Кокшетаускій державний університет\nім. Ш. Уаліханова\nЗгідно з державним стандартом з дисципліни «Філософія» за всіма спеціальностями та напрямками\nКокшетау - 2008 р.\nАбу Наср Аль-Фарабі\nХоджа Ахмет Яссаві\n(469 - 399 до н.е.)\nСократ - афінський філософ. Батьками Сократа були скульптор Софронікс і Фенарета. Вже в похилому віці Сократ одружився з Ксантіпп, яка народила йому трьох дітей. Бідність Сократа, його невибагливість і незвичайна зовнішність увійшли в приказку.\nНеоціненна заслуга Сократа полягає в тому, що в його практиці діалог став основним методом знаходження істини. Якщо раніше принципи просто постулювали, то Сократ критично і всебічно обговорював всілякі підходи. Сократ застосовував так зване повивальне мистецтво, іменоване майевтикою - мистецтво визначати поняття при посередництві наведення. За допомогою майстерно поставлених запитань він виділяв помилкові визначення і знаходив правильні.\nСократ прославився як один з родоначальників діалектики в сенсі знаходження істини за допомогою бесід і суперечок. Метод діалектичних спорів Сократа полягав у виявленні протиріч у міркуваннях співрозмовника і приведення його до істини за допомогою питань і відповідей.\nУ питаннях етики Сократ розвивав принципи раціоналізму, стверджуючи, що доброчесність виникає з знання і людина, яка знає, що таке добро, не стане надходити погано. Адже добро є теж знання, тому культура інтелекту може зробити людей добрими: ніхто не злий з доброї волі, люди злі лише через незнання, вважає Сократ.\nПолітичні погляди Сократа базувалися на переконанні, що влада в державі повинна належати «кращим», тобто досвідченим, чесним, справедливим, порядним і неодмінно мають мистецтвом державного управління. Він піддавав різкій критиці недоліки сучасної йому афінської демократії.\nЯкщо Сократ направляв всю свою мудрість і своє «служіння Богу» на викриття уявної людської мудрості, так це в силу ідеалу універсального розуму і божественної мудрості, який він таким чином проповідував.\nВ кінці життя Сократа притягнули до суду за трактування божества, що відрізняється від прийнятої згідно існувала в Афінах традиції, а також нібито за «розбещення юнацтва». Він був засуджений до смерті. Сократ прийняв смерть, випивши отруту.\nСократ, за Гегелем, являє собою не лише у вищій мірі важливу постать в історії Філофей і, може бути, найцікавішу в стародавній філософії, а також всесвітньо відому. Бо головний повторний пункт духу, його звернення до самого себе, втілився у формі філософської думки.\nПлатон - грецький філософ і педагог. Народився в Афінах, там, і помер у віці 80 років.\nІдея - центральна категорія у філософії Платона. Ідея речі є щось ідеальне. У платонівських ідеях узагальнена вся космічна життя: вони мають регулятивної енергейність і керують Всесвіту. Платон трактував ідеї як певні божественні сутності. Вони мислилися як цільові причини.\nТрактуючи ідею душі, Платон говорить: душа людини до її народження перебуває в царстві чистої думки і краси. Потім вона потрапляє на грішну землю, де, тимчасово перебуваючи в людському тілі, як в'язень у темниці, «згадують про світ ідей». Тут Платон мав на увазі спогади про те, що було в колишньому житті: основні питання свого життя душа дозволяє ще до народження.\nУ своєму вченні про пізнання Платон недооцінював роль чуттєвого ступеня пізнання, вважаючи, що відчуття і сприйняття обманюють людини. Платон підійшов до пізнання з позицій діалектики. Особливо докладно Платон розробляв діалектику єдиного і багато, тотожного та іншого, руху і спокою і т.д. Для філософії природи Платона характерна її зв'язок з математикою.\nСвої погляди на походження суспільства і держави Платон обгрунтовує тим, що окрема людина не здатна задовольнити всі свої потреби в їжі, житло, одяг і т.д. У розгляді проблеми суспільства і держави він спирався на улюблену ним теорію ідеї та ідеалу. «Ідеальна держава» є спільнотою хліборобів, ремісників, виробляють усе необхідне для підтримки життя громадян, воїнів, що охороняють безпеку, і філософів-правителів, які здійснюють мудре і справедливе управління державою. Однак державою цим можуть керувати лише аристократи.\nФілософія Платона майже вся пронизана етичними проблемами: у його діалогах розглядаються такі питання, як природа вищого блага, його здійснення в поведінкових актах людей, у житті суспільства. Ідеал об'єктивної абсолютної правди протиставляється чуттєвим потягам людини: добре протиставляється приємного. Віра в кінцеву гармонію чесноти і щастя залишається, але ідеал абсолютної правди, абсолютного добра призводить Платона до визнання іншого, надчуттєвого світу.\nЗа Платоном чуттєвий світ недосконалий - він повний безладдя. Людина повинна піднестися над ним і всіма силами душі прагнути до уподібнення Богу.\nОсновні твори: «Георгій», «Теетет», «Федон», «Закони» та інші.\n(384 - 322 до н.е.)\nДавньогрецький філософ і педагог. Народився в Стагире, а помер у Халкіді. Майже 20 років Аристотель провчився в академії Платона, а покинувши її став вихователем Олександра Македонського. Батько Арістотеля був лікарем в Стагире. Рано залишившись без батьків, юнак навчався в Аттарне в Проксінах. Поки Аристотель вчився в академії, він вивчив всю філософію Платона.\nАристотель - учень Платона, але по ряду принципових питань він розходився зі своїм учителем. Зокрема, він вважав, що платонівська теорія ідей абсолютно недостатня для пояснення емпіричної реальності.\nВиходячи з визнання об'єктивного існування матерії, Аристотель вважав її вічною, Несотворімость і незнищенність. Матерія не може виникнути з нічого, не може також збільшитися або зменшитися в своїй кількості.\nАристотель розробив ієрархічну систему категорій, у якій основа була «сутність», або «субстанція», а інші вважалися її ознаками. Прагнучи до спрощення категоріальної системи, Аристотель потім визнав основними лише три категорії: сутність, стан, ставлення.\nПізнання в Аристотеля має своїм предметом буття. Підстава досвіду - у відчуттях, в пам'яті і звичці. Будь-яке знання починається з відчуттів: воно є те, що здатне приймати форму чуттєво сприйманих предметів без їх матерії. Розум же вбачає загальне в одиничному. Формами істинно наукового знання є поняття, осягають сутність речі. Детально і глибоко розробивши теорію пізнання, Аристотель створив працю за логікою. Тут він розробив теорію мислення та його форми, поняття, судження, умовиводи і т.