13 Грудень 2009, 01:01\nСьогодні у нас незвичайна «Дійова особа», принаймні він маловпізнаваний в українському політикумі. Останнім часом він не є активним учасником різноманітних шоу, обговорень, баталій. Це Богдан Гаврилишин.\nЯ Вам віддаю належне, тому що я подивився Вашу біографію: 1926 року народження. Це треба мати якийсь не те що стрижень, а якусь потаємну машину, яка дає енергію, всередині.\nБогдан Гаврилишин: Мабуть, є.\nРоман Скрипін: Поділитесь досвідом, яка у Вас машина всередині, як Ви можете так далі-далі рухатись і не покладати рук, дивитися на все, що відбувається. Тим більше, Ви пластун, тобто якщо говорити радянською термінологією, ті, хто не знає, хто такі пластуни, – це як піонер за Радянського Союзу.\n– З тим, що ми віримо в Бога.\n– Власне, Богдан Гаврилишин є пластун. Ми з ним познайомимось зараз побільше у біографії. І ми будемо говорити про все, що відбувалось в Україні останні 18 років і що відбувається останнім часом.\nБогдан Гаврилишин народився у селі Коропці Тернопільської області. Перед закінченням Другої світової війни опинився в Німеччині в таборі біженців, де йому зумів отримати середню освіту. В 1947 році виїхав до Канади, де йому довелось працювати лісорубом, потім кельнером. Незабаром він першим із післявоєнних емігрантів вступає на навчання в Університет Торонто. У 1952 році отримує диплом інженера, а в 1954-му – диплом магістра.\nЧерез декілька років роботи в міжнародній компанії Богдан Гаврилишин їде на навчання за програмою МВА в міжнародний інститут менеджменту в Швейцарії. Багаторічна педагогічна діяльність пана Гаврилишина почалася у 1960 році.\n8 років він керує навчальними програмами в Міжнародному інституті менеджменту в Женеві. Викладає курс з економічного розвитку світовій бізнес-спільноті, а також керівникам міжнародних і державних операцій та державного управління. У 1968 році Богдан Гаврилишин стає директором цього навчального закладу і керує ним протягом 18 років. У ці роки він вів плідну наукову й активну суспільну діяльність.\nУ 1972 році його обрали членом Римського клубу, в 1973-му– членом Міжнародної академії менеджменту, а в 1975-му – Світової академії мистецтв та науки.\nУ 1976 році пану Гаврилишину присудили ступінь доктора економіки Університету Женеви, в 1984-му – почесного доктора права Йоркського університету в Канаді, а в 1986-му – університету Альберти в Канаді. З часом доктор Гаврилишин отримує почесну відмінність Канадського університету в Торонто.\nПро високий міжнародний авторитет Богдана Гаврилишина свідчить те, що він є широковідомим консультантом із питань державного управління і міжнародного бізнесу. Він брав участь у міжнародних наукових конференціях і семінарах у понад 70 країнах світу як доповідач, модератор та голова. Богдан Гаврилишин опублікував понад сто наукових статей з проблем менеджменту, навчання у сфері менеджменту, з економічної та політичної тематики.\nІз 1988 року доктор Гаврилишин починає активну діяльність щодо створення навчального закладу в сфері бізнес-освіти в Україні. Він ініціює створення спільного підприємства академії наук України і МІМ-Женева – Міжнародного інституту менеджменту в Києві, який першим в колишньому СРСР почав готувати магістрів бізнес-адміністрування.\nЗа участі та організаційної допомоги Богдана Гаврилишина в 1989 році в Україні був створений доброчинний міжнародний фонд «Відродження». Доктор Гаврилишин у 1991 році створив і протягом наступних семи років очолював консультативну дорадчу раду при Президії Верховної Ради України. Був членом Американсько-українського дорадчого комітету, радником першого Президента України, чотирьох Голів Верховної Ради та трьох Прем’єр-міністрів.\nСьогодні Богдан Гаврилишин член ради Світової академії мистецтв та наук, голова крайової пластової ради Національної скаутської організації та член виконавчого комітету Швейцарського форуму з міжнародної політики, очільник наглядової ради Міжнародного інституту менеджменту в Києві.\nВін також сприяв створенню Міжнародного центру перспективних досліджень і був головою його наглядової ради до 2006 року. Богдан Гаврилишин обраний іноземним членом Національної академії наук України, нагороджений знаком відмінності Президента України – орденом «За заслуги».\nБогдан Гаврилишин є Заслуженим діячем науки і техніки України, радником Голови Верховної Ради України.\nТернопільська академія народного господарства, університет імені Василя Стефаника в Івано-Франківську і університет імені Юрія Федьковича в Чернівцях присвоїли йому почесні докторати.\n– Пане Гаврилишин, я не знаю, з якого боку підійти, з чого почати, тому що Ви – людина з досвідом, причому шаленим. Ми почули, що 1988 року Ви почали працювати тут, в Україні, ще за Радянського Союзу, потім уже була незалежна Україна, тобто 18 років ці всі (незалежності) Ви дивитесь на розвиток проекту «Україна». От, власне, з цього я почну. І я Вас хотів би запитати: у Вас немає розпачу від того, що воно якось робиться, але воно робиться якось не так?\n– Може, не розпач, бо розпач – якби я втратив надію про наше майбутнє, а я її зберігаю, хоч я певний, що воно буде, нормальне майбутнє, себто що Україна стане нормальною державою, цей процес почнеться, може, тільки через якихось 8-10 років.\n– А вона не є нормальною державою на сьогодні?\n– Вона не є нормальною державою – в тому сенсі, що немає політичної еліти.\n– Як немає? У нас президентські вибори зараз відбуваються чергові, і Ви хочете сказати, що ці кандидати на Президента – це не є політична еліта?\nДля мене еліта – це люди, які беруть на себе зобов’язання супроти суспільства, які працюють для добра суспільства. А небагато з наших найвищих політиків належать до тої категорії людей.\n– Ні, вони займають великі політичні пости, але вони не є політичною елітою в тому сенсі, що для мене еліта – це люди, які беруть на себе зобов’язання супроти суспільства, які працюють для добра суспільства. А небагато з наших найвищих політиків належать до тої категорії людей. Вони мають деякі інші інтереси, а не – як робити краще, щоб наше суспільство працювало.\nКрім цього, у мене є сувора дефініція, що є нормальна держава. Нормальна держава – це є та, в якій є справді політична свобода, в якій є економічний добробут, в якій є соціальна справедливість і в якій є таке, я б сказав, симбіотичне співжиття, співжиття з природою, а не тільки експлуатація природи. Це для мене нормальна держава.\n– А тут у нас щось бракує, я так розумію?\n– Багато чого бракує. Свобода є, наприклад, свобода слова...\n– Відносна, давайте скажемо, що свобода слова відносна. Це свобода опіній, тобто свобода точок зору. Але не свобода слова.\n– Але краще, ніж в деяких інших країнах. Навіть краще, ніж в деяких наших сусідів.\n– Але може бути і ліпша.\nНемає економічного добробуту. Є дуже багаті люди, небагато їх, але дуже багаті, але є дуже багато, тобто мільйони дуже бідних людей. Немає соціальної справедливості.\n– Може бути набагато ліпша. Це так, але немає деяких інших складових, себто немає економічного добробуту. Тобто є дуже багаті люди, небагато їх, але дуже багаті, але є дуже багато, тобто мільйони дуже бідних людей. Немає соціальної справедливості. Це якраз є доказ того. Немає досить доброго забезпечення пенсіонерів, немає доброї системи охорони здоров’я.\n– Це все іде від того, що Україна не є економічно розвиненою належно.\n– Тут є питання, тому що немає належного уряду.\n– Як немає належного уряду? «Вона» ж працює («Вона – це Україна»)?\n– Мова йде про ефективність, ефективність законодавчої системи. Себто які ми закони приймаємо. Ефективність судової системи. Приймають часом чесні й добрі рішення, але нелегко подбати про те, щоб це рішення було виконано.\nНемає досить компетентної адміністрації, хоча є деякі люди компетентні в ній. Але ціла система не завжди компетентна. Так що мені жаль критикувати...\n– Ви нам Америку, тим більше, Канаду, не відкриваєте зараз цими всіма дефініціями, про які Ви сказали. Але 18 років щось будується, але щось не так, я про це, власне, і запитав. Ви, критикуючи, по полочках все розкладаєте. Це все правда, це все абсолютно так.\nАле люди, очевидно, замислюються: «А що, власне, де є ключовий момент, де ми щось почали робити не так у цій цілій системі?» Тобто система нібито є, там судова влада нібито є, законодавча, виконавча. І все ніби у нас є. Але чогось бракує.\n– Ми зробили деякі, з самого початку, ще перед незалежністю ключові помилки. Наприклад, були вибори у березні 1990 року. І якщо пам’ятаєте, це були досить демократичні вибори. І досить порядно відбулися.\n– Це був ще Радянський Союз.\n– Так, це був ще Радянський Союз. І третину депутатів, котрих вибрали, серед них було багато політв’язнів, там були поети, там були письменники, там були самостійники і демократи. Вони, може, в практиці не жили в демократичній системі, там в практиці, може, і не розуміли. Вони розуміли теорію демократичної системи. Але вони були моральною більшістю.\nЯ це добре пам’ятаю, бо я навіть влаштовував спеціальний семінар у Верховній Раді для депутатів, де ми порівнювали шість різних парламентарних систем. Це була Швейцарія і Німеччина, це була Англія і Канада, і це була Франція і Америка. Поміж цими трьома парами є деякі подібні речі. Наприклад, у Франції і в Америці – Президент.\nІ вони там говорили не тільки про козирі, позитивні аспекти їхньої системи, а також – які недоліки в їхній системі. І в цьому була моя вимога до них. Зі Швейцарії, наприклад, була людина, що тричі Президент Швейцарії, бо там вони тільки рік можуть бути Президентом.\nІ я під час тої дискусії вже відчував, але потім я часто сидів на сесіях Верховної Ради. Я бачив, як комуністи відступали, а та третина депутатів, яку я назвав моральною більшістю, вони наступали. І цей процес продовжувався.\n– Чекайте, я Вас запитав, де є ключовий момент. Тобто Ви хочете сказати, що комуністична спадщина – це ключовий момент. Тобто ми з нею не попрощалися?\n– Так. Ми могли позбутися тої комуністичної спадщини. Як доходило до виборів Президента, якщо б незалежні демократи висунули б одного кандидата, якщо я пам’ятаю добре, то було, мабуть, сім, бо деякі приходили до мене питати, чи вони повинні бути кандидатами. Я пробував відраджувати, а вони не слухались.\n– Це Ви згадуєте 91-й рік, коли був Кравчук і дуже багато кандидатів, окрім В’ячеслава Чорновола, і тоді не спрацював акумулятивний ефект?\n– Це був кардинальний такий майже злочин супроти України.\n– В цьому злочині тоді брали участь Юхновський, Левко Лук’яненко.\n– Дуже гарна людина, якраз Юхновський приходив до мене. Я його дуже шаную як науковця. Але приходив, каже: «Ти думаєш, я повинен кандидувати?». Я кажу: «Ні. Скільки тебе людей знає, скільки ти можеш дістати відсотків? Один-півтора. І це розбиває голоси. Є принаймні одна людина, що краще знана в народі. І тоді, можливо, її виберуть».\nЦе була одна помилка, що брали участь ті кандидати. І друга помилка, мені так жаль звинувачувати тих людей, з якими я був у близькому контакті, яких я любив, була друга помилка, як Кравчук став Президентом. Він ще рік перед цим просив мене, щоб я став його радником. Я був дуже близько з ним.\nУ січні 1992 року приходив до нього Чорновіл, на прохання Кравчука. І Кравчук йому пропонував: «Слухайте, ідіть в палату». Можна було поговорити, скільки місць Прем’єру, скільки міністерств. І відповідь була: «Ні, ми будемо в опозиції».\nУ Кравчука були добрі наміри справді. Він це розумів. Він зрозумів цих людей – пам’ятаєте, він був відповідальним за ідеологію в ЦК Компартії України. І він ходив на ці зустрічі, на засідання і так далі. І він відчув і зрозумів, і в ньому українство, так би мовити, вийшло на поверхню.\nІ замість того, щоб прийшли якісь нові люди, хай би вони навіть некомпетентні для того, але нові люди, якраз, щоб вони мали тої спадщини, бо залишилась фактично номенклатура при владі.\n– Ми зараз маємо модифіковану комуністичну систему в Україні.\n– Ми маємо дещо модифіковану. Себто, навіть з добрими намірами, люди, які звикли працювати в колонії, пробачте за таке слово…\n– Чого «пробачте»? Давайте речі називати своїми іменами.\n– Стає зовсім інакше, як вам там дають накази згори і ви їх передаєте вниз, потім ви дістаєте звідти і даєте вгору, спотворюючи в обох напрямах, напевно, трохи. А зовсім інакше – аналізувати, яка є ситуація », як дати собі раду з тої ситуації, як визначити якусь політику і які є варіанти.\n– Я перекладу людською мовою, щоб було ближче. У нас була фобія, просто люди боялися ухвалювати рішення.\n– Там є певні методі, як підходити. І вони про це нічого не знали, тому що вони фактично не робили жодних серйозних речей.\n– Слухач: Анатолій з Полтавщини. Запитання таке: наскільки Ви усвідомлюєте, що тоді були такі помилки, я зазначу коротко, які саме, і зараз маються в наявності? А що саме? Просто треба, щоб ті представники провладних і проопозиційних сил, якщо з чимось не згодні, щоб звертались в судовому порядку і вказували: «Ми бачимо, що ви вчиняєте такі правопорушення чи діяння з ознаками злочину». Тоді відбудеться ініціювання умов справедливих конкурентів. І будуть вибраковуватись злочинці.\n– Ви емоційно зазначаєте, але пан Гаврилишин так само сказав, що у нас не є нормальна судова система.\n– Слухач: Якщо навіть вбачається, що правосуддя як такого нема в реальному сенсі, тоді значить будуть вибраковуватись судді. І тоді ще доречно, щоб серед оцих кандидатів на пост Президента України були проведені відбори, конкурси, кастинги із залученням науковців – хто найбільш із них наукоємний, справедливий, і навіть це можна зробити інформаційними запитами від ЗМІ.\n– Я не думаю, що Ви вже до 17 січня встигнете це зробити, кастинг провести. У нас всі кандидати відомі, їхні здібності нам теж відомі. І, знаєте, через ці здібності ніхто нікого не відлякує. Тобто у нас баланс сил все одно лишається той самий, вже війни компромату навіть не варто очікувати, тому що компромат давно відомий теж.\n– Я думав про це часом – чому вимагають від людини, яка має стати майстром на заводі, що він повинен мати певні кваліфікації, і вони є досить точно описані. А від Президента, як вибирають, в жодній країні не вимагають спеціальної кваліфікації. Нормальна відповідь була б – мати 28 років, часом більше, 35 в Україн...\nВін має бути громадянином тої країни, він повинен знати мову тої країни. І це все. Чи це є погано чи це є зле? Ви ідеалізуєте трошки. Добре було б, якби справді вони проходили ті іспити.\n– Бодай зовнішнє тестування – те, що зараз студенти роблять, вони пройшли.\n– Де-факто воно є трошки і існує в Швейцарії. Там нормально, як люди ідуть в політику, він починає на рівні громади, в громадській раді, то він проходить громадську екзекутиву, потім іде в кантональну, як до обласної ради.\n– Громадську виконавчу владу – я просто перекладу, що таке екзекутива.\n– А потім знову до громадської виконавчої влади, а потім уже йде на федеральному рівні до парламенту. І там вже з парламенту його можуть вибрати до Кабінету Міністрів, хоча їх там називають радниками, а не міністрами. І тоді одного з них можуть вибрати навіть Президентом.\nТак що там людина, поки він є кандидатом, він вже пройшов, він набрав досвіду, так що він не проходить тести або конкурси.., але він вже виробив певну компетентність, інакше він би ніколи не поповнив ту верхівку. Але це одинока країна.\n– У кожній країні свої традиції.\n– Слухач (переклад): Мене звати Сергій. Я з Донецької області. У мене кілька коротких запитань. Перше питання: чому наша країна з такими можливостями не на рівні Зімбабве вештається в самому кінці за всякими рейтингами?\n– Ви моє питання ніби прочитали, хоча Ви з Донецької області, а я в Києві.\n– Слухач (переклад): Питання ще, коротке. Чому у нас в країні уже люди молодці, менше почали вірити цим балачкам, 50 відсотків нікого не підтримують в Президенти? І коли у нас наші політики почнуть працювати для народу. Я хочу, щоб наша держава була на першому місці.\n– Я теж хочу. У нас Схід і Захід разом... Я абсолютно згоден. У мене було таке питання: Україна приречено бідна чи що? Що заважає стати успішним проектом в економічному плані передусім? Тому що зараз ми не будемо брати політичні моменти – мова і так далі, що дискутується дуже сильно. Але економічно – ніби потенціал є. Ніби люди, які хочуть щось робити, теж є.\nПотенціал є надзвичайно великий в Україні, бо ми маємо все фактично. Ми маємо досить енергоносіїв, якщо б ми їх мудро вживали, ми маємо надзвичайно родючу землю. Ми маємо багато науковців, інженерів. Все ми маємо\n– Потенціал є надзвичайно великий в Україні, бо ми маємо все фактично. Ми маємо досить енергоносіїв, якщо б ми їх мудро вживали, ми маємо надзвичайно родючу землю, зараз великий попит на пшеницю йде, наприклад. Ми маємо багато науковців, інженерів. Все ми маємо.\n– Ви може те навіть не перераховувати, пане Гаврилишин. Це все відомо всім.\n– Але щоб нормально працювала економіка, справді потрібні нормальні закони і стабільні, тоді щоб було справді нормальне право на власність, тоді треба, щоб не було хабарництва, щоб мало тих інспекцій приходило, які можуть закривати підприємство і так далі. То це є якраз політика чи бюрократія – заважає тому, щоб економіка нормально працювала.\n– Мені цікаво, що б допомогло вирішити питання? Люстрація, можливо. От Ви говорите, те, що заважає, називається корупція, що заважає економічному розвитку держави. Корупція, плюс просто злодії розкрадають державний бюджет. І через це у нас воно все стоїть на місці.\n– Якби навіть крали державний бюджет, але якби дали підприємствам працювати нормально.\n– Тоді українська економіка має стати більш ліберальною?\n– Ні, я не вірю в цей примітивний капіталізм, дарвіністичний майже, на який перейшов світ, на жаль, під керівництвом Америки. Так, конкуренція, вільний ринок – це добре, приватна власність – це є добре. Але потрібні також кадри регулювання.\n– Має бути регулювання?\n– Абсолютно. Ми побачимо це після світової економічної кризи, що в цілому світі, що її не було б, якби було нормальне регулювання. Могли б нормально підприємства працювати, навіть якщо з бюджету досить багато б грошей крали. Це не в тому річ, якби решта була нормальна – добрі кадри, добра система регулювання, щоб в тому була коректність і щоб там не було хабарництва.\n– Тобто відсутність корупції і верховенство права, прості, здавалось би, речі, але досягаються не так просто.\n– Слухач (переклад): Це Сергій, Херсон. Я хочу з цього приводу так сказати: треба у них забрати те, що вони крадуть, забрати гроші. Зробити бюджет менше, залишити їх зарплати тільки, а інше, може, лопатами давати, напряму, цеглою.\n– У більшовиків був такий принцип – експропріація експропрійованого.\n– Зовсім інакше. Люди не міняються. Недавно хтось таку фразу написав в Україні. І що станеться в Україні, воно станеться. Ще стільки років треба почекати.\n– А Вам не шкода, що Ви не дочекаєтесь, можливо?\nМені 83 роки. Я граю в теніс з молодими, їжджу на лижах і так далі. Чому? Тому що я хочу зробити щось добре для своєї батьківщини. І я вірю, що це є можливо.\n– Я дочекаюсь, бо психологічне домінує над фізіологічним. Мені 83 роки. Я граю в теніс з молодими, їжджу на лижах і так далі. Чому? Тому що я хочу зробити щось добре для своєї батьківщини. І я вірю, що це є можливо.\nІ те, що я передбачаю, я навіть про це написав, я хочу, щоб якраз молодші люди, які знають мови, які знають світ, мобілізувалися політично, але не йти в політику поодиноко, вони повинні піти бодай з кимось, щоб знову у Верховній Раді створилася нова моральна меншість. Їм треба створити нові партії зі справжніми програмами, а не виборчими програмами. І це станеться.\n– Ви вірите, що ці паростки нового суспільства, фактично нового громадянського суспільства, їх не з’їсть система?\n– Якщо паростки йдуть в систему, то вони потрапляють в це болото, і за якийсь час виглядає, що їм приємно бавитись в цьому болоті, бувають і такі люди. Тому вони мусять йти досить великими групами. Себто творити партію, іти на вибори, щоб там була критична маса, щоб це була певна кількість людей, які справді будуть впливати на те, що діється у Верховній Раді, на те, що буде діятись в Кабінеті Міністрів. Але ми маємо дуже добрі приклади. Я не є утопіст, тому що ми в той період мали, якраз в 1989 році це почалось, 1990-1991 роках.\n– Коли все могло здаватись безнадійніше, ніж зараз.\n– Абсолютно. Це було. І воно станеться. Чому я мушу дочекатись – щоб зосереджувати свою працю, щоб допомогти тим людям, тій генерації, яка стане елітою, щоб вони підготовлялись до того. Є вже різні угрупування, різні організації – я їх знаю – де можна творити.\n– Але це процес не одного дня.\n– Тому я говорю, то забере ще дві серії виборів і до Верховної Ради, і Президента. Це 8 років.\n– 10 – у нас п’ятирічна каденція. То Вам буде 92, і Ви дочекаєтесь. Оптимізм.\n– В 92-му я ще буду жити, бачити, як нова генерація виведе нас на ясні зорі, на чисті води.\n– То у Вас все попереду, це точно.\n– Слухач: Дмитро з Тернополя, 50 років. Більшість людей таких, як я, в моєму віці, кажуть: «Така Україна, як зараз, ми не хочемо такої України». У нас є парламент, у нас є Президент. Можливо, краще б, щоб в такій ситуації одна людина брала відповідальність в свої руки. Зараз безвідповідальність повна. Що мене дуже хвилює в моєму віці – оцей безпорядок на телебаченні. Телебачення ж виховує на 80 відсотків молодь. Який бардак, невже не можна припинити це на телебаченні?\n– На жаль, досвід показує, що, як мати одну ту людину, яка б все вирішувала, то вже дуже давно така приповідка була про це сказана, що абсолютна влада корумпує абсолютно, що та людина міняється, перетворюється.\n– Або це мають бути надзвичайні моральні якості у людини.\n– Але якщо він має справді абсолютну владу, він втратить свої моральні якості. Був Гітлер, був Сталін і так далі. Так що це, на жаль, – ні.\n– На щастя – ні, я б так сказав.\n– Хоча є бажання. Я інше скажу. Я навіть вважаю, що ми не повинні мати сильної вертикалі влади в країні, я вважаю, що ми повинні мати федеративний лад у країні.\n– То Ви з Партії регіонів?\n– Ні, абсолютно ні.\n– Федералізм звучить як звинувачення у злочині відразу в Україні.\n– Я знаю. Якщо мене викличуть на суд, то я готовий піти на суд обороняти свою думку. Я подам приклад Швейцарії. Я не є швейцарський громадянин, але я там довго жив, дуже добре знаю.\n– Швейцарія – це взагалі конфедерація, це навіть не федерація.\n– Я говорю про те, щоб у нас була бодай федерація. Там є німецькомовні – 75 відсотків, там є франкомовні та італомовні, які живуть на границях тих країн.\n– І ретороманомовні. Вона теж державною мовою вважається.\n– Ні, вона вживається тільки в тому районі, де ці люди мешкають, їх 40 тисяч. Але як то цікаво, коли франкомовні, які вживають ту саму кухню, які дивляться французьке телебачення, вони ніколи не підняли цього питання: «А може, ми належимо до Франції?»\nЧому? Бо вони вирішують в Женеві, чи розширювати аеропорт, чи ні, чи будувати якісь нові школи, чи ні. Вони вирішують, скільки вони податків накладають. І кожна громада вже в Женеві, там вирішує свою долю. І тому у них є така лояльність до тої країни.\nНе тому що вони так страшно люблять тих німецькомовних чи італомовних швейцарців, а тому що якраз та країна дає їм можливість вирішувати ці речі, що їх торкають близько. І тільки про ті речі, що торкають всіх в країні, доходить до федерального рівня. Тобто лояльність така виробляється в цей спосіб. А нащо мати сильну вертикаль, розподіляти гроші і так далі.\n– Може, Вас почують ті люди, які мали б почути. Ви ж, зрештою, радили і чотирьом Головам Верховної Ради, трьом Прем’єр-міністрам, але щось…\n– Бачите, і тому я винуватий частково, що так сталося. Дуже важко було людям говорити про це, які не знали світу взагалі, не знади, що є інші форми. І тому говорити про таку річ у нас… У нас є російськомовні, у нас є та Галичина, у нас є Схід. І якраз щоб Донецьк вважав себе дуже органічною частиною країни, якщо б вони справді рішали про свою долю в Донеччині, то не було б питання.\nЯ робив презентацію своєї книжки недавно в Донецьку. Відбулося це так само, як це відбулося в Івано-Франківську, наприклад, і на тій самій мові, і така сама дискусія, і ми навіть про це питання говорили – чи Україна повинна бути унітарна держава, чи інший повинен бути лад.\nТак що мусимо це трошки брати приклад інших країн, які є згідно з моєю дефініцією нормальні країни. А особливо можна багато навчитись від Швейцарії, саме тому що вона має цю проблему, що є різні мови.\n– Слухач: Слава Ісусу Христу, пане Богдан.\n– Слухач: Це Вас турбує священик із Галичини, місто Рава-Руська. Турбує таке питання. Я в свій час вчився в Московському патріархаті, на даний час перебуваю в Київському патріархаті. Але справа полягає в тому, що дуже багато моїх священиків знайомих, з якими ми вчилися разом, з якими ми спілкуємось, от коли ми зустрічаємось, завжди знаходимо спільну мову.\nАле дуже тяжко і болісно сприймати ставлення нашої влади до того, що ніяк не можуть посприяти тому, щоб об’єдналася наша церква в єдину помісну. Тому що якщо наша буде єдина помісна церква, то ми навіть на всю Європу маємо найбільшу таку домінуючу громаду. І хочеться сказати, що ніби коли церква є єдина, як один дух, одне тіло, як душа народу є церква. Розумієте, про що я говорю?\nІ хочу поставити Вам питання, наскільки наші Президенти, які сили, які будуть проходити до тої влади, можливо, Янукович, Тимошенко чи Ющенко, хто нам дасть надію на те, що у нас буде спокій на релігійному ґрунті?\nВистачало б, якби залишилися різні церкви – і греко-католицька церква, і православна церква, навіть православна автокефальна церква, якщо б вони всі були справді українські церкви, якщо б для них Україна – це був їхній народ, їхня батьківщина.\n– В першій мірі, не тільки багато українців є зацікавленими, щоб у нас була одна українська церква. Не дуже це подобалось би нашим північним сусідам, щоб так сталося. Але я думаю, що вистачало б, якби залишилися різні церкви – і греко-католицька церква, і православна церква, навіть православна автокефальна церква, якщо б вони всі були справді українські церкви, якщо б для них Україна – це був їхній народ, їхня батьківщина.\nСкажу Вам таке. Я греко-католик, мав дуже гарну освіту релігійну. Моя дружина – православна, яка росла в Канаді. Ми вже 59 років одружені, і у нас ніколи не було питання, бо для нас є важливим, що то є українська церква.\nІ то є моя відповідь: я не думаю, що наші Президенти, чи теперішні ще, чи майбутні, зроблять багато. Одначе, можливо, наприклад, греко-католицької церкви патріарх, він дуже настроєний на це об’єднання наших церков. Я знаю, що патріарх Київського патріархату – теж. І між ними є дуже гарний діалог, так що це може статися спонтанно. Найбільша перепона до того – якраз те, що ми маємо іншу церкву, яка підлягає комусь поза Україною.\n– Маємо вже завершувати, пане Гаврилишин, на жаль. А в мене було так багато питань. Очевидно, це не остання зустріч з Вами.


