив чемпіонат України зі спортивних танців на візках серед спортсменів з ураженнями опорно-рухового апарату. Змагання відбувалися на базі спортивного комплекса Національного університету фізичної культури і спорту.\nЧемпіонат України з баскетболу серед спортсменів з порушеннями слуху (чоловіки)\nСьогодні завершився Чемпіонат України з баскетболу серед спортсменів з порушеннями слуху (чоловіки).\nЧемпіонат проходив у м. Києві з 22 по 26 лютого 2021 року.\nСПОРТСМЕН КМЦ «ІНВАСПОРТ» СРІБНИЙ ПРИЗЕР ЧЕМПІОНАТУ УКРАЇНИ З ДЗЮДО СЕРЕД СПОРТСМЕНІВ З ПОРУШЕННЯМИ ЗОРУ\nЗ 18-19 лютого в місті Рівне проводився чемпіонат України з дзюдо серед спортсменів з порушеннями зору.\nПОПЕРЕДЖЕННЯ ПРО НЕБЕЗПЕЧНІ МЕТЕОРОЛОГІЧНІ ЯВИЩА В М. КИЄВІ\nВІДКРИТИЙ ЧЕМПІОНАТ КИЄВА З РИБОЛОВНОГО СПОРТУ СЕРЕД СПОРТСМЕНІВ З ПОРУШЕННЯМ СЛУХУ\n30 та 31 січня пройшов Відкритий чемпіонат Києва з риболовного спорту (з лову риби на мормишку з льоду) серед спортсменів з порушенням слуху.\nЧЕМПІОНАТ МІСТА КИЄВА З ШАХІВ (БЛІЦ) СЕРЕД СПОРТСМЕНІВ З ПОРУШЕННЯМИ СЛУХУ (ЖІНКИ)\nНаприкінці січня місяця, а саме 29 та 30 числа, у столиці пройшов чемпіонат міста Києва з шахів (бліц) серед спортсменів з порушеннями слуху (жінки).\nНАКАЗ: Про роботу підприємств, установ, закладів у період обмежувальних протиепідемічних заходів з 08 по 25 січня 2021 року


id #51, останнє оновлення 22.05.2020 10:51:09\nОписувати та захоплюватися Венецією можна практично нескінченно. Це казкове місто на воді, зручно розкинулося на більш ніж сотні острівців, пов'язаних між собою численними мостами, - справжній рай для романтиків. Тут ви зможете пройтися по вузьких вуличках, де колись ходив чарівний Казанова, покататися на елегантній гондолі, насолодитися яскравим заходом на березі Венеціанської лагуни. І крім усього, куди б ви не попрямували в Венеції, ваше око невпинно будуть радувати будівлі і палаци епохи Ренесансу. Величні і прекрасні палаци утворюють химерний і таємничий світ, де відчужені витонченістю готики є сусідами з пишною розкішшю бароко. Всюди чути плескіт води, яка, омиваючи цоколі будівель, відображає архітектурні шедеври. Елегантні гондоли, не поспішаючи, курсують по численним каналам (вулицями Венеції), надають особливий настрій романтики і любові.\nІсторія Венеції йде корінням глибоко в минуле, коли жителі північних провінцій Римської імперії, рятуючись від навали варварів, перебралися на острови Адріатичного моря, тим самим, заснувавши останній притулок латинської культури.\nВенеція була заснована в 421 році і довгий час була непримітним містечком. Але після того як в 697 році був обраний перший дож - глава уряду Венеції, то місто стало активно розвиватися і вдосконалюватися.\nОднією з найважливіших для міста подій став 828 рік, коли, згідно з легендою, венеціанські купці викрали з Олександрії євангеліста Марка, який вніс неоціненний вклад в розвиток культури міста. На честь нього в 1094 році була побудована церква Святого Марка, яка знаходиться не центральній площі міста.\nУряд міста стежив за тим, щоб головна мета - перетворити Венецію в архітектурне диво світла - була досягнута, тому на облаштування міста жертвували чималі кошти.\nНезалежність міста закінчилася в 1797 році з вторгненням Наполеона, але це тривало недовго. У 1815 році Венеція була передана Австрії, а потім перейшла у володіння Італії.\nЦе дивовижне місто побудоване на десяти тисячах дубових паль, пересічене 150 каналами, найкрасивішим з яких є величний 4-кілометровий Канале Гранде. Оточений розкішними кам'яними палацами, він виглядає справді вражаюче.