д. Арістотель є основоположником логіки.\nАналізуючи категорії і оперуючи ними в аналізі філософських проблем, Аристотель розглядав і операції розуму, його логіку, в тому числі і логіку висловлювань. Він сформулював логічні закони: закон тотожності, закон суперечності і закон виключеного третього.\nВін виділяв такі форми державного правління, як монархія, аристократія і політія. Відхилення від монархії дає тиранію, відхилення від аристократії дає олігархію, від політії дає демократію. В основі всіх суспільних потрясінь лежить майнова нерівність.\nОсновні твори: «Про душу», «Афінська політія», «Метафізика», «Топіка», «Аналітика», «Нікомахова етика», «Евдемова етика» та інші.\nНародився в римській провінції Нумідія. Його батько римський громадянин Патрицій, був дрібним землевласником. Мати, Моніка була селянкою і наполягла, щоб відбулося хрещення сина, прямо перед смертю.\nВчення про буття Августина близько до неоплатонізму. По Августину, все суще, оскільки воно існує і саме тому, що воно існує, є благо. Зло - не субстанція, а нестачу, псування субстанції, порок і пошкодження форми, небуття. Навпаки, добре що є субстанція, «форма» з усіма її елементами: видом, мірою, числом, порядком. Бог є джерелом буття, чиста форма, найвища краса, джерело блага.\nСвітогляд Августина глибоко теоцентрично: у центрі духовних устремлінь - Бог як вихідний і кінцевий пункт роздумів. Проблема Бога і його ставлення до світу виступає в Августина як центральна. Світ, природа і людина, будучи результатом творіння Бога, залежать від свого Творця. Якщо неоплатонізм розглядав Бога (Абсолют) як безособове істота, як єдність всього сущого, то Августин витлумачував Бога як особистість, створив все суще.\nАвгустин спеціально підкреслював відмінність так витлумаченого Бога від долі, фортуни, і займають настільки велике місце не тільки в давнину, але і по цю пору.\nВічність же мислиться Августином так: у світі думок - ідей Бога все є раз і назавжди - статична вічність невіддільна від Бога. Тим часом у вічному немає ні переходить, ні майбутнього, бо, що проходить, то вже перестає існувати, а що буде, то ще не почало бути.\nГоворячи про діяння Бога, мислитель підкреслював його всеблагість. Але в світі діється зло. У неоплатонізмі зло розглядається як негативна ступінь добра. Спираючись на тексти Святого Письма, де говориться про доброту Творця, Августин доводив, що все створене ним у тій чи іншій мірі причетний до цієї абсолютної доброти: адже Всевишній, здійснюючи творіння, запам'ятав у товарну певну міру, вагу і порядок; в них вкладені позаземної образ і зміст. У міру цього в природі, в людях, у суспільстві укладено добро.\nВеликий вплив на подальшу християнську філософію зробило вчення Августина про божественної благодаті в її ставленні до волі людини і про божественне приречення.\nРозмірковуючи про соціальну реальність, зокрема про багатство і бідності, Августин стверджував, що майнова нерівність людей - неминуче явище соціального життя.\nОсновні твори: «Проти академіків», «Про життя блаженної», «Про порядок», «Монологи», «Про кількість душі», «Про вчителя», «Про безсмертя душі», «Про град Божий» та інші.\nФома Аквінський народився в сім'ї графа Ландольфа, великого італійського феодала. Батьки різко протестували проти його прагнення вчитися бажання чернецтва. Аквінат втік з рідного дому, але гонитва наздогнала його. Він навчався в Паризькому і Кельнському університетах.\nВихідним принципом у вченні Аквината є божественне одкровення: людині необхідно для свого порятунку знати щось таке, що вислизає від його розуму, через божественне одкровення.\nУ трактуваннях Аквината індивідуальність людини - це особистісне єдність душі і тіла, саме душа володіє життєдайної силою людського організму. Душа нематеріальна і самосущей, вона - субстанція, знаходять свою повну лише в єдності з тілом. Але тілесність має сутнісну значимість: саме через неї душа тільки і може утворювати те, що є людина. Душа завжди носить унікально - особистісний характер. У своїх етичних поглядах Аквінат спирався на принцип свободи волі людини, на вчення про суще як благо і про Бога як абсолютному благо і про зло як позбавленого блага; воно допускається Богом заради того, щоб у Всесвіті здійснювалися всі щаблі досконалості.\nНайважливішою ідеєю в етиці Аквината є концепція, згідно з якою блаженство становить кінцеву мету людських устремлінь. Воно полягає в самій чудовій людської діяльності - у діяльності теоретичного розуму пізнанні істини заради самої істини і, отже, передусім, у пізнанні абсолютної істини, тобто Бога. Основу доброчесної поведінки людей становить вкорінена в їх серці природний закон, що вимагає здійснення блага, уникнути зла. За Аквінату, без божественної благодаті вічної блаженство недосяжно.\nПізнання починається з чуттєвого досвіду під дією зовнішніх об'єктів. Але сприймається не все буття об'єкта, а лише те в ньому, що уподібнюється об'єкту. При входженні в душу пізнає пізнаване втрачає свою матеріальність і може увійти в неї лише в якості "виду".\nВиходячи багато в чому з вчення Арістотеля, Аквінат розглядав Бога як першопричину і кінцеву мету сущого.\nУ своїх етичних поглядах Аквінат спирався на принцип свободи волі людини, на вчення про суще як благо і про Бога як абсолютному благо і про зло як позбавленого блага. За Аквінату, зло являє собою лише менш досконале благо. Блаженство становить кінцеву мету людських устремлінь.\nПочинаючи з 14 ст. і понині вчення Ф. Аквінського визнається католицькою церквою як провідний напрям філософського світогляду. У 1323 р. Аквінський був зарахований до лику святих.\nОсновні твори: «Сума теології», «Сума проти язичників», «Про правління государів» і інші.