Daniel Chapter 11 - Ukrainian Bible\n¶ А я в першому році мідянина Дарія стояв, щоб зміцнити й посилити його.\nА тепер об'явлю тобі правду. Ось іще три царі повстануть для Персії, а четвертий збагатиться багатством, більшим від усіх, а своєю силою в багатстві своїм підбурить усе проти грецького царства.\nІ повстане хоробрий цар, і запанує великим пануванням, і робитиме за своїм уподобанням.\nТа коли він повстане, буде зруйноване його царство, і буде розділене на чотири небесні вітри, а не на його нащадків, і не за його пануванням, яким він панував, бо царство його буде вирване й дане іншим, а не їм.\n¶ І зміцниться південний цар, але один з його князів пересилить його й запанує, його панування панування велике.\nАле по роках вони поєднаються, і дочка південного царя прийде до царя північного, щоб зробити мир. Але не затримає він сили свого рамена, і не встане потомство його, але буде видана вона й ті, що вели її, і та, що її породила, і той, що міцно тримав її за тих часів.\nІ повстане один із галузки її кореня на його місце, і він вийде проти війська, і ввійде в твердиню північного царя, і буде діяти проти них, і опанує їх.\nІ їхніх богів з їхніми литими бовванами, разом з їхнім улюбленим посудом, золотом та сріблом поведе в неволю до Єгипту, і він роки стоятиме більше від північного царя.\nІ він увійде в царство південного царя, але вернеться до своєї землі.\nА сини його озброються, і зберуть натовп численних войовників, і один із них конче піде, і все позаливає, і перейде край, і вернеться, і воюватиме аж до його твердині.\nІ розлютиться південний цар, і вийде та й воюватиме з ним, з царем північним, і виставить велике многолюдство, і цей натовп буде відданий у його руку.\nІ буде знищений той натовп, і повищиться його серце, і він кине десятитисячки, та не буде сильний.\nІ вернеться північний цар, і виставить натовп, більший від першого, а на кінець часів та років він конче прийде з великим військом та з численним маєтком.\nІ за того часу багато-хто повстануть на південного царя, а сини насильників твого народу підіймуться, щоб справдилось видіння, і вони спіткнуться.\nІ прийде північний цар, і насипле вала, і здобуде твердинне місто, і не встоять рамена півдня та його добірний народ, і не буде сили встояти.\nІ робитиме той, хто прийде на нього, за своєю вподобою, і не буде того, хто встояв би перед ним. І стане він у Пишному Краї, і буде погибель у його руці.\nІ зверне він своє обличчя, щоб прийти з потугою всього свого царства, і складе договора з ним. І дасть йому молоду дочку за жінку, щоб знищити землю, та це не вдасться, і не станеться йому.\nІ зверне він обличчя своє на острови, і здобуде багато. Але вождь спинить йому наругу його, всемеро заплатить йому за наруги його.\nІ зверне він своє обличчя до твердинь свого краю, і спіткнеться й упаде, і не буде знайдений.\nА на його місці стане той, що скаже побірникові податків перейти пишноту царства, та за кілька днів від загине, але не від гніву й не від бою.\n¶ І стане на його місці погорджуваний, та не дадуть йому царської пошани, але він прийде непомітно, й опанує царство лестощами.\nА війська, що затоплювали, він затопить і знищить, і навіть самого володаря, що з ним поєднався.\nА від часу поєднання з ним він робитиме оману, і підійметься, і зміцниться малим народом.\nВін увійде непомітно в ситу округу, і зробить те, чого не робили батьки його та батьки його батьків. Він порозкидає їм награбоване, і здобич, і маєток, і на твердині буде замишляти свої задуми, але до часу.\nІ він збудить свою силу та своє серце на південного царя з великим військом. А південний цар підготовиться до війни з військом великим та дуже міцним, та не встоїть, бо замишляють на нього задуми.\nА ті, що їдять його поживу, поб'ють його, і його військо позаливає край, і попадають численні забиті.\nА серце обох цих царів буде на лихе, і при одному столі вони будуть говорити неправду, але не буде успіху, бо кінець буде ще відкладений на означений час.\nІ він вернеться до свого краю з великим маєтком, а його серце буде проти святого заповіту; і він зробить, і вернеться до свого краю.\nНа умовлений час він повернеться, і прийде на південь, але останнє не буде, як перше.\nІ прийдуть на нього кіттейські кораблі, і він налякається, і вернеться, і буде чинити опір святому заповітові, і зробить своє. І він вернеться, і погодиться з тими, хто покинув святий заповіт.\nІ повстануть його війська та й зневажать святиню, твердиню, і спинять сталу жертву, і поставлять гидоту спустошення.\nА тих, хто чинить несправедливе на заповіт, він прихилить через лестощі. А народ, що знає свого Бога, зміцніє та й діятиме.\nА розумні з народу навчать багатьох, але спіткнуться об меча та полум'я, об полон та грабіж якийсь час.\nА коли вони спіткнуться, будуть споможені малою поміччю, хоч до них прилучаться багато-хто лестощами.\nА дехто з тих розумних спіткнуться, щоб очистити себе, і щоб вибрати, і щоб вибілитися аж до кінцевого часу, бо ще час до умовленого часу.\nІ буде робити той цар за своїм уподобанням, і підійметься, і повищиться понад усякого бога, і на Бога богів говоритиме дивні речі, і матиме успіх, аж поки не довершиться гнів, бо виконається те, що було вирішене.\nІ він не буде придивлятися до богів своїх батьків, і на пожадливість жінок, і на всякого бога не буде дивитися, бо він звеличить себе понад кожного.\nАле він буде віддавати честь богові твердинь на його місці, та богові, якого не знали батьки його, віддаватиме честь золотом, і сріблом, і дорогоцінним камінням, і речами коштовними.\nІ він посадить у твердині народа чужого бога. Тому, хто пізнає його, примножить славу, і вчинить їх панами над багатьма, і поділить землю на заплату.\nА в кінцевому часі зудариться з ним південний цар. І кинеться на нього північний цар колесницями, і верхівцями, і численними кораблями, і прийде на краї, і позаливає та перейде їх.\nІ він прийде до Пишного Краю, і багато-хто спіткнуться, та оці втечуть від його руки: Едом, і Моав, і останок Аммонових синів.\nІ він простягне свою руку на краї, і не втече єгипетський край.\nІ він запанує над скарбами золота й срібла, та над усіма коштовними речами Єгипту. А лівійці та етіопляни підуть за ним.\nАле його налякають вістки зо сходу та з півночі, і він вийде з великою лютістю, щоб багатьох погубити та зробити закляттям.\nІ поставить намети свого палацу між морями та горою пишної святині. Та він прийде до свого кінця, але не буде йому помічника.