6 навичок, які необхідні на будь-якій роботі — Work.ua\nІ в житті зайвими не будуть.\nУспіх приходить, коли ви розвиваєте набір певних якостей, які можуть бути застосовані на будь-якій позиції, в будь-якій компанії і в кожній сфері діяльності. Work.ua розказує, які навички потрібно розвивати та практикувати, щоб підвищення не змусило чекати.\nРозмовні навички допоможуть вам і в роботі, і в житті. Якщо вам доведеться проводити зустрічі та презентації, спілкуватися з керівниками та іншими співробітниками, то грамотна мова є незамінним помічником й здатна забезпечити вам успіх. Так само вміння говорити допоможе вам швидше адаптуватися й зайняти своє місце в робочому процесі набагато швидше, ніж коли ви будете постійно мовчати.\nРозвиток технологій збільшує спокуси для прокрастинації. Коли ранок починається з Фейсбука й смішних відео, обід підкрадається непомітно, а за ним весь робочий день вилітає в трубу. Розбазарювання часу загрожує авралами, стресом, помилками та зірваними термінами. Це тягне штрафи та звільнення. Тайм-менеджмент тримає в тонусі. З грамотним плануванням ви більше встигаєте, збільшуєте дохід й отримуєте більше вільного часу.\nВпевненість в собі і наполегливість\nЗдається, що впевненість в собі — це вроджена риса характеру. Вона або є, або її немає. Але насправді її можна прокачати. Здорова впевненість в собі — запорука вашої успішної кар’єри. Але не варто плутати впевненість в собі із зарозумілістю. Не проявляйте свою «крутість» на першій же зустрічі. Поступово показуйте чого ви варті, що знаєте свої права, і що сісти вам на шию не вийде.\nЗдатність правильно тлумачити обставини та інтуїтивно розуміти, чого хочуть та потребують інші люди, зайвою ніколи не буде, погодьтеся. Адже ми постійно відчуваємо будь-які емоції, але лише мала частина людей вміє їх розпізнавати і тим більше ними управляти. А тим часом цю якість цілком можна розвинути.\nГрамотність та вміння викладати думки в письмовому вигляді\nНавіть якщо ваша робота не пов’язана з написанням текстів, не варто недооцінювати силу слова. По-перше, рекрутер навряд чи буде в захваті від резюме чи супровідного листа з помилками. А по-друге, рідко кому вдається уникнути заповнення ділових паперів, складання звітів або спілкування з клієнтами електронною чи звичайною поштою. І помилки в них можуть нанести вагому шкоду вашій репутації як фахівця.\nНе обов’язково лестити і принижуватися, але найчастіше дійсно найпростіший спосіб отримати що-небудь — просто попросити. Пам’ятайте ж, що «за попит грошей не беруть». Багато хто намагається будувати кар’єру, але при цьому навіть не просить про підвищення (посади або зарплати) або більшої відповідальності, не пропонують до розгляду свої ідеї та проекти. Таким чином ви втрачаєте можливість проявити себе й досягти успіху.\nБоїтеся просити та навіть питати — потренуйтеся в неробочій ситуації. Заради зняття психологічних блокувань попросіть, наприклад, продавця на ринку про знижку. І не бійтеся відмови — ваше завдання навчитися питати й просити, а не отримати кіло картоплі на 20 копійок дешевше.