\nАрабський філософ, перший представник східного арістотелізму, його називали «філософом арабів», або «філософом бедуїнів», оскільки походив із племені Кінда, в той час як майже всі арабські філософи були родом з Персії або Туреччині. Жив у Куфі, Басрі та Багдаді, де служив при дворі Аббасидів в якості перекладача греків, астролога і наставника принців. Також є автором викладу ряду творів античних філософів та коментарів до «Категоріям», «Другій аналітиці» Аристотеля, «Елементам» Евкліда і «Альмагест» Птолемея.\nБув тісно пов'язаний з мутазилітів. Під час халіфа аль - Мутаваккіля з раціоналістами піддавався гонінням. Ввів у науковий обіг твори античних філософів, редагував переклади на арабську мову з грецької через сирійський.\nЯк майже всі перші арабські філософи, Кінді був також ученим і створював трактати з фізики та астрології. Відомо близько 270 його творів, але збереглися лише деякі, головним чином завдяки латинським перекладам, зробленим в Середні століття. Велика кількість трактатів мовою оригіналу, арабською, було виявлено в Стамбулі. У своїх творах Кінді спирався на грецьких філософів, проте не займався прямими запозиченнями в Аристотеля, як Фарабі, його цікавили, насамперед, неоплатонічний і неопіфагорейскіе інтерпретації арістотелізма. Оригінальним внеском Кінді у філософію є концепція чотирьох видів розуму, яку він висунув на противагу концепції Олександра Афродійского, коментатора Арістотеля. Кінді намагався також довести фундаментальне згоду між одкровенням і спекулятивним розумом.\nАль-Кінді справив великий вплив на розвиток арабської та середньовічної європейської філософії; праці Аль-Кінді переводили Герберт (папа Сильвестр II), за ним вчився Бекон.\nОсновні твори: «Трактат про кількість книг Арістотеля і про те, що необхідно для засвоєння філософії», «Книга про п'ять сутності» та інші.\nАБУ НАСИРОВ аль-Фарабі\nАль-Фарабі народився в 870 р. в місті Фарабі, що знаходиться на березі річки Сирдар'ї при впадінні в неї річки Арис. Повне ім'я Аль-Фарабі - Абу-Насир Мухаммед Ібн Мухаммед ібн Узлаг ібн Тархан Ал-Фарабі Узлаг. Місце його народження - древній казахське місто Отрар - араби називали Барба Фарабі, тобто його ім'я перекладається як Абу Насир - виходець з Фарабі. Зараз дане місто знаходиться на території Шаульдерского району Шимкентскій області.\nПриродно-наукову освіту отримав у Багдаді, Халебі (Алеппо). Астрономія, логіка, теорія музики, математика, етика, медицина, психологія та право - ось перелік його інтересів. Автор близько 160 трактатів, що охоплюють різні галузі знань. Фарабі побував практично у всіх містах, пов'язаних з ісламом і арабським халіфатом. Останні роки свого життя він провів в Алеппо і Дамаску, користуючись заступництвом Сайф ад-Давлю Хамданія, але вважав за краще жити далеко від палацової суєти. Фарабі помер у Дамаску у віці 80 років і похований за Малими воротами.\nВіддаючи пріоритет політичної етики і філософії, оскільки завдяки їм можливе досягнення справжнього щастя, Фарабі протиставляє доброчесний місто неосвіченим містам. За Фарабі, щастя - це абсолютне благо. Але, усвідомити, що таке щастя, зробити його метою, і неухильно йти до нього неможливо без вдосконалення розумної теоретичної частини душі. На це здатні лише мудреці. Хоча більшість людей представляють щастя в уявних образах.\nЦентральне місце в етичній концепції Фарабі займає категорія добра. Мислитель в «Соціально-етичних трактатах» вважав, що добро, будучи атрибутом суті, укладено в самій матерії, а зло, на відміну від добра, пов'язане з небуттям. У "Великому трактаті про музику" досліджує питання "науки музики" (від характеристики структури музичного звуку і аж до зв'язок музики з поезією). Мислитель у своїх музикознавчих працях всебічно обгрунтував положення про позитивні властивості музики та її виховної ролі. Фарабі аналізує різні ступені таланту людини, які у процесі створення музики різних жанрів. Він вважав, що прекрасне притаманне самій дійсності, воно - відображення реально існуючих явищ буття, соціального життя.\nОсновні твори: «Соціально - політичні трактати», «Про досягнення щастя», «Велика книга музики» та інші.\nВчений, філософ, лікар, представник східного арістотелізму. Жив у Середній Азії та Ірані, займав посади лікаря й візира при різних правителях. Ібн Синьо приписується понад 400 творів на арабській мові і близько 20 на мові фарсі по всіх відомих тоді розділам наукового і філософського знання. Головний енциклопедична праця «Книга зцілення» складається з 4-х розділів, присвячених проблемам логіки, фізики, математичних наук і метафізики. До цієї праці примикає написана на фарсі «Книга знання», «Книга вказівок і настанов», «Книга знання», написана в останні роки життя, підсумкове виклад його філософських ідей, зазначене, зокрема, впливом ідей суфізму.\nФілософія Ібн Сани продовжує традиції східного арістотелізму в області метафізики, гносеології та логіки, почасти - онтологічні концепції неоплатонізму. Ібн Сіна заперечує створення світу в часі, пояснюючи його як позачасову еманацію бога - «першої причини», «необхідно - сущого саме по собі», з якого в ієрархічному порядку закінчуються уми й душі, згідно арістотелівської космологічної схемою. Один бог, по Ібн Синьо, володіє абсолютним існуванням, все ж інше саме по собі тільки можливо, а дійсно лише завдяки Богу. Однак природа, що пройшли від бога через ієрархію еманацій, надалі розвивається за принципом саморуху, будучи разом з тим замкнутої в часі і просторі. У соціальному вченні Ібн Сіни примітна думка про можна збройного повстання проти несправедливого правління.\nМусульманські богослови звинувачували Ібн Сину в єресі та атеїзмі, тоді як Ібн Рушд критикував його з позицій більш послідовного натуралізму. Філософські та природничо - наукові трактати Ібн Сіни користувалися великою популярністю на Сході і на Заході протягом кількох століть, в т. ч. його «Канон лікарської науки» - медична енциклопедія в 5 частинах, підсумок досвіду грецьких, римських, індійських і середньо - азіатських лікарів.\nОсновні твори: «Книга знань», «Книга вказівок і настанов» та інші.\nХоджа Ахмет Хазрета Султан Яссауї - визнаний голова тюркської гілки суфізму, мислитель, популярний серед місцевих кочівників поет-містик і релігійний проповідник. Ахмет Яссаві народився в місті Ясси (Туркестан).