Іван Апаршин : Як влада привласнює кошти, виділені на забезпечення житлом військовослужбовців - блог - політичні новини України | Обозреватель\n07 грудня 2018, 15:03 2.9т\nЧому воєнний стан не було введено у 2014-му, коли росіяни атакували нас ''Градами''?\nІ з цих же міркувань "найдемократичніша влада", що прийшла після перемоги Майдану, зробила у питанні забезпечення військових житлом величезний крок назад.\nАле від самого початку ці документи блокуються рішеннями уряду та Міноборони – саме через цю, "погану" з точки зору чиновників, норму. Бойкот завершився з приходом до влади "демократичного уряду" Яценюка, який просто вилучив зазначену норму. Вона для них незручна, бо дає повну картинку відповідності цін землі та квадратних метрів – і забезпечення військовослужбовців.\nЯк розпродавалось українське озброєння у 2012 році, або Про що мовчить ТСК Вінника?108\nПеред у корови, напередодні виборів... Дуже вражає з першого слова.\nВаня, а тобі казали, що ти - брехливе падло? Таке саме, як і твій клоун-бос Онотолє


«Хто прагне об’єктивності — віддайте «ваті» половину ефірів» - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > ТелебУМ > «Хто прагне об’єктивності — віддайте «ваті» половину ефірів»\nОстап Дроздов у студії співзвучного своєму прізвищу телепроекту. (канала ZIK.)\nАбревіатуру ZIK добре знають львів’яни. Однойменний медіа-холдинг, який від початку розвивав інформагентство «Західна інформаційна корпорація», з минулого року розпочав виводити на загальнонаціональний рівень і телеканал ZIK. Одна з «наживок» для глядачів — проекти Остапа Дроздова. До речі, минулого тижня журналіста призначили медіа-директором холдингу. Втім наша розмова — із телеведучим.\nКоли Юлія Тимошенко була лаконічною, а Ольга Богомолець згадала про окуляри\n— Остапе, вашу телевізійну кар’єру можна вважати досить успішною: не один рік ви на каналі ZIK — автор та ведучий розмовної програми про політику «Прямим текстом», із минулого — ще й хард-ток-шоу, названого вашим прізвищем. Що визначаєте основою професійного просування: везіння, наполегливість, вміння приставати на пропозиції керівництва?\n— Кажуть, удача завжди буде тікати, якщо постійно за нею ганятися. Переконувався в цьому десятки разів. Я ще зі школи знав, що буду журналістом. Виріс у районному центрі в неповній сім’ї, тому ніякого «блату» і ніяких «плечей» у мене не було. Якраз той факт, що за мене не було кому замовити слівце, був вирішальний. Дуже уважно ставлюся до жестів долі. Майже ніколи нічого не просив першим — здебільшого відповідав на ті паси, які отримував від неї у вигляді людей, пропозицій, шансів.\nЯ ніколи не прагнув бути телевізійником, бо завжди вважав себе «неформатом». Та й зараз вважаю. Одна дуже поважна людина зі світу вітчизняного ТБ мені якось сказала: ти — не для телебачення, це телебачення — для тебе. Спочатку я не «в’їхав» у цю фразу, а потім зрозумів її суть. Вона стала моїм кредо. Центральне телебачення пішло зворотним шляхом — воно підганяє людей під свої сумнівні кліше. Я вважаю, це телевізійні стандарти треба підганяти під реальних неформатних талановитих людей.\nКоли починав робити свою програму 8 років тому, то керувався єдиним критерієм: ти завжди повинен бути собою — навіть коли помиляєшся чи чогось не знаєш. Так траплялося, що це завжди гідно оцінювали ті люди, від яких залежали рішення.\n— Саме керівництво каналу переконало вас, що хард-ток-шоу варто назвати вашим іменем. Не сприйміть за образу, але вам не здається, що вас там забагато у студії (маю на увазі декорації)?\n— Коли вперше побачив ескіз студії — то мало не вилаявся, чесно скажу. (Мабуть, важко повірити, але я дуже скромна людина). Це була ідея телеканалу — брендувати програму моїм прізвищем. Аргументом було те, що я є самодостатнім і впізнаваним автором. Але й досі не можу звикнути до декорацій з моїми портретами. Дуже переживав, аби це не сприймалося як нарцисизм, самолюбування. Я досі не зовсім у своїй тарілці почуваюся. Але свідомо погодився, аби один сезон відпрацювати саме в таких декораціях — у першу чергу, щоб змусити нельвівського глядача чітко ідентифікувати програму з її автором. Думаю, з нового телевізійного сезону ми дещо переглянемо цей антураж, який уже виконав свою роль. Хоча сторонні люди мені кажуть, що отаке нестандартне рішення дуже запам’ятовується і вирізняє мою програму з-поміж інших.\n— Як такий антураж сприймали, наприклад, Ольга Богомолець чи Василь Попадюк, або будь-хто інший із гостей програми?\n— Як правило, більшість гостей проекту вже знають мене якщо не особисто, то заочно. Тому їх це «не ріже». Богомолець сказала: «Ваші попередні окуляри мені подобалися більше, ніж теперішні». Тимошенко, сівши у крісло, лаконічно усміхнулася: «Гарно». Парасюк теж засміявся: «Ну ти даєш». Ляшко і Чечетов по-доброму підколювали. Богословська сказала: «Ця студія зразу дає зрозуміти гостеві, що він тут на чужій території, де є свій господар». Ганапольський теж вивів цілу теорію, що ці портрети дуже дисциплінують. Бродський сказав, якщо був би молодший і красивіший, то теж таке собі б зробив. Зізнаюся, мені самому щоразу цікава реакція гостей на наше студійне рішення.\n«Мене називають піонером суб’єктивної журналістики»\n— Як раніше, так і тепер сідаєте на розмову у студії без заготовок. Така позиція у деяких програмах — як, наприклад, у дуже цікавому випуску про справу Гонзадзе і наслідки безкарності її фігурантів — перетворює вас на модератора розмови гостей із репліками на кшталт: «Що ви хочете сказати з цього приводу?». У таких випадках не виникає бажання озвучувати вагомі меседжі?\n— Це для мене принципово — не бути заручником власних заготовок. Утім завжди знаю, які каркасні запитання ставитиму гостеві. Усе решта — жива розмова, невимушена і не за сценарієм. Головне, як на мене, — уміння слухати і чути. Я тривалий час виробляв у себе цю рису. Йдеться, в першу чергу, про програми тет-а-тет.\nУ групових дискусійних четвергових програмах, де в студії четверо учасників, у мене інша ціль — вивести розмову на ті акценти, які мені, авторові, видаються ключовими. Відбувається, так би мовити, груповий сеанс модерування громадської думки. Глядач має чітко розуміти, в який бік хилю я і мої гості, і вже на це реагувати. У таких програмах я позиціоную себе учасником бесіди, зі своїми поглядами, ставленням до теми, переконаннями. Я їх не нав’язую, але й не приховую, оскільки це було б нечесно. Взагалі не розумію журналістів, які соромляться своєї заангажованості в темі. Навпаки — це великий плюс, коли журналіст розкриває тему з урахуванням свого ставлення до неї.\n— До речі, серед українських телеведучих ще Віталій Портніков, коли працював на ТВі, — озвучував нам це в інтерв’ю — не робив заготовок до ефірів. Ви знайомі?\n— Портніков був у мене в програмі особисто, також я робив із ним скайп-включення, коли він переховувався в Варшаві після сумнозвісного інтим-скандалу. Як і Віталій, я вважаю, що дослівні заготовки — це прояв непрофесійності. Я неодноразово спостерігав, як мої колеги панікували, тільки-но розмова виходила із запланованого русла. У мене такого апріорі бути не може. Журналіст має знати свої реперні точки в розмові, а все інше повинен творити живий ефір. У цьому, власне, й магія цієї професії.\n— Останнім часом експерти часто говорять про дотримання журналістських стандартів, зокрема про надання телеглядачам кількох точок зору на подію чи процес. Коли дивишся «Прямим текстом» і там озвучуються дуже правильнi оцінки, виникає закономірне питання — чому б не запрошувати у студію й одного-двох опонентів?\n— Мене називають піонером суб’єктивної журналістики. Так і є — я не визнаю канонів так званої об’єктивної журналістики, позаяк вважаю її евфемізмом до всеядності й безпринципності. Умовна об’єктивність може бути лише в новиннєвiй журналістиці.\nЯ відштовхуюся від аксіоми, що глядач завжди має свою тверду думку, і він її зiставляє, звіряє з думкою в телевізорі. Саме тому вважаю, що журналістика повинна оперувати суб’єктивно-зараженими думками, інтерпретаціями, судженнями. Дуже часто об’єктивна журналістика виглядає так: ось вам одна точка зору, ось вам протилежна, а якщо ви досі не розібралися, то ось вам думка незалежного експерта, а якщо ви вже й зовсім дебіл, то ось вам думка з-за кордону. Все це не моє. В ефірі мають лунати думки та переконання,а не замаскована під об’єктивність маніпуляція. Вдавати iз себе «і вашим, і нашим» зовсiм не цікаво.\nМоя справа — зарядити декілька чітких меседжів, з якими глядач погодиться або не погодиться. Уся ця забавка в об’єктивність закінчується тим, що екс-регіонали та всіляка шваль окупували всі центральні ефіри. Це те саме, якби, пишучи про згвалтування, ми половину тексту віддали б гвалтівникові, аби він, за кращими стандартами об’єктивності, розказав, як це «класно» — гвалтувати. Об’єктивності не існує як такої, а в політичній журналістиці об’єктивність закінчується високим рейтингом відвертих негідників. Хто сильно прагне об’єктивності — будь ласка, віддайте «ваті» половину ефірів.\nПро медіа-кілерів й апелювання до розумних людей\n— Загальновідомо, і ви акцентували на цьому, більшість політиків веде гру на публіку. Свою розмову у хард-ток-шоу з Олегом Ляшком ви закінчили фразою про те, що «відповіді не отримані, але питання поставлені». Чи не варто наполегливіше і принциповіше домагатися відповідей від політиків, з якими говорите у студії тет-а-тет?\n— У багатьох журналістів є спокуса перетворитися в медіа-кілерів і насолоджуватися розмазуванням по стінці інших. Це не мій стиль. Я не маю навиків чекіста, аби щипцями витягувати відповіді. Навпаки — я вважаю, що політик устократ більше програє, якщо він не дасть відповіді на поставлене запитання, і глядач це відчує. Відверто познущатися з гостя міг би кожен другий на моєму місці. Але це завжди гратиме на руку політику, який зразу стає жертвою, а жертва завжди викликає підсвідоме співчуття. Тут треба працювати тонше, і я намагаюся це робити: давати глядачам не видовищне «мочилово», а тонкі відчуття, хто саме з політиків злукавив.\n— Конкурувати з проектами великих рейтингових телеканалів непросто. Чи збираєтеся видозмінювати свої проекти?\n— Не конкурую з рейтинговими телеканалами. Вони «продають» помпезність і картинку, а я — смисли і змісти. Вони вкладають мільйони євро в нові фотелі і світлодіоди, а я апелюю до розумних людей, які цінують зміст, а не форму. Телеканал ZIK дійсно є одним із небагатьох майданчиків, де лунає непричесана, колюча правда про всіх і про все навколо. І це — мій/наш капітал. Проте мушу з вами погодитися — вже найближчим часом ми будемо мати кардинальне оновлення студій і візуальної картинки. Це лише підсилить оцю нашу інакшість, яка нам приносить стільки задовлення і менінгіту.\n— Ви не надто церемонитеся у висловах: «Двох політиків, яких запрошував на ефір, я вже послав у відомому напрямку саме за ці понти», або «На це я відповідаю: хай поцілують себе в дупу». Це ваші слова з одного з надрукованих інтерв’ю. До якої межі журналіст може не стримувати свої емоції?\n— У розмовному інтерв’ю інколи дозволяю собі проставляти емоційні акценти. Але працюючи в кадрі, постійно себе стримую. Оце стримування емоцій теж є емоцією, і вона виразно прочитується глядачем. Мені часто кажуть, що деяким гостям узагалі можна було б не ставити ніяких запитань, бо все було намальовано на моєму виразі обличчя. Десь так воно і є. Мені здається, що відведені очі від гостя можуть сказати більше, ніж десять гострих запитань у лоб.\n— Ви казали, що Київ — не ваше місто. Вас продовжує влаштовувати, що у вівторок вранці їдете у столицю на прямий ефір програми Drozdov, а в середу — вже знову у рідному Львові?\n— Так, не вважаю Київ моїм містом, і цим ні в якому разі не хочу образити киян. Варшава, столиця іншої держави, від мене ближче, ніж Київ, столиця моєї держави. А до Кракова вдвічі ближче — 350 км. Один депутат, будучи у Львові, сказав мені: «Після Києва я до вашого Львова приїжджаю, як у рай». А я йому: «От уявляєте, як мені з мого раю їхати до вашого Києва?». Обоє посміялися, та й усе.\nЯкщо серйозно, сприймаю Київ суто як казенний центр, з атмосферою постійної зайнятості, невстигання і розкидання грошей. Як будь-яка столиця, Київ має легкий налiт шовінізму стосовно приїжджих провінціалів. Мене постійно дратує російська як перша мова. Також впадає у вічі верства так званих мажорів на понтах, які, йдучи в норковому полушубку і костюмі від Brioni, голосно розмовляють по телефону лексикою Міхаїла Круга. Те, що я спостерігаю, приводить мене до думки, що теперішні мешканці Києва значно програють своєму місту. Воно ніби пригнулося під вагою служителів золотому батону. Дуже часто ловлю себе на думці, що Київ — дуже органічна столиця для такої розхристаної країни, як наша. n


Балтійська експансія «ТаРУТИ» » Український рок-портал ROCK-UA.COM\nROCK-UA.COM » НОВИНИ » Балтійська експансія «ТаРУТИ»\n«Репертуар, який ми веземо на цей суто фольклорний фестиваль, наш постійний слухач дуже добре знає. Адже всі ці народні мелодії та тексти ми використовуємо в наших авторських піснях. У більшості випадків - це польовий, тобто експедиційний, матеріал нашого художнього керівника Олени Романенко. Тепер у нас з’явилась можливість презентувати його в оригіналі», - пояснює керманич «Етно-Рок Фундації «ТаРУТА» Євген «Їжак».\nТа не лише шанувальників української автентики потішить «ТаРУТА». Відіграють Етно-рокери у Балтії і свій авторський репертуар. За сприяння відомого литовського художника Юозаса Валюшайтіса та директора «Будинку Чюрльоніса» Стасиса Урбонаса у Вільнюсі відбудеться презентація дебютного альбому «Етно-Рок Фундації «ТаРУТА» - «Народжені в ЛЮБОВІ». Завдяки цим людям платівку вже можна придбати в Литві. А незабаром і почути наживо в залі музею видатного литовського художника і композитора Мікалоюса Константінаса Чюрльоніса.\nЧитати НОВИНИ > Балтійська експансія «ТаРУТИ»\nТеги до статті: ТаРУТА етнорок фестиваль\n16.05.2010, 19:36 Переглядів: 2 538 Коментарів: (0)


ФОП - Сторінка 4\nчетвер, 16 вересня 2021, 21:44\nВ Україні почали виплачувати "дитячу" допомогу ФОПам\nУ Львові деяких підприємців звільнять від сплати єдиного податку\nЛьвівська міська рада прийняла рішення про звільнення від сплати Єдиного податку підприємців, які не вели діяльність під час карантину.\nФОПи-провайдери інтернету мають право на спрощену систему оподаткування — Мінцифри\nФізична особа-підприємець має право на спрощену систему оподаткування, якщо вона надає провайдерські послуги доступу до мережі інтернет.\nНа Банковій підприємці мітингують проти касових апаратів\nПід Офісом Президента України проходить акція підприємців з вимогою скасувати закони, що вводять обов'язкове застосування для ФОПів 2-4 груп оподаткування реєстраторів розрахункових операцій (РРО).\nНаціональний банк України спростив порядок відкриття та закриття банківських рахунків. Постанови, які затверджують зміни, набирають чинності з 3 січня 2020 року.\nУ чиновника-підприємця конфіскували понад ₴200 тисяч — НАЗК\nЧиновника Васильківської РДА, який займався підприємницькою діяльністю у статусі ФОПа, оштрафували на 5,1 тисячі гривень з конфіскацією доходу в розмірі 238,7 тисячі.\nДля ФОПів запустили безоплатну функцію здачі податкової звітності\nПлатформа відкритих даних OpenDataBot запустила для ФОПів безоплатну функцію подачі звітів у податкову посередництвом бота.\nУ ДПС пояснили, як зміняться податки для ФОП наступного року\nЗ 1 січня 2020 року розмір мінімальної заробітної плати зросте до 4723 грн, тому розміри податків, що їх сплачуватимуть підприємці на спрощеній системі оподаткування, дещо змінюються.