У Львові патрульні вилучили посвідчення водія у п’яного таксиста - ZAXID.NET\nУ Львові патрульні вилучили посвідчення водія у п’яного таксиста\nСуспільство — Юлія Поліковська, 14:43, 9 грудня 2017 0 0\nМерія Львова ініціює рейди на нічних продавців алкоголю ZAXID.NET\nЗа кермування у стані сп'яніння водій таксі позбувся водійських прав до рішення суду\nУночі у суботу, 9 грудня, патрульні отримали виклик на вул. Наукову, де за кермом автомобіля Renault Logan помітили нетверезого водія. Приїхавши на виклик, правоохоронці виявили, що йдеться про водія таксі. Про це повідомила Патрульна поліція Львова.\nУ водія патрульні одразу помітили ознаки алкогольного сп’яніння: він мав різкий запах алкоголю, непевну ходу та нечітку вимову. Йому запропонували пройти перевірку за допомогою драгера, однак чоловік заявив, що хоче пройти перевірку у медичному закладі. У підсумку в його крові виявили 1,87 проміле алкоголю, що в понад дев’ять разів перевищує норму.\nНа водія склали протокол за керування транспортним засобом в нетверезому стані і вилучили посвідчення водія до рішення суду.


Світові ціни на нафту значно зросли - Korrespondent.net\nСвітові ціни на нафту значно зросли\n11 квітня 2011, 07:26\nЦіни на нафту на світових ринках у п'ятницю, 8 квітня, різко підскочили на тлі падаючого курсу долара, повідомляє агентство Reuters.\nЦіна травневих ф'ючерсів на північноморську нафтову суміш марки Brent Crude Oil на лондонській біржі IСE (InterContinental Exchange Futures) за підсумками торгів зросла на 3,98 долара - до 126,65 долара за барель.\nНа нью-йоркській біржі NYMEХ (New York Merchantile Exchange) вартість травневих ф'ючерсів на американську легку нафту марки Light Sweet Crude Oil піднялася на 2,49 долара - до 112,79 долара за барель.\nНагадаємо, за підсумками торгів четверга вартість травневих ф'ючерсів на нафту WTI становила 110,3 долара за барель.\n"Цілком очевидно, що це буде тривале протистояння. Поставки нафти з Лівії навряд чи відновляться найближчим часом", - заявив агентству Bloomberg аналітик VTB Capital Андрій Крученков.


Сонячний труну: ці жінки придбали красивий загар і рак шкіри після солярію – élevé.com.ua\nСонячний труну: ці жінки придбали красивий загар і рак шкіри після солярію\nЗолотиста бронзова шкіра — мрія багатьох жінок. Не у всіх є можливість ніжитися під сонцем на морському узбережжі, але сходити в солярій може майже кожна. На жаль, мало хто замислюється про жахливі наслідки та шкоду УФ-випромінювання.\nЦі три жінки на своєму гіркому досвіді переконалися, що солярій може призвести до раку шкіри. Вони перемогли страшне захворювання і хочуть попередити всіх про те, чим загрожує пристрасть до засмаги. Солярії смертельно небезпечні, так само, як азбест, і можуть збільшити ризик захворювання на рак шкіри до 90%. Сьогодні це обладнання можна придбати через інтернет, і ціни на домашній солярій в Британії цілком доступні. Багато купують їх, не замислюючись, що придбали путівку в лікарню, а, може, й на той світ.\nДівчата лежать під УФ-променями в передчутті гарного засмаги, не замислюючись про наслідки. Використання солярію до 35-річного віку підвищує ризик виникнення меланоми (найстрашнішою форми раку шкіри) до 87%. У Великобританії щорічно 16 000 чоловік чують цей жахливий діагноз.\nТри жінки, які опинилися на волосині від смерті через домашніх соляріїв, розповіли про те, як ці «скриньки Пандори» ледь не позбавили їх життя.