\nСтановлення Ахмета Яссаві як особистості відбувалося в м. Ясси, куди він прибув в 17 років, після смерті свого вчителя. Саме з цього віку юнак починає писати вірші арабською, чагатайська, перською, азербайджанською мовами. Цікавився поезією, літературою Сходу. Пізніше він побував у Бухарі, де проходив учнівство у Хамадані. Придбавши сан знавця суфізму, Ахмет повертається в м. Ясси і продовжує традицію, закладену Аристанбаби. Тут він заснував суфійський орден "Яссауї". Його послідовником став син Аристанбаби Мансдо. До нього йшло велику кількість прихильників і паломників. Існують різні дані про тривалість життя Яссаві. За одними даними, він прожив 73 роки, за іншими - до 85 років.\n"Діуані Хікмет" ("Книга мудрості") написано на старотюркскому мовою з кипчацьких діалектом. Мова твору дуже простий і був зрозумілим для всіх верств населення. Як такого, оригіналу "Діуані Хікмета" не існує, до нас дійшли копії, зроблені в XV-XVI ст. Копій дуже багато, в основному вони зберігаються в Стамбулі, Коканде, Ташкенті, Москві, Алмати. Тюркомовні люди без зусиль зможуть прочитати "Хікмета" Ахмета.\nДаний твір є духовним надбанням усіх тюркських народів. Велику увагу автор приділяє тлумачення чотирьох позицій: шаріату, таріхата, хакіхата, магріфа-та. Саме визначення людини неможливо без духовної напруги, без щирої самовіддачі аж до готовності пожертвувати життям. Ахмет закликає до аскетизму, зреченню від зовнішнього світу і терпінню, оскільки це забезпечить блаженство в потойбічному світі. Він закликає людей до справедливості, чесності, доброти. Завдяки йому, тюркська мова був введений в літературний обіг.\nЗавдяки Яссауї, суфізм, як філософська система, став відігравати вирішальну роль у духовному пізнанні та світогляді тюркських народів. Якщо до Яссауї тюркські народи молилися Тенгрі, після нього - стали вірити в Аллаха. За допомогою суфізму тюркські народи пізнали східну філософію, філософію світової релігії. У XIV ст. за вказівкою еміра Тимура Ахмету Яссауї; був зведений архітектурний пам'ятник.\nОсновні твори: «Дуаньу Хікмет».\nЮсуф Баласагун народився в місті Баласугун. За різними джерелами, місто Баласугун був торгово-ремісничим центром держави Караханідов. Соціально-економічною основою каганату було змішане господарство, як осіле, так і кочове. У цілому Юсуф був вихідцем з певної культурної зони, яка охоплює Отрар, Шаш (Ташкент), Тараз, Чуйська долина, Прііссиккулье, Фергани, Кашгар. У культурно-мовному відношенні Юсуф Баласугуні - загальний предок тюркомовних народів.\nОсвіту здобув у Фарабі (Отраре), Кашгарі і Бухарі. Досконало володів арабською і перською мовами. Свою знамениту філософсько-дидактичну поему "Кутадгу Білик" ("Благодатне знання") Юсуф Баласугуні присвятив табгачамі-Богра-Кара-Хакан-Алі Хасана з династії Караханідов, за що поетові було надано звання хасс-Хаджибей, тобто міністра двору. Текст даної поеми в повному обсязі був введений в науковий обіг В. В. Радлова в 1891-1900 рр.. У 1896 р. "Кутадгу Білик" був переведений на узбецький мова К. Керімовим. Вільний переклад книги під назвою "Наука бути щасливим" зроблений М. гребньов в 1971 р. На російській мові під назвою "Благодатне знання" повний текст книги представив увазі читачів С. Н. Іванов в 1983 р. На казахська мова "Кутадгу Білик" переведений А. Егеубаевим в 1986 р.\nПоема Баласагун "Кутадгу Білик" є енциклопедичним твором на азербайджанською мовою. Те, що при написанні роботи автор керувався політичними мотивами, видно неозброєним оком. Він прагнув навчити династію караханидів управляти країною з високорозвиненими осілими районами, такими, як Мавераннахр, Східний Туркестан. Звичайно, цей твір - не лише політичний трактат, воно включає в себе суму знань з різних галузей науки, культури середньовічної епохи. Розглядаються проблеми сенсу життя, призначення людини, його місця і ролі у світі. При всьому цьому світогляд Баласугуні має троякі коріння: філософські, шаманські та ісламські.\nВираз філософії з допомогою поезії було середньовічної, східною традицією. Другим шаром, визначальним світогляд Юсуфа, є різнорідні доісламські вірування. Явно виділяються язичницькі шаманістскіе подання. Певне місце займає і ісламська ідеологія. Книга містить деталі побуту кочівників та мисливського побуту, де зустрічаються вислови, прислів'я та фразеологічні звороти.\nОсновний твір: «Кутадгу Білик».\nМахмуд Кашгар - повне ім'я - Махмуд ібн аль-Хусейн ібн Мухаммад. Він вважається одним з видатних середньоазіатських філологів XI ст. Махмуд Кашгар - представник вищих кіл караханидська знаті. Батько - Хусейн ібн Мухаммад, онук завойовника Маве-раннахра Богра-хана, був еміром Барса-хана (південний берег оз. Іссик-Куль), потім переселився в Кашгар. Там здобув освіту, продовживши його в Бухарі і Нішапу-ре. У процесі навчання проявив інтерес до мов, фольклору, етнографії, географії, розселенню, менталітету тюркських народів. Накопичений досвід і спостереження він узагальнив у своєму славетному праці "Діуані лугат ат-Турк" ("Словник тюркських наріч"). Ця праця автора є енциклопедією тюркських народів раннього середньовіччя. У ньому укладені цінні, в деяких випадках і поодинокі, відомості про численних тюркських племенах XI ст. Словник містить етноніми, топоніми, терміни спорідненості, різних посадових осіб, назви страв і напоїв, домашніх і диких тварин, птахів, місяців і днів тижня, народний календар, назви лікарських засобів, астрономічні, військові, медичні, релігійні й інші терміни. Відображені етичні норми та цінності, норми поведінки, світосприйняття тюркських народів того часу. Є важливі відомості про історико-культурні зв'язки між різними племенами, згадки про деякі історичні події, що мали місце на території Казахстану та Середньої Азії. Наприклад, про похід Ескендіра (Олександра Македонського). Великий інтерес для дослідників представляє збереглася у творі найстаріша тюркська карта світу. Книга містить більше 400 прислів'їв, приказок та усних наречений. Приблизно вона була складена Махмудом Кашгар в 1072-1074 рр.. і присвячена халіфу Аль-Муктаді.