Головна/Всесвіт/Земля, що вмирає очима інопланетних астрономів\nЧерез 5 мільярдів років Сонце перетвориться на червоного гіганта: його оболонка «роздується», а радіус збільшиться в 256 разів, і в його середині може виявитися орбіта Землі. Але ще до цього моменту, через 1-2 мільярди років, поверхню планети почне нагріватися, а океани – кипіти.\nВчені з’ясували, яким буде життя на Землі і який її побачать інопланетні астрономи, коли Сонце почне «смажити» нашу планету, йдеться в статті, прийнятій до друку в International Journal of Astrobiology.\nЧерез 5 мільярдів років Сонце перетвориться на червоного гіганта: його оболонка «роздується», а радіус збільшиться в 256 разів, і в його середині може виявитися орбіта Землі. Але ще до цього моменту, через 1-2 мільярди років від цього дня, поверхня планети почне нагріватися, а океани – кипіти: життя буде представлено в основному мікробами, які зовсім зникнуть ще через 1 мільярд років, коли планета нагріється до 300 градусів.\nДжек О’Мейлі – Джеймс з Університету Сент- Ендрюс і його колеги спробували з’ясувати, як зміняться в цей період ознаки життя на нашій планеті, помітні для спостерігачів з інших зірок. Для цього вони використовували моделі хімічних реакцій в атмосфері і біосфері. Якщо зараз головною ознакою життя на Землі є хлорофіл, зелений пігмент рослин і океанських водоростей, і побічні продукти життєдіяльності рослин і тварин, наприклад кисень і метан, то в майбутньому рівень вуглекислого газу в атмосфері знизиться. Потім, припинеться фотосинтез, рослини і дерева загинуть – кисню стане менше, і майже всі тварини вимруть, тому зменшиться і вміст метану.\nРешту форм життя «замінять» ці гази іншими: наземні рослини і планктон в океані вироблять речовина під назвою ізопрен, від розкладаючих організмів залишаться сліди метанетіола – потім він розпадеться, і з метильних груп утвориться стійкий етан.\nПри цьому інопланетні астрономи через мільярд років від теперішнього часу зможуть помітити на Землі такі ознаки життя, як кисень, озон, вода, аміак, метан і етан, через 2 мільярди років – воду і метан, а через три – тільки метан. Не виключено, що будуть існувати і мікроорганізми, які вплинуть на утворення хмар – вони теж стануть помітною ознакою земного життя.


Демократична Україна - Крик самотньої душі\n«Ми представляємо виставу за однією з ранніх п’єс видатного американського драматурга Едварда Олбі, можливо, останнього з тих, хто посів своє гідне місце в когорті великих сучасних сценічних авторів-співвітчизників після Ю. О’Ніла, Т. Вільямса, А. Міллера.\nВистава виникла на основі самостійної роботи акторів театру, а вже потім режисер Ольга Гаврилюк долучилася до здійснення цієї постановки.\nМені здається, що Е. Олбі винятково безкомпромісний і жорсткий драматург. Він, можливо, на рівні А. Міллера оголює виразки суспільства. Чим нам сьогодні близька ця п’єса? У ній показані люди, безкінечно самотні, вони безкінечно потребують співчуття, якого не отримують. І це — найгостріша проблема сучасного світу в цілому.\nСамотність! Некомунікабельність! Туга за спілкуванням!\nМи в нашій країні поступово занурюємося в зачароване коло цієї проблеми. Не так сильно, не так гостро, як в Америці чи в Європі. Але на сьогодні це — один із викликів нашого часу.\nНаша вистава, очевидно, поклик до людяності, поклик до співчуття», — розповів художній керівник театру, народний артист України Михайло Резнікович.\nЗа сюжетом герої п’єси Пітер і Джері випадково знайомляться неподалік зоопарку. І ця на перший погляд, здавалося б, невинна зустріч стає фатальною подією в їхньому житті.\nПітер і Джері належать до різних верств суспільства, ведуть різний спосіб життя, мають різний світогляд, але, незважаючи на такі відмінності, обидва виявляються беззахисними перед викликом часу та суспільства. Герої намагаються вирішити ці проблеми, а також дізнатися, що ж врешті сталося в зоопарку...\nЯк відомо, половина успіху вистави — це вдало обраний акторський склад. І це завдання режисер виконала на відмінно. Артист Юрій Яковлєв (Джері) немов створений для сцени під дахом, коли доводиться бути з глядачем на відстані витягнутої руки, коли не сховаєшся за декорації чи спецефекти.\nСаме така відстань дає можливість вести з глядачем відверту розмову. Про те, настільки це блискуче вдається акторові, засвідчили вистави «Всі ми родом із дитинства» та «Лавка».\nАле цього разу Юрій зумів по-новому розкрити грані свого таланту. Актор захоплює глядача із самого початку своєю грою і вже не відпускає його до кінця вистави.\nА В’ячеслав Ніколенко (Пітер) вражає своїм умінням швидко перевтілюватися. Поведінка героя кілька разів різко змінюється, що надає виставі динамізму.\nНевелика, але досить цікава роль у Євгенія Овчарова, який грає Служителя зоопарку. Створений ним образ засвідчує, що суспільство живе за своїми законами і йому зовсім байдужа доля конкретної людини.\nХоча вистава називається «Що трапилося в зоопарку», але насправді дія відбувається не в самому зоопарку, а поблизу нього. І така невідповідність між назвою і тим, що відбувається на сцені, зроблена умисне. Адже зоопарк — це насправді все те, що нас оточує, а люди нерідко бувають гіршими за тварин. Завдяки вдалій сценографії Олексія Вакарчука глядач немов опиняється у центрі подій, що відбуваються на сцені.\nІнколи люди йдуть на все, щоб не бачити жахливої правди самотності, аби не порушувати спокою свого, здавалось би, «зручного і правильного життя». Лише щоб не зізнаватися собі в тому, що самотність усюди, і неважливо, ти живеш у тісній комірчині з дивними сусідами поруч чи у великій квартирі з дружиною, дітьми і маленьким «зоопарком». Люди не хочуть розуміти одне одного і порушувати свій спокій.\nМожливо, знайти вихід із цього замкненого кола допоможе мистецтво. Адже, як писав Е. Олбі: «Корисна функція мистецтва полягає в тому, що воно дає нам можливість розуміти саму свідомість і вносить якийсь порядок у хаотичність нашого існування. Корисна функція мистецтва також і в тому, що воно змушує нас відчувати ритм існування, гармонію буття».\nА вистава «Що трапилося в зоопарку» змушує замислитися, зупинитися. А можливо, декому вона допоможе відділити «зерно від полови» та побачити, що є головним і справжнім.


СЬОГОДНІ – ДЕНЬ ВОДИ, А ОТЖЕ – СВЯТО КОЖНОГО ІЗ НАС! | КП «Луцькводоканал»\n22 березня, 2020 - 12:44\nСЬОГОДНІ – ДЕНЬ ВОДИ, А ОТЖЕ – СВЯТО КОЖНОГО ІЗ НАС!\nЩорічно, 22 березня, відзначається Всесвітній День Води. Цього дня у всіх країнах світу акцентується увага на дбайливому ставленні до водних ресурсів. Усім нам важливо усвідомлювати цінність кожної краплини прісної води, адже її обсяги, на жаль, скорочуються, тому питання раціонального використання водних ресурсів із року в рік набуватиме все більшої ваги.\nБільшість українців споживають воду з поверхневих водних джерел – річок, водосховищ, зокрема з Дніпра забезпечується водою близько 2/3 населення України. Основними джерелами забруднення поверхневих вод є стічні води. Вода з річкової очищується до питної та транспортується до будинків і підприємств, а потім каналізаційні стоки після очистки повертаються знову до річок. Водоканали контролюють якість та склад води на кожному етапі циклу. Щорічне збільшення концентрації забруднюючих речовин спричиняють повернення до річок недостатньо очищених вод.\nЗ метою привернення уваги мешканців м Луцька до проблем, пов’язаних із забрудненням водних ресурсів, виховання екологічно свідомого мислення підростаючого покоління та громадян в цілому, за ініціативи @Державного Агенства водних ресурсів України, Асоціації @"Укрводоканалекологія" та КП Луцькводоканал була запланована інформаційна кампанія та ряд заходів стосовно раціонального використання води та шанобливого ставлення до неї, однак для протидії можливому поширенню коронавірусу в Луцьку заплановані заходи переносяться до часу завершення карантину.


Особи з інвалідністю: як пережити карантин (ВІДЕО) – INVAK.INFO – информационное агентство – портал людей с инвалидностью\n10 квітня на своїй сторінці в мережі Facebook голова Миколаївської обласної організації осіб з інвалідністю Ольга Степаненко опублікувала допис про те, як важливо допомагати в час посилення карантинних обмежень особам з інвалідністю і розповіла про роздачу благодійних продуктових наборів за підтримки голови Інгульської адміністрації м. Миколаєва Ганни Ременікової.\nУ програмі Радіодень з’ясуємо:\n– з якими проблемами у час посилених карантинних обмежень стикають особи з інвалідністю;\n– які соціальні програми підтримки осіб з інвалідністю на сьогодні діють в області і наскільки вони ефективні;\n– що кажуть самі особи з інвалідністю про своє життя та чи відчувають підтримку на місцях?\nСпікер: голова Миколаївської обласної організації осіб з інвалідністю Ольга Степаненко.\n– директорка департаменту соціального захисту населення Миколаївської ОДА Оксана Єльчієва;\n– голова Новоодеської районної організації осіб з інвалідністю Валентина Ігнатова.


ДВНЗ "ПДТУ" > Університет > Структура ПДТУ > Факультети > Факультет інформаційних технологій > Кафедра вищої та прикладної математики\nКафедра вищої математики заснована в 1944-1945 році. Її створення було обумовлене необхідністю організації навчального процесу з вищої математики для підготовки інженерів-металургів у Маріупольському металургійному інституті. Потреба в інженерах на той час постійно зростала, промисловість і економіка потребували фундаментальних наукових досліджень. Тоді на кафедрі працювали три викладачі, обов’язки зав. кафедрою виконував доц. Добровольський Є.І. В різний час кафедрою керували талановиті педагоги і вчені, такі як Богданов Д.І., Капранов В.П., Рудаков В.П. Впродовж майже 30 років кафедру очолював доктор економічних наук, професор Сударєв В.П. З 2000 р. по 2010 р. кафедрою керував доктор фізико-математичних наук, професор Коляда Ю.Є. На даний момент кафедрою завідує професор Холькін Олександ Михайлович. На кафедрі працюють 11 викладачів, з них 1 доктор наук і 6 кандидатів. За час існування кафедри підготовлені і захищені 3 докторські дисертації (Сударєв В.П., Коляда Ю.Є. та Холькін О.М.), а також 20 кандидатських. Зараз над докторською дисертацією працює доцент Буланчук Г. Г.\nСтуденти кафедри, окрім фундаментальної математичної підготовки, отримують навички створення математичних моделей, розв’язку задач у галузях економіки, механіки, гідродинаміки, розробки математичного забезпечення, необхідного при створенні нових зразків техніки.


Часом буває важко підібрати потрібні слова, ми підібрали самі цікаві Привітання з днем народження дитині 6 років дівчинці, хлопчику своїми словами, українською мовою. Кожен буде радий почути красиві і памятні слова.\nДорогий іменинник! Улюблений дитина! У шестирічному віці світ навколо здається прекрасним, так нехай же він для тебе завжди залишається таким! Вітаємо тебе з Днем Народження і бажаємо тобі яскравих фарб і святкових днів! Бажаємо тобі, щоб твої батьки завжди були поруч з тобою і дарували тобі любов і розуміння на протязі всього життя! Ми бажаємо тобі якомога більше щасливих моментів у житті і радісних днів! Нехай над твоїм життям кружляє птах щастя і незмінно палає щаслива зірка! Ми зробимо все для того, щоб над тобою не збиралися хмари і не затьмарювали тобі твій світлий шлях! Ми поведемо тебе вірним шляхом по дорозі щастя, назустріч успіху й благополуччю! Ця наша мета в житті – зробити тебе щасливою людиною! Адже найдорожче і головне, що є у нас в житті – це ти! Наше щастя залежить від твого щастя, будь умничкой, стань щасливим людиною і порадуй своїх батьків!\nТатову і мамину радість хочемо привітати з Днем Варення! В твоє свято бажаємо тільки позитиву, посмішок, веселощів. Ти став на рік дорослішими, а значить, мудрішими. Бажаємо успіху, міцного здоров’я, здійснення найзаповітніших бажань. Ставай добрим, сильним, справжнім чоловіком, який буде надійною і опорою для всієї родини. Твоє народження було найкращим подарунком 6 років тому, який нам подарувала доля. Ми докладемо всі зусилля, щоб допомогти тобі здійснити все задумане, досягти небувалих висот. Навчання нехай тобі дається легко, в щоденнику нехай поселятися хороші оцінки і залишаться там назавжди. Кожен твій день завжди починається з посмішки, нехай так буде все життя. Синочок наш, вітаємо тебе і дуже сильно тебе любимо!\nЯ хочу, щоб життя твоя, наш дорогий хлопчик, була схожа на квітучий луг, повний чарівливої краси і прекрасних миттєвостей. Ти — милий, ласкавий дитина, який вірить у казки. Так нехай твоє життя буде схожа на улюблену історію з книжки. Нехай добрі феї виконують твої найпотаємніші бажання, а в житті буде якомога більше самих незвичайних чудес. З Днем народження! Нехай кожен день буде таким же яскравим, як сьогоднішній.\nВітаю з 6-річчям чудового і зразкової дитини. Від душі бажаю весело і щасливо крокувати по життєвій дорозі, домагатися своїх цілей і з цікавістю пізнавати все нове, бажаю чудових друзів і великих успіхів, бравих талантів і чудових здібностей.