\nСолярій в рахунок зарплати зруйнував життя колишньої моделі\nБеверлі Доддс раніше працювала моделлю. Одного разу їй запропонували взяти участь у зйомці реклами соляріїв. Тоді дівчині було 20 років, і вона прийшла в захват від пропозиції. Вона навіть вважала за краще, щоб їй замість грошей за роботу дали солярій-лежак.\nНа жаль, через три десятки років після того, як вона провела сотні годин під УФ-випромінюванням, жінці діагностували рак шкіри, а її колись чудові ноги вкрилися шрамами внаслідок операцій. А все тому, що 56-річна Беверлі в молодості мала звичку проводити в солярії за дві години 3-4 рази в тиждень.\nВ часи її молодості лежачі солярії рекламувалися як пристосування для здорового засмаги, але насправді вони дуже небезпечні. Беверлі порівнює їх з трунами з-за схожої форми.\nВ юності місіс Доддс настільки була одержима ідеєю засмаги, що змащувала шкіру сумішшю кока-коли та дитячого масла, щоб прискорити процес отримання бронзового відтінку.\nДомашній солярій, який їй дали в якості плати за участь у рекламі, дівчина і її сестра використовували регулярно по кілька разів на тиждень. Шкіра Беверлі стала дуже темною, але дівчина не припиняла засмагати. Вона поняття не мала, наскільки небезпечним може бути це захоплення. Жодних вказівок, крім того, що лампи повинні бути не ближче ніж на 15 см від особи, до домашнього солярію не додавалося.\nКоли жінці виповнилося 33, на її гомілках стали з’являтися сверблячі крапки, схожі на сліди від голок. Лікар спочатку вирішив, що це екзема, але пізніше біопсія показала, що Беверлі страждає від хвороби Боуена — це один з видів раку шкіри, який передує меланомі. Спочатку на шкірі з’являються точки, схожі на уколи, потім на їх місцях виростають маленькі шишки, які, збільшуючись, можуть досягти розміру грейпфрута. Крім цього, вони швидко поширюються по всьому тілу, і, якщо вчасно не почати лікування, з’являються на лімфовузлах, що призводить до смерті.\nБеверлі, дізнавшись про свій діагноз, прийшла в жах. Вона провела півтора тижні у лікарні, де їй видалили усі освіти, але протягом наступних кількох років їй довелося перенести ще три операції, тому що шишки на її ногах з’являлися знову. У 2005 році жінки зробили пересадку шкіри, щоб закрити поглиблення після видалення новоутворень. Шкіру для цього взяли з стегна.\nДосі кожні півроку місіс Доддс вирізують всі підозрілі новоутворення. Їй доводиться користуватися кислотним кремом, щоб позбавлятися від нових з’являються на шкірі точок. Беверлі ось вже 20 років бореться з раком, і зараз їй важко ходити. Чим старше жінка стає, тим важче їй доводиться. Дерматолог каже, що із-за постійного лікування її шкіра тепер як у 85-річної бабусі.\nЖінка змушена ховати ноги, які раніше були її гордістю. Вона дуже шкодує, що в молоді роки не знала, наскільки небезпечним може бути засмага в солярії. Бажання знайти красивий бронзовий відтінок шкіри обернулося болем і страхом смерті, які отруїли всю її життя.\nМобільний додаток визначило рак шкіри і врятувало життя\n50-річна Сюзанна Хенкок живе в Манчестері. Вона — успішна бізнесвумен. Жінка теж зросла на захоплення засмагою, який був межею мріянь всіх дівчат 80 — 90-х років.\nСюзанна стала залежною від засмаги в 23 роки. Вона орендувала солярій помісячно і поставила його будинку у вільній кімнаті. Протягом семи років дівчина використовувала його двічі кожен день. Іноді вона лежала всередині майже годину.