\nЗа Махмуду, людина повинна прагнути "до чесноти, купуючи її, не бути гордим". Все зло Кашгар бачить в міщанстві. "Речі (і) майно людини - її ворога ... Зібравши багатство, думай, що зігнувся потік води - наче валун, котить воно свого володаря вниз ... Все мужі зіпсувалися через речей. Побачивши майно, вони кидаються (на нього ), немов гриф на видобуток ... Вони тримають своє майно, замкнувши (його), самі не користуються, плачучи від скупості, вони збирають (збирають) золото. Через майна, не пам'ятаючи про бога, синів, родичів вони на самому ділі все душать ". "Діуані лугат ат-Турк" Махмуда Кашгар є єдиним пам'ятником тюркської діалектології раннього середньовіччя.\nОсновний твір: «Діуані легат ат-тюрк».\nМикола Кузанський - філософ, теолог, вчений, церковно-політичний діяч. Народився в сім'ї рибалки і виноградаря. Втік з рідного дому до графа Теодоріху фон Мандершайду, який дав йому початкову освіту і уможливила подальше його навчання в університетах Гейдельберга і Падуї. Вивчав юриспруденцію, математику і природознавство, а потім теологію, після чого отримав духовне звання. Керуючись основною для нього ідеєю вселенської єдності, виступив в процесі роботи собору за централізацію церкви. Будучи найближчим радником папи Пія II, у 1448 досяг звання кардинала, з 1450 став єпископом у Бріксене, з 1458 генеральним вікарієм у Римі. Чинив значний вплив на європейську політику свого часу. Кузанський дав закінчене вираження універсалізму середньовічної думки і разом з тим з'явився першим філософом нового часу, передбачивши багато ідей і методи математичного природознавства і розвинувши у своїй творчості тенденції, які не втратили своєї актуальності до теперішнього часу. Діалектична тенденція висловилася у Кузанського в його прагненні охопити всі речі і події світового життя у єдності і цілісності - нескінченному "максимумі", який не зводимо ні до чого конкретного і окремому і перевершує його, але в той же час відображається окремими речами. Цей "максимум" є одночасно і нескінченний "мінімум", оскільки цілісність максимуму не допускає ніякого поділу. Він взагалі є збіг протилежностей (coincidentia oppositorum), яке Микола Кузанський трактує досить різноманітними способами, у тому числі як принцип заперечення: абсолют, "не-інше" є "інше" "іншого", яке визначає собою і себе і інше, перевищує і затвердження і заперечення, будучи "твердженням затвердження". "Абсолютний єдиний максимум" трактується як вище досягнення розуму і як щось перевищує самий розум; для пізнього Миколи Кузанського - це вже й не "буття" в традиційному сенсі, а "можливість", що містить у собі одночасно початок і форми і матерії. М. Кузанський належить сім спеціальних трактатів з математики. Передбачаючи космологію М. Коперника, Н.К. вчив, що земля, як і будь-яке ін небесне тіло, не може бути центром Всесвіту; доводив нескінченність і вічність світу. Займався проблемами дослідного природознавства, запропонував реформу календаря, склав географічну карту Центральної та Східної Європи.\nОсновні твори: «Про вчене незнання», «Про припущенні», «Простец про розум», «Про католицьку згоду» та інші.\nІталійський філософ і поет, народився в Стиль (в Калабрії, Італія) 5 вересня 1568. У 15 років став ченцем-домініканцем, в школах ордена вивчав праці Аристотеля, Фоми Аквінського, астрологію та каббалу. Прочитавши роботу Телезіо «Про природу речей згідно її власним початків», виступив проти арістотелівської філософії та на захист Телезіо з книгою «Філософія, доведена за допомогою почуттів». Був заарештований за звинуваченням у єресі, але незабаром його звільнили, потім знов арештований в 1593, але виправданий в 1596. У цей час написав праці: «Про християнську монархію», «Політичний діалог проти лютеран, кальвіністів та інших єретиків». Заарештований знову в 1599 за звинуваченням у змові проти іспанського режиму в Неаполі, був засуджений у 1602 до довічного ув'язнення (провів у в'язницях майже 27 років), під час якого і написав головні філософські роботи, зокрема «Захист Галілея», «Про відчуття речей і магії »,« Переможений атеїзм »і безліч інших, а також поеми, мадригали, сонети й інші поетичні твори, представлені в Вибраному. Кампанелла був звільнений в 1626, а в 1629 виправданий. Намагався донести свої ідеї до папського двору. У 1634, злякавшись нового засудження у зв'язку з відкрилися змовою в Неаполі, втік до Парижа під заступництво Людовика XIII і кардинала Рішельє. Помер Кампанелла в Парижі 21 травня 1639г.\nУ своїй філософії Кампанелла намагався дати наукове доказ християнства виходячи з чуттєвого сприйняття і пізнання розумом самого себе. Всесвіт є суміш буття з небуттям; зміна породжується протилежними принципами любові і розбрату. Всі речі володіють душею і почуттями - кожна на своєму рівні; все прагне до самозбереження, а проте розумні істоти можуть досягти цього, тільки з'єднавшись з Богом.\nПолітична філософія Кампанелли в його «Місті Сонця» містить проповідь комуністичного, контрольованого за допомогою принципів євгеніки, суспільства, яким правлять король-жрець і три державні міністра. Ця утопічна картина відображає мрію Кампанелли про звернення всього людства в католицизм і встановлення світового держави авторитарного типу під егідою папської влади («монархія Месії»).\nОсновні твори: "Про природу речей згідно її власним початків", "Про християнську монархію", "Захист Галілея", "Переможений атеїзм", "Місто Сонця" та інші.\nФранцузький філософ, математик і природодослідник, більше за інших відповідальний за ідеї та методи, що відокремлюють епоху Нового часу від Cредневековья. Декарт народився 31 березня 1596 в Лае в провінції Турень в сім'ї дрібнопомісного дворянина Йоахіма Декарта, радника парламенту Бретані. Про дитинство і юність Декарта відомо небагато, в основному з його творів, зокрема з «Міркування про метод", листування та біографії, написаної Адріаном Байо, правильність даних якої піддавалася, з одного боку, критики, з іншого - захищалася пізнішими істориками.