ТОП-5 новин тижня у Хмельницькому, які варті уваги : 16:04:2017 - vsim.ua\nТОП-5 новин тижня у Хмельницькому, які варті уваги\nТиждень у місті був насиченим на події.\nПисанковий фестиваль, візит дружини Порошенка, святкування Великодня.\nПригадайте найважливіші події цього тижня у Хмельницькому.\nЧитайте новини, які ви могли пропустити, у традиційній підбірці від vsim.ua.\n1. В понеділок, 10 квітня, у Хмельницькому стартував великодній фестиваль. Цьогоріч містяни фотографувалися біля гігантських писанок та розмальовували два автомобілі "Hyundai". Розважали публіку дитячі фольклорні колективи.\n2. У середу, 12 квітня, дружина Президента Марина Порошенко відвідала Хмельниччину. В Хмельницькому перша леді побувала у Хмельницькому університеті управління і права. Говорила про розвиток освіти для дітей з особливими потребами.\n3. Ввечері у середу, 12 квітня, тіло 54-річного мешканця Хмельницької області знайшла службова собака у парку Франка. Пес відчув на нюх мертвого чоловіка. Він лежав на у закинутому приміщенні і був прикритий гілляками.\n4. У суботу, 15 квітня, в костелі Христа Царя Всесвіту хмельничани могли посвятити паску та крашанки з самого ранку і до шостої години вечора. Приходили до храму цілими сім'ями. Особливо цікаво маленьким діткам.\n5. Вночі у неділю, 16 квітня, у храмах міста відбувались урочисті богослужіння. Ще до закінчення служби хмельничани шикувались у черзі, аби посвятити великодні кошики. У соборі Різдва Богородиці було яблуку ніде впасти. Містяни заходили послухати отця та поставити свічку.