\nУ 2017 році місіс Хенкок помітила бородавку на правій гомілці. З часом освіту стало рожевим і почала збільшуватися в розмірах. Лікарі не запідозрили нічого поганого в цьому. Через півроку Сюзанна стривожилася зростанням бородавки, але дерматолог знову заспокоїв її, запевнивши, що не варто нічого боятися. Тоді жінка з допомогою 16-річної дочки знайшла додаток SkinVision, яка дозволяє кожному, хто стурбований плямами і почервоніння на шкірі проаналізувати підозрілі місця всього за 30 секунд.\nВ результаті побоювання підтвердилися: все свідчило про високий ризик онкології, і Сюзанна вкотре вирушила до лікарні. У результаті лікарі діагностували у неї базально-клітинну карциному — найпоширеніший вид раку шкіри, який викликаний пошкодженням від УФ-випромінювання. На щастя, їй вчасно вирізали небезпечну бородавку, але ризик появи нових утворень все ж залишається.\nПісля захворювання Сюзанна розповідає всім про шкоду солярію і благає навіть не наближатися до нього. засмага в солярії призводить не тільки до старіння шкіри, але і до ризику смерті в молодому віці.\nСкандал в кабінеті лікаря допоміг вчасно виявити хворобу\n44-річна Сенді Ейрс працює стюардесою і живе в Челтнеме. У 19 років вона була блідим підлітком і підробляла нянею. Дівчина дуже хотіла мати бронзовий відтінок шкіри, і купила для цього домашній солярій б/у. Це була модель, яка встановлювалася поверх ліжка, і до неї не додавалося ніякої інструкції, яка б вказувала час перебування під лампами. Сенді вирішила засмагати три рази в тиждень.\nДівчина лежала під прямими УФ-променями по 30 хвилин на спині, на животі і кожному боці — усього по дві години за один раз. Щоб поліпшити ефект, вона використовувала засіб, яке повинно було прискорити реакцію меланіну. Іноді британка мастилася дитячим маслом, буквально «підсмажуючи» себе на УФ-лампи. Вона була задоволена результатом, адже незабаром шкіра набула бажаний золотисто-шоколадного відтінку.\nПісля того, як у світі стало більше відомо про небезпеку раку шкіри, Сенді припинила засмагати в солярії і стала наносити крем-автозагар. Але в 2011 році жінка знову «зірвалася» — її запросили на весілля, і до святкового дня вона вирішила засмагнути. Сенді записалася в солярій в салоні і відвідувала його кілька разів на тиждень.\nЧерез деякий час після урочистості вона помітила на носі дивну шишку. Лікар заспокоїв її, запевнивши, що це просто чорна точка. Жінка спробувала видалити її за допомогою голки. Через два місяці на місці точки утворилося біла пляма значного розміру. Сенді почала прочісувати інтернет і натрапила на блог дівчини такого ж типажу віку, як вона. Блогерша писала про те, що страждає від раку шкіри і виставляла свої фото. Усі симптоми були точнісінько, як у місіс Ейрс.\nЛікар вдруге сказав, що нічого небезпечного в плямі не бачить, але Сенді пригрозила йому, що подасть в суд і позбавить його ліцензії, якщо її припущення про рак виявляться правдою, і медик здався — відправив пацієнтку на біопсію. Через тиждень прийшли результати аналізів: у жінки виявили базально-клітинну карциному, яка починається під шкірою та з часом проривається назовні.\nСенді перенесла дві операції: одну з видалення пухлини, іншу — по відновленню носа. Для цього використовували шкіру, взяту з потилиці. У жінки залишилися шрами, але їй вдалося побороти страшну хворобу. Зараз вона постійно використовує крем з високим сонцезахисним фактором і дуже шкодує про те, що в минулому лежала в солярії.