\nМетою Декарта був опис природи за допомогою математичних законів. Основні ідеї філософа намічені в першій опублікованій роботі - «Міркування про метод" і в трактатах «Діоптріка», «Метеори і Геометрія». У ній Декарт запропонував метод, який, як він стверджував, дозволяє вирішити будь-яку проблему, що подається рішенням за допомогою людського розуму і наявних фактів. На жаль, наведена їм формулювання методу досить лаконічна. Домагання підкріплюється прикладами результатів, отриманих за допомогою методу, і хоча Декарт робить декілька помилок, слід зауважити, що ці результати були отримані в багатьох галузях і за дуже малий відрізок часу . Декарт переходить до доказу буття Бога, не пропонуючи тут якихось особливо оригінальних ідей. Цілком традиційно онтологічний доказ: з самої ідеї речі досконалої випливає, що ця річ дійсно існує, оскільки вчинене істота повинна мати, серед нескінченної кількості інших досконалостей, досконалістю існування . Згідно з іншою формою онтологічного аргументу (який правильніше було б назвати космологічним доказом), Я, істота кінцеве, не могло б мати ідеєю досконалості, яка (оскільки велике не може мати малого в якості своєї причини) не могла бути зроблена нашим досвідом, в якому ми зустрічаємося тільки з недосконалими сутностями, і не могла бути винайдена нами, недосконалими істотами, але була вкладена в нас безпосередньо Богом, мабуть, таким же чином, яким ремісник ставить свою мітку на вироблених їм виробах. Ще один доказ - космологічний аргумент, згідно з яким Бог повинен бути причиною нашого буття.\nОсновні твори: "Міркування про метод, щоб вірно спрямовувати свій розум і відшукувати істину в науках", "Діоптріка", "Метеори", "Геометрія" та інші.\nВеликий голландський філософ, один з найбільших раціоналістів 17 ст. народився в Амстердамі. Батьки Спінози були єврейськими емігрантами, що переселилися з Португалії, і він був вихований у дусі ортодоксального іудаїзму. Проте в 1656, після конфлікту з міською владою, Спіноза був підданий "великому відлученню» єврейською громадою за єретичні погляди (в основному стосувалися християнства - громада побоювалася погіршення відносин з владою), а в 1660 р. був змушений покинути Амстердам і перебрався на кілька років в село Рейнсбург поблизу Лейдена, де продовжував підтримувати зв'язки з гуртком коллегіантов - релігійного братства, пізніше об'єдналися з менонітам. З Рейнсбурга він переселився в Ворбург - селище поблизу Гааги, а з 1670 до своєї смерті 21 лютого 1677 жив в самій Гаазі.\nУ 1673 йому було запропоновано місце професора на кафедрі філософії в Гейдельберзькому університеті, проте Спіноза відмовився від пропозиції, пославшись на вороже ставлення до нього з боку офіційної церкви. Єдиною книгою, виданою за життя Спінози і під його ім'ям, була праця «Начала філософії Рене Декарта, частини I і II, доведені геометричним способом.\nГоловною сферою інтересів Спінози є філософська анропологія, дослідження людини в її ставленні до суспільства і всьому світобудови. Оригінальність його ідей полягала в спробі поширити «Коперниканська революцію» на сфери метафізики, психології, етики і політики. Інакше кажучи, Спіноза розглядав природу в цілому і людську природу зокрема об'єктивно і неупереджено - так, як якщо б це були геометричні проблеми, і намагався по можливості виключити по - людськи зрозуміле прагнення приймати бажане за дійсне, наприклад, припускати існування цілей або кінцевих причин в природі. «Геометричний спосіб, яким викладена« Етика, - не що інше, як спроба уникнути звинувачень у пристрасті до певних поглядів.\nОсновні твори: «Богословського - політичний трактат», «Етика», «Посмертні твору», «Трактат про вдосконалення розуму» та інші.\nАнгло-ірландський філософ. Народився поблизу Томастауна (графство Кілкенні, Ірландія) 12 березня 1685. Навчався у коледжі в Кілкенні, потім у Трініті-коледжі в Дубліні, де згодом викладав. У 1713 перебрався до Лондона і завдяки першим філософських праць - «Досвід нової теорії зору», «Трактат про принципи людського знання» і «Три розмови між Гіласом і Філонусом », а також дотепності і чарівності отримав визнання в лондонському світлі.\nПереконаний у здатності людини до пізнання, Берклі, подібно Локка, підкреслював значення чуттєвого досвіду як джерела знання. Проте, на противагу Локка і матеріалізму, він доводив, що всі якості - не тільки вторинні (наприклад, колір), але і первинні (наприклад, протягом), які Локк зараховував до незалежної від свідомості матеріальної субстанції, - суть лише продукт чуттєвості; він також доводив, що ідея матерії як «реальності», що існує окрім і понад первинних і вторинних якостей, не може бути виведена з досвіду. Головна помилка будь-якої філософії, згідно Берклі, полягає в неправильній абстракції. Наприклад, хибною ідеєю є «матеріальна субстанція» Локка. Існувати (тобто бути реальним), уклав він, - значить бути сприйнятим чи сприймати. Чуттєві об'єкти, або, як називав їх Берклі, «ідеї», не можуть проводитися інертної бездушне матерією, вони суть слідство безтілесної діяльної субстанції духу; ідеї не можуть існувати і в «не сприймає субстанції». Звідси: матерія поза досвіду непредставіма і суперечлива. Однак «матерію як термін можна залишити для позначення окремого випадку організації ідей. Природа є упорядкована послідовність таких ідей, породжених Світовим Духом, а закони природи суть «встановлені правила або методи, за якими цей Дух породжує в нас ідеї відчуття».\nНасправді існують тільки «духи», які бувають двох родів: це кінцеві уми і Світовий Розум (Бог). Про духів ми не маємо ніякої ідеї, бо ідеї пасивні і бездіяльні, і в них не може бути схоплено те, що діє. Дух пізнати не безпосередньо в чуттєвому досвіді, але тільки через свої прояви. Про дух ми маємо тільки «поняття», але таке поняття, на відміну від поняття матерії, не є суперечливим.\nОсновні твори: «Досвід нової теорії зору», «Трактат про принципи людського знання», «Три розмови між Гіласом і Філонусом», «Діалог», «Сейріс» та інші.\nАнглійський філософ - просвітник та політичний мислитель. Розробив емпіричну теорію пізнання та ідейно - політичну доктрину лібералізму. Народився в пуританської сім'ї дрібного хлібороба. Закінчив Вестмінстерської школи і коледж в Оксфорді, де потім викладав, займався експериментальною хімією, метеорологією і медициною. У 1668 році обраний в Лондонське королівське товариство. Ставши в 1667 році домашнім лікарем, а потім секретарем лорда Ешлі - видного громадського діяча часів Реставрації, Локк долучається до активного політичного життя.