Євген СВЕРСТЮК. НА СВЯТІ НАДІЙ Світлі вчинки - то наші мечі\nСвітлі вчинки - то наші мечі (ПАВЛО ГРАБОВСЬКИЙ)\nПавло Грабовський належить до тих iсторичних постатей, що залишаються вiчно живими передусiм як люди. З хрестоматiї не вимальовується його образ, з аналiзи кiлькох творiв також не можна схопити визначальних прикмет поета й глибинно-драматичного пiдтексту його героїчного життя. Його поезiї, переклади, критичнi й публiцистичнi статтi -- це тiльки окремi кришталевi камiнцi до його мозаїчного портрета. У них багато характерних для Грабовського iнтенсивних барв, скристалiзованих у словi тривог i болiв, вистражданих iдей. Але це лише хвилини, синi вогники життя, що згасло за тридцять вiсiм рокiв надривного горiння в холоднiй i сирiй темрявi.\nОсновний твiр Павла Грабовського -- це карбованi сторiнки його життя. Його громадянський i етичний профiль визначила могутня хвиля революцiйного народництва 70--80-х рокiв, яке вперше привернуло до Росiї здивований погляд усiєї Европи.\nНад просторами дрiмотної iмперiї пронiсся наче владний i могутнiй крик, що поривав за собою всiх, у кого була жива душа, до громадянського обов'язку перед темним i затурканим народом. Старшi, а особливо молодь, наче одержимi, зневажливо закреслювали спокiй, комфорт свого минулого, цурались своїх достаткiв та перспектив i йшли "в народ" з тiєю гарячою вiрою, яка не мiряє жертв i не знає страху.\nПолiцiйнi сили Росiї з тупою рiшучiстю кинули всi свої засоби проти тих самовiдданих людей, що в найiдеальнiшому поривi взяли на себе захист приниженого й пограбованого народу. Цей важкий i нерiвний бiй народникiв з самодержавним деспотизмом дiйшов свого зенiту в актi вбивства 1 березня 1881 року Олександра II. Перед усiм цивiлiзованим свiтом постав маленький гурт гордих людей.\nНародництво як iдея поступово стало вироджуватись, але цей могутнiй рух, сколихнувши приспану свiдомiсть народу, пiдготував грунт для поширення марксизму.\nВ Українi народницький рух був особливо могутнiй. Досить згадати загальновiдомi iмена винахiдника бомб на iмператора i теоретика ракетоплавання для людства Миколи Кибальчича, учасника української "Громади", а згодом вождя "Народньої волi" Андрiя Желябова, революцiонера i письменника Сергiя Степняка-Кравчинського, безстрашних революцiонерiв Михайла Фроленка, Михайла Фоменка, Дмитра Лизогуба, Iвана Бохановського, Якова Стефановича i тисячi менш вiдомих, що заповнювали тюрми Києва, Харкова, Одеси -- досить цього перелiку, щоб уявити, якi сили вийшли з України на цей шлях подвигу й самозречення.\nПоза цiєю обставиною не можна собi уявити атмосфери становлення етики й свiтогляду Павла Грабовського.\nСин убогого паламаря та ще й з восьми рокiв сирота, Грабовський не потребував вичитувати з книжки про бiднiсть i безпросвiтну темряву, в якiй жив народ. Вiд матерi наслухався народнiх пiсень, а вiд бабусi -- казок.\nУже в бурсi хлопець зачитувався книжками про грецьких i римських мудрецiв, латину вивчив для того, щоб читати "оповiдання про славетнi вчинки стародавнiх героїв". I ще в бурсi ж таки став жити ле?ендою героїзму народникiв.\nДуховної семiнарiї не закiнчив: на вiсiмнадцятому роцi життя Грабовського заарештували за участь в органiзацiї "Чорний передiл".\nТут починаються вiхи тернистого шляху, на якому зорiли Грабовському тiльки профiлi Шевченка й Чернишевського. Дальшу бiографiю юнака писали вже жандарми -- вiн їм давав тiльки зразок дивної для них безкомпромiсности й безоглядної принциповости. "Открыто заявил себя несочувствующим правительству", "присяге... вынужденной не придает никакого значения", "в религиозном отношении держится отрицательного направления", "рукописи в прозе и стихах доказывают озлобление и ненависть Грабовського к существующим порядкам". Одне слово -- "произведенная дознанием крайняя неблагонадежность Грабовского подтверждается".\nАле Павла Грабовського найменше цiкавили жандармськi дiягнози -- вiн прагнув живої дiяльности. Одразу ж пiсля закiнчення "гласного надзору" навеснi 1885 р. вiн переїжджає до Харкова, для заробiтку влаштовується коректором, а душею поринає в пiдпiльне життя, органiзовує друкування революцiйних проклямацiй. Восени вiн уже на вiйськовiй службi, звичайно, пiд негласним полiцiйним наглядом, але не припиняє роботи в органiзацiї "Чорний передiл". "Зовсiм не личило,-- згадує один з його товаришiв,-- простому солдатовi того часу мати такi очi, якi були в Павла Арсеновича: великi й глибокi, з журливо-прекрасним виразом, вони не провiщали нiчого доброго анi новому царському солдатовi, анi його начальству". Цей солдат виходить з ?винтiвкою зi строю й гукає до офiцера: "Ви не маєте права з нас знущатись!"\nЙого не засилають в арештантськi роти, бо саме тодi жандармське начальство приписує йому "перевод... в более отдаленные местности империи". Але в дорозi до Ташкенту Грабовського затримують за "бiльший злочин": харкiвську групу народникiв викрили, Грабовського визнали одним з головних... Усе життя вiн був "головним" або "одним з головних", iншим було досить для звинувачення самого знайомства з цiєю тихою, скромною людиною великої моральної сили.\nТак закiнчився тривожний перiод юнацтва Грабовського -- безкiнечнi арешти, сутички з вiйськово-полiцiйною силою i поривання до великої боротьби.\nУ вечiрньому мороцi харкiвської тюрми крiзь вiчка дверей "транслювались" -- не без участi сторожi -- революцiйнi вiршi, точились гостро розмови, читались романи. Крадькома наслухавшись їх, жандармський полковник вигукнув: "Це не тюрма, а справжнiй клюб якобiнцiв!"\nУ "зразковiй" iзюмськiй тюрмi "розклали" спецiяльно надiсланих найпевнiших вартiвникiв до того, що вони стали вигукувати:\n"Хай живе соцiялiзм!", "За здоров'я наших соцiялiств", а дуже ретельному справниковi кидали навздогiн: "Ану лишень спробуй ще тут кричати -- у мене на тебе револьвер є".\nНа змiну важким роздумам про визиск робiтника приходили хвилини незламної вiри в "сiячiв":\nДе ви, мислi благородної\nТвердi духом дiячi?\nВийдiть купою порадуйтеся,\nВсюди -- бранцi... не цурайтеся\nНад цими просвiтками тягнулись суцiльнi глухi мури, сирiсть камери-одиночки й щемiло тоскне передчуття безвиходi, що вилилось у пророчому вiршi "До матерi":\nХай я в неволi конаю та плачу,--\nВажче незмiрно тобi.\nБачити бiльше тебе я не буду;\nНе дорiкай, а прости;\nТа вiд людського неправого суду\nВирок -- на п'ять рокiв у Схiднiй Сибiр "в самых отдаленных инородческих ведомствах с учреждением над ним надлежащего полицейского надзора".\nКаторжний шлях на Сибiр був найбiльшим святом у життi Грабовського: тут йому зустрiлась рiдна душа -- революцiонерка Н.К.Сигида, що була живим утiленням молодости й найчистiших душевних поривань. Майже вся iнтимна лiрика Грабовського, вся молитовна нiжнiсть -- усе це їй -- "До Н. К. С."\nТакої щирої, простої,--\nВже бiльше, мабуть, не найти.\nАле Грабовського вели "незакованным, но под усиленным надзором конвоя" не в край нових надiй, а в споконвiчно мовчазну країну нiмих трагедiй.\nЗ далекого Якутську докотилась до Балаґанської округи, де поселили поета, вiстка про якутську трагедiю -- криваву розправу вiцегубернатора над полiтичними засланцями. Грабовський мiг реа?увати на це тiльки вiдповiдно до своїх принципiв. Вiд групи товаришiв вiн пише заяву "Русскому правительству" в такому тонi:\n"Подавая и распространяя настоящее заявление, мы, не обращаемся к гуманности, к чувству человечности и справедливости русского правительства... Цель же нашего заявления выразить открыто всю ту степень презрения и негодования, которую порождает в нас эта система обращения ссылки в акт грубой мести и представить ее на суд русского общества, в полной и непоколебимой уверенности, что кровь наших товарищей и протестующий голос ссылки вызовут в нем новый запас революционной энергии, большую степень напряженности в борьбе с деспотизмом..."\nДо такої мови деспотизм не звик навiть пiсля багаторiчних процесiв над народниками...\nПiд цим листом-проклямацiєю Грабовський пiдписує своє прiзвище! Поряд -- прiзвище iнших людей. якої потрiбно було громадянської мужности! Один примiрник вiдгектографованої заяви вийшов за межi Росiйської iмперiї i був надрукований -- це було найбiльшим ляпасом урядовi!\nГрабовський, звичайно, "признает себя виновным в составленни и распространении предъявленного ему воззвания на имя русского правительства"... Перед ним була перспектива каторги або вiчного поселення в Сибiру.\nАле все це вiдiйшло на другий плян перед iншою трагедiєю в його життi: у Карiйськiй жiночiй тюрмi закатовано Надiю Сигиду... На все готовий, вiн не мiг повiрити, щоб пiднялась полiцiйна рука навiть на таку людину... Вона свiдомо пiшла на смерть, коли прилюдно вдарила в обличчя начальника тюрми Масюкова, щоб дискредитувати його заради чести подруг-каторжанок. Вона заповiдала в останньому листi: "Не падайте ж i ви, вiрте в силу людської душi й борiться..."\nКарiйська трагедiя глухим риданням прорвалась у вiршi-реквiємi Грабовського "Тужба".\nТри з половиною роки в Iркутськiй тюрмi... Каторгу замiнено поселенням "в отдаленнейших местах Сибири". Павло Грабовський розумiв, що мрiї про волю тут безплiднi, треба будувати своє життя в тюремних умовах. I тут вiн по-справжньому, всiєю своєю iстотою вiдкриває для себе рiдний край, назавжди втрачений. "Коли я опинився в Iркутськiй тюрмi з перспективою каторги або вiчного поселення в Сибiру,-- писав Грабовський,-- тяжкий сум за Україною стис моє серце; вона являлась перед мене в якомусь надзвичайно принадному свiтлi, панувала моїми думками. З собою я привiз до десятка книжок українських... Заводив через вiкна знайомства з арештантами-українцями i списував з їх уст, замовив усi українськi словарi... З надзвичайною жагою накинувся на всяку книжку, в котрiй мiг вiдшукати що-небудь про Україну, її iсторiю, письменство..."\nЛюбов до рiдного краю означала в устах Грабовського працю для свого народу. В Iркутськiй тюрмi вiн стає українським поетом i перекладачем. Поет зв'язується з I.Франком i дає йому свою тюремну адресу.\nВироблена всiм його життям смiливiсть, гостра i послiдовнiсть дiяльно спрямованої думки одразу привертає до себе увагу читача. Його тюремна збiрка "Пролiсок" одкривається епiграфом:\nНарод, покинутий на злиднi,\nНарод, плазуючий у млi,\nПовинен стратить риси рiднi,\nБезслiдно стертися з землi!\nПроблема працi задля соцiяльного й нацiонального визволення рiдного народу гостро постає i в його поезiях, i в листах та статтях.\n"Iнтелi?енцiя кожного народу повинна працювати коло свого народу,-- писав вiн,-- надiючись тiльки на себе,-- i снага, i слабота в нас самих; вона не тiльки сама повинна стояти врiвень з найвищими думками вiку, але й зробити тi думки по спромозi власнiстю народу, розвиваючи тим часом i його нацiональне самопiзнання... Вiд загибелi нацiї терпить не тiльки вона сама, а i вселюдськiсть взагалi, бо кожна освiтня народнiсть вносить i дещо свого в скарбницю всесвiтню... Наша сила в народi, бо в нас, властиво, i нема нiчого, крiм народу... Яко вивiд додам: мусимо бути европейцями на ґрунтi українському".\nЦi принципи, проголошенi Грабовським у листах, дають ключ до розумiння його громадянської поезiї. Йому найбiльше в нашiй тогочаснiй лiтературi iмпонувала постать Iвана Франка, його революцiйний патрiотизм. Тому програмовий вiрш Грабовського "Уперед" починається як вiдгомiн "Каменярiв":\nУперед за край рiдний та волю,.\nХоч нiчого не знайдеш, крiм болю,\nХоч нас жде невiддячений труд!\nСтрофи -- льозун?и й бойовi кличi в устах Грабовського -- не дзвiнка деклярацiя: кожне слово тут -- життєвий висновок борця, який завжди виношував iдею подвижництва й прагнення утвердити свою етику мужности:\nСмiле слово -- то нашi гармати,\nСвiтлi вчинки -- то нашi мечi!\nПоет не зносив млявости й пристосовництва, духу пасивности, що вiщує розклад i загибель: "Нашi кубла нам стануть гробами, швидко знiвечать яснiсть мети".\nРеволюцiйне братерство борцiв, "любих братiв" i товаришiв недолi, нiмий потиск рiдної руки й мовчазна присяга на братнiй могилi -- усе це становило, мабуть, найбiльше вогнище любови в життi поета-засланця. Звiдси його поезiї: "До товариства", "До товариша", "До сiячiв" i численнi конкретно адресованi:\n"До...", зверненi до тих людей, яких можна було пiдбадьорювати тiльки словом найвищої самоповаги:\nНе трать надiй:\nТи згинеш,-- слiд\nУ Грабовського революцiйне братерство не було просто темою солiдарности. В його душi й свiдомостi формувався образ нових героїв, самовiдданих борцiв, що були чистим утiленням дiяльного начала, непохитности й самопожертви. Вiн не заперечував козацької героїки, але запiзнiлi сновидiння й спiвання про "шалений брязкiт кинутих шабель" наводили на нього тiльки досаду так само, як i мелодраматичнi п'єси з танцями, спiванням та примiтивним просторiкуванням.