\nЦі три історії — лише мала частина випадків небезпечних захворювань, викликаних засмагою в солярії. Бажання стати красивою і придбати бронзовий відтінок шкіри перетворюється в справжню залежність, яка веде до незворотних наслідків. Задумайтесь перед тим, як лягти під прямі промені УФ-ламп: а чи варто ризикувати здоров’ям і життям заради красивого відтінку шкіри?\nНа жаль, багато дівчата не замислюються про небезпеку, яку несе солярій. 22-річна студентка з Белфаста із звичайної європейки перетворилася в справжню мулатку, регулярно загоряючи і роблячи ін’єкції меланіну. Сподіваємося, що вона дізнається, чим загрожує її пристрасть, і, поки не пізно, припинить йти назустріч хвороби.\n← Немає межі досконалості: 6 знаменитих красунь, які робили пластичні операції\nDIY: рецепт масажної плитки з лавандою →


Наталія Чуб - ВСІ КНИГИ, біографія автора, рецензії купити і завантажити в інтернет-магазині Yakaboo.ua\nПовне ім'я: Наталья Чуб\nПсихолог і сучасна письменниця, автор захоплюючих пригодницьких творів і енциклопедій для дітей. Всі книги Наталії Чуб виконують подвійне завдання: розважити малюка цікавою історією і навчити його чомусь новому. У цих творах юний читач знайде відповіді на найпопулярніші питання в стилі «А чому?», вправи для тренування пам'яті, фантазії і дрібної моторики, а також почерпне перші знання про здоров'я, науку і навіть бізнес. Купити книги Наталії Чуб варто як батькам зовсім ще маленьких дошкільнят, так і вже більш дорослих і самостійних школярів.\nКниги для юного вундеркінда: творчість Наталі Чуб\nПерші твори майбутньої відомої дитячої письменниці з'явилися на прилавках магазинів у 2006 році. З тих пір Наталя Валентинівна Чуб видала кілька десятків яскравих і захоплюючих книг, які дозволили тисячам батьків розважити своїх дітей і навчити їх чомусь новому, важливого або корисного.\nТак, одна з популярних книг письменниці називається «Азбука дитячого дозвілля». У ній зібрані десятки корисних ідей для організації дитячого свята, сценарії для різних урочистих подій, а також фантазії для цікавого проведення часу з дитиною. При цьому твір супроводжується великою кількістю яскравих ілюстрацій.\nА ось книга «Як знайти час для розвитку своїх дітей» вже повністю присвячена батькам, у яких між горами справ і важливої роботи ніколи не вистачає часу на власних дітей. Наталя Чуб - сама мати трьох діточок, а тому в творі зібрала найцінніші поради про те, як зрозуміти маленьку дитину і спілкуватися з нею на одному рівні.\nТакож варто виділити цикл дитячих розважально-освітніх творів «Азбука», в який входять книги «Азбука дружби», «Азбука хоробрості», «Азбука ввічливості», «Азбука доброти». У них за допомогою веселих персонажів письменниця розповідає про найважливіші людські якості і про те, як вони впливають на життя кожної людини і його оточення. Так, «Азбука ввічливості» прищеплює дитині хороші манери і за допомогою цікавих історій показує, чому важливо завжди бути чесним, працьовитим і добрим. А в «Абетці дружби» четверо друзів (ведмежа, совеня, оленя і пінгвіненя) відправляються в далеку подорож до мудрого Кіту, щоб дізнатися у нього, що таке дружба.\nСучасні читачі в коментарях і відгуках про книги Наталії Чуб відзначають, що ці твори дуже подобаються дітям, вони з задоволенням слухають про пригоди героїв, а потім обговорюють їх з батьками. Всі твори письменниці добрі, гарні і повчальні. А в деяких юним читачам навіть пропонується виконати ряд простих завдань, що дозволяє дитині глибше зрозуміти текст.\nКупити книги Наталії Чуб ви можете на сайті нашого інтернет-магазину.