\nУ центрі філософії Локка лежить теорія пізнання, розвинена в традиції англійського емпіризму і матеріалізму Ф. Бекона і протистоїть картезіанству, кембриджських платоніки і університетської схоластичної філософії. На погляди Локка зробили також вплив ідеї Гассенді, Бойля, Сіденхема, і Ньютона. Головне твір - «Досвід про людський розум», над яким Локк працював близько 20 років. Згідно Локку не існує вроджених ідей і принципів - ні теоретичних, ні практичних, включаючи ідею бога, а все людське знання виникає з досвіду - зовнішнього і внутрішнього. В основі знання лежать прості ідеї, наприклад збуджувала в розумі різними якостями тіл - первинними, з якими ці ідеї подібні (протяжність, рух, фігура, щільність), або вторинними з якими ідеї не подібні (колір, звук, запах). За допомогою з'єднання, зіставлення абстрагування розум з простих ідей утворює складні і загальні ідеї (модуси, субстанції і відносини). Локк розрізняє ідеї ясні і неясні, реальні і фантастичні, адекватні своїм прообразів і неадекватні. Пізнання істинно лише остільки, оскільки ідеї згідні з дійсністю. Локк визначає як з'єднання і роз'єднання ідей або їх знаків по відповідності або невідповідності позначених ними речей. Пізнання Локк ділить на інтуїтивне, демонстративне і сенситивні.\nІдеї Локка відіграли величезну роль в історії філософської та суспільно - політичної думки європейського Просвітництва. Вони справили великий вплив у Великобританії на Толанд, Прістлі, Берклі і Юма, у Франції - на Вольтера, Кондільяка і особливо на матеріалістів 18 століття - Ламетрі, Гельвеція і Дідро.\nОсновні твори: «Два трактати про державне правління», «Розумність християнства», «Про користування розумом», «Дослідження думки батька Мальбранша про бачення всіх речей в бога» та інші.\nАнглійський філософ, здобув освіту в Оксфорді, де займався класичними мовами; перевів Фукідіда на англійську мову і Гомера на латинську. Був секретарем Ф. Бекона і у свій час учителем майбутнього короля Карла II. За свої твори часто піддавався гонінням і залежно від політичних обставин жив то в Англії, то на материку. Його філософські погляди базуються суто на механістичному принципі, сформованому під впливом Евкліда і Галілея, згідно з яким реальні лише тіла, а їх атрибути - величина, рух і властивості - суб'єктивні. Всі міркування людей врешті-решт уподібнюються тільки рахунку: математика - це рахунок величин, інші науки - це рахунок слів. Гоббс заперечував свободу волі, дотримуючись жорсткого фаталізму і ототожнюючи волю з природною силою. Вчення про тіло, вчення про людину, вчення про громадянина - ось предмет філософії Гоббса.\nГеометрія у Гоббса перетворюється на стрижневою науковий метод вивчення природи. Гоббс вважав себе Евклідом в області суспільної науки.\nГоббс у своєму соціально - філософському вченні виступає з критикою різних політичних догм, створених мислителями минулого. Якщо в геометрії має місце ряд випливають одне з одного доказів, в яких одна істина випливає з попередніх з логічною необхідністю, то в суспільному науки це неможливо: спроби політиків реалізувати подібний метод в царині громадського життя стикаються з приватними інтересами, які не дозволяли їм прийти до остаточною і достовірної істини. За Гоббсом побудувати політичну теорію, здатну піднестися над інтересами групи приватних осіб, можна, лише перенісши методи геометрії в сферу політики. Гоббс вважав, що ці методи тому не використовуються при вивченні суспільства, що їх застосування може торкнутися приватні інтереси людей.\nГоббс вважає за можливе проводити аналогію між державою і машиною, «штучним тілом», яке створене людиною для збереження свого життя. Держава покликана захищати громадян від зовнішніх ворогів і підтримувати внутрішній порядок.\nОсновні твори: «Левіафан».\nВольтер (справжнє ім'я та прізвище Француа Марі Аруе). Народився 21 листопада 1694г в Парижі. Французький філософ, письменник і публіцист, один з представників Просвітництва 18 століття. У філософських, художніх, публіцистичних творах піддав всебічної і талановитої критиці феодальні відносини, деспотичну форму правління, феодально-клерикальну світогляд. Проте його позиція не завжди відрізнялася достатньою радикалізмом і послідовністю. Так, виступав за утвердження буржуазних відносин і антифеодальної ідеології. Йому були чужі не тільки комуністичні ідеали Мелье, егалітаризм Руссо, але й скільки-небудь радикально виражені ідеї народоправства. Гостра критика клерикалізму не завершувалась у Вольтера відкритим матеріалізмом і атеїзмом. Спираючись на філософію Локка і природничонаукові погляди Ньютона, Вольтер у «Філософських листах», «Трактаті про метафізику», «Філософському словнику» та інших творах близько підійшов до ідеї про вічність і нестворення матерії, її об'єктивне існування і вічному русі, схилявся до визнання детермінованості природних суспільних явищ, виключав релігійне пояснення конкретних явищ природи. За Вольтером свідомість є атрибутом матерії і залежить від будови тіла. Разом з тим кінцеву причину руху, мислення інших явищ він вважав божественною. У «Кандиде» та інших філософсько-художніх творів Вольтер висміював християнський песимізм, а також бездіяльний оптимізм, висловлював волелюбні думки, ратував за діяльної людини, який відстоює своє право на щастя. Передові філософські ідеї Вольтера зіграли велику роль у формуванні нового покоління французьких просвітителів, представленого Метро, Дідро, Гельвеція, Гольбахом і інші, у них він в свою чергу перейняв ряд важливих матеріалістичних положень. Він брав участь у створенні французької «Енциклопедії» 18века, редакторами якої були Дідро і Д'аламбер.\nВольтер виявляв великий інтерес до історії культури Росії, високо оцінював прогресивні реформи Петра I. «Російське вольтерианства» розвинуло і взяло на озброєння багатьох ідей Вольтер, загострені проти деспотизму, кріпосництва і засилля церкви.\nОсновні твори: «Філософський словник», «Кандіда», «Трактат про метафізику», «Філософські листи» та інші.