\nСправжнi герої для Грабовського -- це люди, якi горять i кличуть до роботи, а не тi, на яких можна милуватись. Пасивна споглядальнiсть i самовтiха, самозаколисування, задекороване патрiотизмом, викликали в поета вiдразу, вiн кидав своїм сучасникам заклик:\nБерiмось краще до роботи,\nЦе вiчний мотив недоспiваної пiснi подвижникiв, якi брали на себе важкий тягар вiдповiдальности за долю народу. Це тривожний дзвiн "на сполох"! Цей опритомнюючий голос проходить крiзь усю творчiсть I.Франка, Лесi Українки -- i всiх великих. Варто зазначити, що вiн був i ляйтмотивом публiцистичних виступiв М. Ґорького: "Нам потрiбно переробити себе iз середини, потрiбно збудити в собi пристрасть до дiла, любов до роботи. Без цього ми загинемо, "яко обри, их же несть ни племени ни рода"".\nСправжнi герої в Грабовського тi, "чий вiк минув за працею, як днина, слiпим братам торуючи межу..."\nЩе на волi його зацiкавила постать подвижницi-вчительки, що безстрашно йде в не знану їй темряву села й стає там найрiднiшою людиною, зносячи до останку голод, холод i переслiдування вiчного п'яного начальства. Про таких героїнь Грабовський пише статтю "Дещо в справi жiночих типiв", їхнi подвиги оспiвує в поезiї "Трудiвниця".\nДо ти справжнiх героїв належать як тi, перед пам'яттю яких Грабовський схиляв чоло (Шевченко, Чернишевський), так i знайомi поета, до котрих вiн звертався "щирий брате" (Iван Франко, Борис Грiнченко, Михайло Павлик).\nПатрiотизм Грабовського -- це шукання революцiйного шляху для народу. Закинутий у тай?у, вiн не мiг багато чого збагнути з подiй в Українi, зате iнше бачив у ширшому маштабi. Гострi й тривалi суперечки з Б. Грiнченком торкались шляхiв боротьби за майбутнє українського народу. Тут було безлiч розбiжностей. Незрадлива любов Грабовського була терпкою: "Не тiльки той любить свою країну, хто все захвалює та не зводить з неї зачарованих очей, а також i той, хто часом кляне та ненавидить, як би йому гiрко се не було". Революцiйна гострота його суджень не мирилась з пом'якшеною правдою: "Костомаров i Кулiш були православниками (не християнами, а саме православниками) в найгiршому значеннi". Народництво, з якого сам вийшов, вiн критикував нещадно, а марксизм, коли вже приймав, то не як фразу, а як дух теорiї. Марксизм для нього не був нi догмою, нi зовнiшнiм захопленням. У поглядах, скажiмо, на нашу iсторiю вiн переломився в Грабовського навiть лiвiше, нiж у нашiй сучаснiй iсторiографiї. Ось одна з характерних його полiтичних дискусiй з Б. Грiнченком:\n"Народники, кажете ви, не ворожi до українцiв, але -- додам -- i не дуже прихильнi. Напишiть побрехеньку -- вони згодяться на друк її, а забалакайте про українську науку, школу, вживання мови у всiх справах громадських,-- побачите, який вони галас пiдiймуть; зараз з?валтують про розстрiлювання сил, вiдтягання людей вiд "єдиної спiльної гуртової роботи"... Хiба не правда? I се випливає з самої сутi доктрини. Марксисти не можуть так дивитися хоча б уже через те, що стоять на ?рунтi клясової боротьби, не признають "неделимых" нацiй, поки серед них iснує антагонiзм з погляду iнтересiв".\nШлях вiд народництва до марксизму був типовий для борцiв, оспiваних Грабовським. Це люди чесної, неспокiйної i безкомпромiсної думки, яка вiчно шукає шляху борнi й не може зректися своїх iдеалiв: "Добробут народнiй та воля -- то наша найперша засада".\nХто мiг краще за Грабовського знати криваву цiну тих неспокiйних шукань, що стали спогадом у його поезiї:\nНе раз ми вертались до хати\nI знову брели вiд порогу --\nПравдивої цiлi шукати.\nЗ борцiв насмiхалася доля,\nЗростала проте їх громада.\nЗдатнiсть народникiв "не падати легко вiд ударiв" поет умiв оцiнити, але вiн розумiв, що цi люди при всьому своєму героїзмi й самозреченнi, включаючи сюди й нацiональне самозречення, не можуть вирiшити нiяких суспiльних проблем.\nIдея солiдарности борцiв рiзних нацiй стала його моральною засадою ще в юнацтвi. Його поетичнi звертання до росiйського, польського, єврейського народiв з'явились не в процесi самоствердження цiєї засади, а просто як проповiдь елементарних гуманних почуттiв.\nВисокий революцiйний гуманiзм Павла Грабовського --одна з найпривабливiших його прикмет. Це не словеснi деклярацiї, не вияв добродушної натури. Все краще людське ставало для нього органiчно власним. Як далеко вiдступали тодi всi дрiбницi й псевдопроблеми, виплеканi в затишку затхлої атмосфери буденних життєвих клопотiв, конфлiктiв i пристрастей.\nДо тих "дрiбниць" залiчував поет-борець i "чисте мистецтво". В Українi завжди було немало поетiв, обдарованих пташиною безтурботнiстю й нахилом "спiвать про квiти та любуватися Днiпром". Внутрiшньо Грабовський не мiг прийняти їх не просто тому, що таких настроїв у своєму життi не мiг звiдати. Вiн чув за тими спiваннями ситий i самовдоволений голос обивателя. Вiн просто глузував з нього: "Соловейко спiва на гiллях -- не дiлiть його красного труду..."\nПоневоленому народовi потрiбнi були iнтелi?енти-вчителi, духовi провiдники, а не вишиванi соловейки, вправнi спiваки, що впивалися своїм голосом, старанно обминаючи гострi проблеми життя.\nУсе написане Грабовським -- сповiдь, лiричний вибух або громадянський роздум. У його безперервно конвойованому життi лунало просте слово борця або глибокий приглушений зойк пораненої душi, бiль людини, приглушений окриком борця:\nЗгиньте ж, туги мої! Ви не гiднi слiвця,\nПро вас навiть i згадувать сором!\nЗрозумiти його просту, вистраждану поезiю можна тодi, коли вiдчуєш бiля джерел її ту глибинно-тужну мелодiю, що самотньо пробивається у свiт крiзь непрохiднi крижанi гори: "За морем холодним, в далекiй чужинi, де сонця нiколи не видно з тайґи..."\nУ поемi "Одно слово" Леся Українка вiдтворює важку драму полiтичного засланця, який усе життя вiддав боротьбi за волю, а його заслали мiж людей, у мовi яких не було саме цього слова.\nАле люди -- скрiзь люди... З любов'ю до тих людей, поставлених в умови "нелюдського iснування", Грабовський пише нарис "Червоний жупан" -- про старого якута, шукача правди, обiзваного "безглуздим".\nОглядаючи творчiсть Павла Грабовського, не можна обминути питання про "сумнi спiви", мотиви туги, що проймають його поезiю.\nУ читача, якому вiн адресував свою поезiю, мотиви суму не викликали подиву: вони правдиво малювали перед ним картину брутальности деспотизму, який живими закопував у крижанi могили найкращих синiв народу. Для того читача були цiлком зрозумiлi поетовi слова:\nЛегко сказати: та як вiд борця\nБудемо ми вимагати,\nЩоб вiн нiчого, крiм терну вiнця,\nВ жизнi не смiв забажати?\nОсобистi мотиви з нотами розпачливого болю були не результатом слабкодухости чи iдейної неврiвноважености. Це об'єктивний, безжалiсно тверезий погляд на себе, на свою долю:\nЗберiг я свято юнацькi мари,\nНе вiдступлюся вiд них нiколи...\nА тiльки шлях мiй корили хмари;\nКрихiтки навiть не знав я долi.\nХiба спiви Павла Грабовського "З Пiвночi" не дають правдивої картини повiльного згасання цих кращих людей "в снiгах несходимо глибоких"? Хiба цi мелодiї не висвiтлюють нам ненаписаних сторiнок страдницького життя Шевченка й Чернишевського? I хiба не заслуговує на нашу увагу все, що переживали або могли переживати самотньо вмираючi мученики за народню правду й волю? Усе це розумiв Iван Франко, коли в журналi "Житiє i слово" опублiкував навiть не призначенi для друку листи Грабовського, давши їм назву "Iз дневника невольника". I навiть не зважив на попередження автора про хворобливий стан, у якому це писалось.\nУся поезiя Грабовського вчить розумiти драматизм подвигу революцiонерiв-засланцiв, учить бачити портрет письменника на тлi погрозливої хмари.\nНе голосна ти, вбога бандуро,\nПодруго люба тюрми!\nЦе ще не найгострiша самооцiнка Грабовського: у листi до I. Франка вiн дає безжалiсно-суворий перелiк хиб своїх вiршiв i просить сказати, "чи є в них хоч крапля того, що звуть поетичною вартiстю твору..."\nТут немає жадної пози -- це звичайний критерiй Грабовського, однаковий i в естетицi, i в етицi. Цей критерiй позначився на виборi творiв для перекладу (хоча нерiдко доводилось перекладати те, що було в руках товаришiв), у передачi духу ори?iналу, в культурi думки i почуття, у наполегливому вивченнi мов.\nНайважче було з рiдною мовою. "Безпосереднiсть вражень життя та безперестанний дотик з рiдним народом i рiдною мовою" вiн уважав найпершою умовою творчости. Але поет так само розумiв i недосяжнiсть цiєї мрiї. Успiх його поезiї мiг спиратись передусiм на щирiсть, глибину переживань та громадянських роздумiв -- на розумiння читачем самого поета.\nРiдна мова була для Грабовського спогадом дитинства, безмежно далекого, навiки одгородженого етапами, пересильними тюрмами, поселенням серед iншої мовної стихiї. Вона йому нiби снилась чарiвним сном, як подих рiдного краю:\nВ тюрмi приснилися менi...\nСлова-спогади iнколи втрачають чiткi, усталенi в народнiй мовi контури, i поет дає їм довiльнi форми: "працювання", "войник", "довiдане", "можий" тощо. Ледве чи прагнув тут поет творити неологiзми -- цi незвичнi для нас штучнi слова здавались йому природними -- вiн їх не мiг звiрити з живою мовою. Деякi навiть художньо слабкi строфи й вiршi Грабовського все ж таки мають у собi щось бiльше за слово, що не злилось у художнє цiле: у них живе висока революцiйна думка.\nСвiтла постать Грабовського стоїть перед нами як вiчний доказ незламности людського духу. Стоїть у гуртi тих, що навчають людей поважати себе й боротись за людську гiднiсть. Його слово звучить для нас як утiлення чесного розуму й кришталево-чистої совiсти. Його життя -- заспiв до вiчної пiснi перших хоробрих:\nМало нас, та се -- дарма;\nМiцна вiра рушить скали...\nКому свiтять iдеали!\nПам'ять про них береже народ, як пiсню. I коли б навiть у нас не залишилося портрета Грабовського, ми вiдтворили б його величний образ з жандармського протоколу: "Голова велика, продовгувата; обличчя чисте; очi сiньосiрi; нiс прямий; голос тихий; мова поривчаста; хода швидка".\nПро яснiсть розуму i мову Грабовського ми краще знаємо: вона здатна була iнодi перетворювати навiть жандармiв на людей! Вона й сьогоднi вчить нас розумiти вагу великих слiв -- любов, громадянська мужнiсть, народ. Слiв, скрiплених цiною всього життя. Перед засланцем була перспектива звiльнення -- "прошенiє". За один тiльки мотив -- "Грех юности моея и неведения моего не помяни" -- вiдкривався шлях до рiдного краю,. Але таких мотивiв у пiснi Грабовського не було. В прощальному листi до Б. Грiнченка вiн вивiв останнi свої слова: "України так i не побачу".\nСьогоднi, у сторiччя його народження, народ схиляється перед полеглим борцем, який передав свiй смолоскип i скромно сказав:\nЯ не лiтав в надзорянi країни:\nА все державсь бездольної землi;\nЗа свiтло в чорнiй млi.\n"УКРАЇНИ ТАК I НЕ ПОБАЧУ" З останнього листа Павла Грабовського\nСвiчка горiла ясно i рiвно. Так ясно, що хотiлось обхопити її долонями й понести мiж люди: "Дивiться, люди добрi, i в нашiй бiднiй хатi буває таке свято."\nI Хотiлось забути, що свято в бiднiй хатi -- це тiльки примарна мить. Соняшний зайчик крiзь вiкно. Дитяча усмiшка. Пiсня, що народилась в душi i полетiла у свiти.\nБо не може те ясне горiння не потягтись до свого правiчного джерела -- блискавки. I до збурених хмар, що в босi носять одвiчну загадку вогню.\nПерший крижаний удар вiтру мав з нею покiнчити раз i назовсiм:\nхай краще не горить, як має тягтись до хмари, що носить загадку блискавки-грому. Хай не дражнить зухвальством солом'яних стовпiв, поставлених на сторожi летаргiйного сну загадок.\nАле саме пiд ударами цього вiтру вона заiскрилась i наче прокинулась до справжнього горiння (маленька свiчка -- як ї й бракувало сил для великого вогню!) -- почала розкидати iскри!\nЦього було аж надто -- i її занесли в пiдземелля: хай згасне!\nАле тiльки в темрявi пiдземелля вона почала кидати хвилi свiтла й тепла -- як нiчнi сполохи. Тiльки тут вона прокинулась до явного самозгорання -- як запорозька вежа в нiчному степу, загроженому тупотiнням чужих копит.\nВiдтодi вже не можна було погасити її, нi стримати. I тодi з глумом закинули її в снiги: хай одхоплює собi те, що їй одмiряно вiчнiстю.\nЦе мав бути кiнець, що жахливо загрожував останнiм спалахом для того, щоб освiтити мiсце своєї могили.\nТремтливе полум'я хапливо поривалось угору, знаючи вже, що має творити священний вогонь, схилившись у бiк далекого рiдного краю -- творити вогонь скрiзь i до останку. Оддати себе спалахами, секундами -- по краплинi. I навiть з безнадiї створити вогонь надiї. I навiть з вiчної зими послати подих весни. I творити священний вогонь, не помiчаючи згасання...\nТакi закони офiри, що закладає вiвтар нового храму.\nНавiки мерехтiтиме в широко розплющених очах людей це дивовижне, надривно-одчайдушне палахкотiння-змагання i непогасне згасання вогника маленької свiчки.\nЧистого вогника на жертовнику iсторiї.