\nНа фотографіях Наталія Чуб з родиною, фото з сайтів: https://nravokids.com/ і https://starylev.com.ua/\nВесела наука для дошкільнят\nКод товару 847090\nКод товару 744949\nКод товару 847078\nКод товару 849668\nКод товару 744948\nКод товару 744954\nКод товару 1289412\nКод товару 1143770\nКод товару 744951\nКод товару 1291484\nКазкотерапія (комплект із 4 книг)\nКод товару 744952\nКод товару 457834\nКод товару 1143771\nКод товару 718970\nКод товару 888957\nКод товару 569138\nOстаточна ціна: 91 грн\nКод товару 1143778\nКод товару 1143781\nКод товару 552571\nКод товару 569155\nКуди подівся мiй тато?\nКод товару 914503\nПрофесор карапуз : Де живе пінгвін? (у)(130)\nКод товару 1143780\nКод товару 569137\n100 батьківських "чому?"\nКод товару 1143779\nКод товару 1200834\nНавколо світу з Арчі (комплект із 3 книг)\nКод товару 453457\nКод товару 752454\nКод товару 1144418\nКод товару 1291483\nКомплект Дивовижні відкриття ведмедика Санні (комплект із 2 книг)\nКод товару 744950\nКод товару 847091\nКод товару 744953\nКод товару 718971\nКод товару 752455\nКод товару 552572\nКод товару 914504\nКод товару 453450\nКод товару 180769\nВидавництво: Mikko, Принт-Сервис\nКод товару 883129\nКод товару 868256\nКод товару 1200835\nКод товару 868257\nКод товару 912615\nКод товару 569154\nКод товару 718969


06 Жов, 2015 19:56\nПро це йдеться на сторінці Авто-Майдан Долина.\n“Сьогодні 06.10.15 з сторони Львова будуть везти тіло військового, який загинув на полігоні- Дмитріва Степана Васильовича , жителя села Якубів, Долинського району. Одружений, двоє дітей:дівчинка 1995року та хлопчик 2005року. Сьогодні о 19:00 тіло будуть зустрічати на кордоні Львівської та Івано-Франківської областей. 19:30 ЗУСТРІЧАЮТЬ ТІЛО НА Яворівському повороті”.\nПро загибель військовослужбовця пише голова однієї з сільських рад Долинського району Юрій Зобнів.\n“І знову сумна звістка! Сьогодні стало відомо про смерть ще одного військовослужбовця з села Якубів.Сьогодні близько 18 00,нашого героя привезуть в рідне село,прошу всіх небайдужих прийти та підтримати сімю та родину загиблого. Загиблий – Дмитрів Степан,1969 року народження”, – пише Юра Зобнів.\nІнформацію про загибель військового підтвердили франківські волонтери. Наразі “Галка” намагається підтвердити факт загибелі військового, місце та подробиці загибелі прикарпатця у військовому комісаріаті області.


Єпархія в Італії вибачилася за слова єпископа про Санта-Клауса - РІСУ\nЄпархія в Італії вибачилася за слова єпископа про Санта-Клауса...\nВ Італії розгорівся скандал після того, як католицький єпископ Антоніо Стальяно розповів дітям, що Санта-Клауса не існує, а костюм червоного кольору створила компанія Coca-Cola, щоб краще продавати напої.\nПро це повідомило неаполітанське видання Сorriere del mezzogiorno, передає LB.ua.\nВиступ єпископа перед дітьми в базиліці Сальваторе в Ното, Сицилія, спричинив обурення батьків. Після заяви єпископа Стальяно вони звинуватили його в тому, що священнослужитель руйнує сімейні традиції. Єпархія, де служить Стальяно, вже попросила пробачення за його слова.\nТим часом сам Стальяно зазначив, що Санта-Клаус не є історичною особистістю, як святий Миколай, який допомагав бідним. Як пояснив єпископ, він намагався сказати, що напередодні різдвяних свят діти повинні перейнятися атмосферою добра і дарувати подарунки бідним.\nСвященнослужитель наголосив, що культура споживання та дарування відрізняється від справжнього послання свята Різдва. Антоніо Стальяно заявив, що хоче, щоб діти навчилися відрізняти "справжнє від того, що несправжнє".\nТеги: #Італія #Діти в церкві