Чим і як лікувати кашель при грипі - МОЄ ЗДОРОВ'Я\nСпалах грипу спостерігається в зимовий час щороку. Страждають від цього захворювання люди різного віку, яким не були зроблені профілактичні щеплення. Ця недуга протікає з симптомами сильної інтоксикації, високою температурою, головним болем і ломота в суглобах. Все це доповнює сухий і болісний кашель, який погано піддається леченію.В Лікувати кашель при грипі потрібно обов’язково, в іншому випадку він призведе до розвитку різних ускладнень. При лікуванні використовують лікарські препарати і рецепти народної медицини. Хороший ефект дають інгаляції з відварами трав і різними розчинами.\nОсобливості кашлю при грипі\nЩо ще допоможе в лікуванні кашлю\nПротягом перших днів хвороби кашель дуже сухий. Це пояснюється тим, що в бронхах ще не виробилося достатню кількість мокротиння. Спочатку сухий кашель при грипі лікують Муколитики і відхаркувальні препаратами. Ці лікарські засоби допомагають розрідити мокротиння і легко вивести її з дихальних органів.\nЄ ще группаа лікарських препаратів, які пригнічують кашльовий рефлекс. Такі ліки називаються протикашльовими і застосовувати їх одночасно з Муколитики не можна, тому що відбудеться застій мокротиння в бронхах, що призведе до низки негативних наслідків.\nУ рідкісних випадках лікар може прописати муколітики одночасно з протикашльовими засобами. Це необхідно в тих випадках, коли через надривного кашлю порушений сон хворого. При цьому муколітики необхідно приймати протягом дня, а препарати типу кодеїну пити тільки на ніч.\nКашель несе користь, а не шкоду, як вважає багато хто. Завдяки кашльовий рефлекс дихальні органи очищаються від слизу і патогенних мікроорганізмів . Але користь виходить тільки від продуктивного кашлю, якщо ж він сухий і надривний, то несе хворому тільки шкоду.\nЗавдяки муколітиків непродуктивний кашель дуже швидко стає вологим.\nДля леченіяі сильного і сухого кашляти призначають інгаляції. Інгаляції проводять за допомогою спеціального приладу небулайзера, який розпилює лікарські розчини до найдрібніших частинок. Для проведення інгаляцій можуть бути призначені такі кошти:\nЛікарські препарати на основі амброксолу обов’язково розбавляють фізіологічним розчином. Цей розчин знімає роздратування зі слизової і допомагає продовжити процедуру.\nФізрозчином можна дихати і в чистому вигляді. Говорячи простою мовою — це звичайний розчин солі, тому протипоказань до таких інгаляцій практично немає.\nІнгаляції через небулайзер можна проводити до температури 375 градусів. При більш високих процедурах вдихати лікарський аерозоль не рекомендується.\nУ інгалятор зазвичай наливають 4-5 мл лікарського розчину. Дозування основного компонента визначає лікуючий лікар, решті обсяг доливається фізрозчином.\nІнгаляції з лужною мінеральною водою допоможуть усунути роздратування і запалення слизової. Для процедур краще використовувати Нарзан і Боржомі з попередньо випущених газом. Підігрівати таку воду більше ніж до 50 градусів не можна, так як знижуються лікувальні властивості.\nЯкщо лікар порекомендував інгаляції з відваром лікарських трав, то потрібно віддати перевагу ромашці, шалфею, календули, евкаліпту і липі. Всі ці трави добре знімають запалення з верхніх дихальних шляхів і згубно діють на бактерії.\nПеред проведенням інгаляцій роздратоване горло слід прополоскати солоною водою або відваром ромашки. Це дозволить очистити слизову від патогенних мікроорганізмів.\nДеякі люди вважають за краще лікувати кашель паровими інгаляціями. Для цього використовуються відвари трав, варена картопля і варена буряк. Траву або овочі заливають літром води, добре проварюють, потім знімають каструлю з вогню, ставлять на стіл і вдихають гарячий пар, накрившись пледом.\nДихати парою слід не більше 15 хвилин. Цього часу цілком достатньо, щоб пом’якшити слизову і знизити інтенсивність сухого кашлю. Після таких інгаляцій добре пробивається ніс і хворий може добре відкашлятися.\nВідразу варто сказати, що проводити такі інгаляції категорично заборонено при температурі вище 37 градусів . При гіпертермії судини розширюються, і під дією гарячої пари організм може повести себе непередбачувано.\nРобити парові інгаляції дітям можна тільки в присутності дорослих, так як є велика ймовірність отримання опіків.\nЄ багато лікарських препаратів, які можна пити від кашлю при грипі. Лікар підбирає медикаменти в залежності від виду кашлю. Можуть бути призначені бронхолітики, муколітики та відхаркувальні препарати.\nНайчастіше для лікування кашлю при грипі призначають такі лікарські засоби:\nЧинними речовинами Лазолван і Амбробене виступає амброксол, тому при необхідності лікар може підібрати більш дешеві замінники. Терапевти старого гарту можуть пропісатьВ при грипі Таблетки від кашлю або Мукалтин, які виготовлені з натуральних компонентів і практично не мають протипоказань.\nПри лікуванні кашляє у маленького ребёнкаВ доцільно використовувати не таблетки, а сиропи і суспензії. Діти більш охоче п’ють смачний сироп. Педіатр може порекомендувати жувальні пастилки. У складі таких медикаментів міститися рослинні компоненти, тому їх можна призначати не тільки дітям молодшого віку, але і вагітним жінкам. З рослинних сиропів можуть бути рекомендовані такі препарати:\nВилечітьсяВ рослинними препаратами цілком можливо, якщо дотримуватися рекомендацій лікаря. Пити ліки необхідно до 4 разів на день. Дозування і тривалість лікування визначає лікуючий лікар індивідуально.\nЗ обережністю слід лікуватися рослинними препаратами людям, у яких є алергія на рослинність.\nКрім лікарських средствВ і інгаляцій, в лікуванні кашлю допоможе оптимальна вологість в житло. Якщо повітря в будинку дуже сухе і тепле, то слизова дихальних шляхів буде сильно пересихати, що призведе до інтенсивних кашльові нападів.\nУ будинку, де є хворий на грип, потрібно підтримувати вологість близько 60%, а температура повітря не повинна перевищувати 2о градусів . Досягти такої вологості можна за допомогою побутового зволожувача. Якщо такого приладу в будинку немає, то підвищити вологість повітря можна за допомогою мокрих рушників, розвішаних на радіаторах опалення.\nНе варто забувати, що хворий на грип повинен дотримуватися постільного режиму. Під час хвороби заборонені будь-які фізичні та розумові навантаження. Будь-яке перенапруження може привести до сильного кашльового нападу.\nЯкщо хворому прохолодно при оптимальній температурі і вологості, то його краще укрити ковдрою або надіти на нього додатковий шар одягу.\nУ лікуванні грипозного кашлю хороші результати дають народні методи лікування. Народні знахарі рекомендують відвари трав і розтирання, які полегшують відкашлювання і прискорюють одужання. З найбільш ефективних рецептів можна виділити:\nВідвар малинових гілочок з подорожником. Беруть столову ложку подрібнених гілочок малини садової та стільки ж нарізаного листя подорожника. Заливають рослинне сировину літром гарячої води, доводять до кипіння, після наполягають і процежівают.В ПрінімаютВ по 1/3 склянки до 5 разів на день.\nВідвар з гілочок малини має виражену жарознижувальну властивістю.\nЛиповий чай. Дві столові ложки суцвіть липи заливають літром гарячої води. Наполягають в термосі близько години і п’ють по половині склянки, 3 рази на день.\nГруди і спину хворого на ніч рясно розтирають ведмежим або Борсучим жиром. Крім цього, можна розчинити чайну ложку жиру в склянці гарячого молока і дати випити хворому. Розтирання можна проводити тільки при нормальній температурі тіла.\nЯкщо, не дивлячись на призначене лікування, кашель довго не проходить, необхідно пройти повне обстеження. Цілком може бути, що грип дав ускладнення і розвинувся бронхіт або пневмонія. При таких патологіях потрібно більш серйозне лікування, не виключено і призначення антибактеріальних препаратів.


У серці Карпат презентували найкращі твори з колекції «Zenko Foundation». ФОТО+ВІДЕО | ВІКНА. Новини Калуша та Прикарпаття\nУ серці Карпат презентували найкращі твори з колекції «Zenko Foundation». ФОТО+ВІДЕО\nВ арт-просторі Zenko Foundation у готельному комплексі “Коруна” у Татарові (Івано-Франківська область) відкрилася виставка “Сучасна класика. Твори з колекції Zenko Foundation”. Експозиція триватиме до 30 вересня.\n05\tСерпня, 2016, 08:30\tПрикарпаття\nЕкспозиція триватиме до 30 вересня. Вхід вільний з 10:00 до 20:00 без вихідних\nВ основу нової виставки покладені твори з колекції фундації. Загалом до неї входять понад дві сотні робіт провідних українських митців. На виставці можна побачити понад 50 з них. Їх у різний час створили 25 вітчизняних художників, причому деякі з представлених витворів уже стали класикою сучасного українського мистецтва, інформують ”Вікна”.\n”Колекція фонду вже досягла того масштабу, коли з творів, які до неї входять, можна конструювати різнопланові експозиції. Цього разу ми прагнули через вибрані твори з колекції показати зріз українського сучасного мистецтва останніх 25 років, різні його види і зміну поколінь у ньому”, — говорить співкуратор Zenko Foundation і куратор проекту Олександр Соловйов.\nНа виставці можна побачити і твори зрілих художників, і роботи молодих перспективних авторів. Серед експонатів — живопис, скульптура, графіка і фотографії.\n“Колекція має жити, тобто не вкриватися пилом у сховищах, а постійно виставлятися. Сучасне мистецтво має ставати ближчим до глядачів, тому на літній курортний сезон в арт-просторі у “Коруні” ми і підготували проект”, — говорить співзасновник Zenko Foundation і колекціонер Зенко Афтаназів.