\nФранцузький мислитель і письменник, один з представників французького Просвітництва 18 століття, ідеолог дореволюційної дрібної буржуазії. На початку 40-х років налагодив контакти з Дідро і його однодумцями, брав участь у створенні енциклопедії. У 50-х - початку 60-х років Руссо опублікував твори, спрямовані проти соціально-політичного та майнової нерівності. З позиції деїзму Руссо піддав гострій критиці панівне релігійний світогляд, але не піднявся до матеріалізму і атеїзму, вважаючи реальний світ вторинним, породженим богом. Не заперечуючи об'єктивне існування матерії поза і незалежно від людської свідомості, Р. виключав можливість пізнання їх сутності. Абсолютизуючи роль почуттів, пізнання, він принижував теоретичне мислення, його роль у встановленні істини.\nУ соціальній області Р. Досліджував причини виникнення майнової і соціальної нерівності між людьми, щоб знайти шляхи його ліквідації. Головну причину переходу нерівності, яке він вважав природним станом, до нерівності Р. шукав в економічній сфері у виникненні приватної власності. Р. залишився на позиціях егалітаризму, ратуючи за наділення всіх людей відносно рівною приватною власністю. Це утопічне вимога, однак, було спрямовано не тільки проти феодалів, а й великої буржуазної власності.\nНайважливіше місце у вченні Р. займала проблема державної влади. Р. захищав думку про неправомірність влади, яка озброюється проти народу, його життєвих інтересів, обгрунтовував право народу на революції повалення антинародної влади.\nЦі та подібні ідеї широко використовувалися Робесп'єром і його однодумцями, які вважали себе учнями та послідовниками Р., ставили перед собою завдання реалізації його основних ідей: встановлення суверенітету народу, перетворення держави на інструмент, що забезпечує органічне вплив рівності і свободи. Ці ідеали Р. набували утопічний характер в умовах переходу від феодалізму до капіталістичних форм соціальної нерівності.\nК. Маркс і Ф. Енгельс визнавали наявність діалектичних ідей в соціально-політичних міркуваннях Р. зокрема про перехід від одних фаз історичного розвитку до інших, про суперечливість соціальних процесів і т. н. Елементи діалектики можна виявити також в естетичних і педагогічних поглядах Руссо.\nОсновні твори: «Міркування про походження і основах нерівності між людьми», «Сприяло відродження наук і мистецтв поліпшення моралі» та інші.\nНімецький філософ і вчений, родоначальник німецької класичної філософії. Прожив усе життя в Кенігсберзі, де закінчив університет (1745) і був доцентом в 1755 - 1796.\nУ філософському розвитку Кант розрізняють два періоди - «докритичний» (до 1770) і «критичний». У докритичний період Кант визнає можливість умоглядного пізнання речей, як вони існують самі по собі; в критичний період - заперечує можливість такого пізнання на підставі попереднього дослідження форм пізнання, джерел і меж наших пізнавальних здібностей. У «докритичний» період Кант розробив «небулярная» космогонічну гіпотезу про утворення планетної системи з первісної «туманності», тобто з величезної хмари дифузної речовини.\nГоловні твори «критичного» періоду: «Критика чистого розуму» (1781), «Критика практичного розуму» (1788), «Критика здатності судження» (1790). Основу всіх трьох «Критик» складає вчення Канта про явища і речі, як вони існують самі по собі, - «речі в собі». Пізнання починається, за К. з того, що «речі в собі» впливають на органи зовнішніх почуття викликають у нас відчуття.\nВ основі математики лежать споглядання простору і часу. Форми їх перестають у К. бути формами існування самих речей і стають тільки апріорними формами чуттєвості. В основі цих споглядань лежать «чисті», тобто не залежать від досвіду і попередні форми простору і часу, що й обумовлює загальність і необхідність математичних істин.\nУ теоретичному природознавстві умовою можливості апріорних синтетичних суджень є 12 категорій (єдність, множина, цілісність, реальність, заперечення тощо), які в якості «чистих» понять апріорні. Але щоб виникло справжнє знання, необхідне з'єднання почуттєвого споглядання з категоріями розуму, вищою умовою якого є єдність нашої свідомості.\nВелику роль у розвитку філософії після Канта зіграла кантівська критика раціональної космології. По Канту, домагання останньої з необхідністю ведуть до виникнення в розумі антиномій, що суперечать один одному і в той же час однаково доказових відповідей на досліджувані нею питання.\nОсновні твори: "Критика чистого розуму", "Критика прктически розуму", "Критика здатності судження" та інші.\nФіхте Йоганн Готліб народився 19 травня 1762р в Рамменау. Німецький філософ і громадський діяч, представник німецького класичного ідеалізму. Народився в селянській родині. Навчався в університетах Єни та Лейпцига. Написаний під впливом Канта «Досвід критики усілякого одкровення» був прийнятий за роботу Канта і отримав високу оцінку. Під впливом подій Великої французької революції Фіхте написав працю, присвячену захисту свободи думки. Професор Єнського університету, був змушений залишити його через звинувачення у проповіді атеїзму. У філософському розвитку Фіхте можна виділити два періоди. У перший період (до 1800) Фіхте виходить поняття абсолютного «Я», у другій - з поняття абсолютного буття, тотожного богу, переходячи, таким чином, від ідеалізму суб'єктивного до об'єктивного.\nЗа Гегелем філософія повинна бути фундаментом всіх наук - «вченням про науку» філософії Фіхте лежить переконання в тому, що практично-діяльне ставлення предмету передує теоретично споглядальному відношенню до нього, і це відрізняє його у трактуванні самопізнання як самодостоверного початку знання від Декарта; свідомість у Фіхте не дано, а задано, породжує себе; очевидність його спочиває і не на спогляданні, а на дії, вона не вбачається інтелектом, а стверджується волею. «Від природи» індивід є щось непостійне: його чуттєвої схильності, спонукання, настрою завжди змінюються і залежать від чогось іншого. Від цих зовнішніх визначень він звільняється в акті самопізнання. Цим актом індивід народжує свій дух, свою свободу. Система Фіхте має структуру кола: початок вже містить у собі кінець, рух до завершення є в той же час повернення до витоку.\nВсе, що для теоретичного свідомості виступає як сфера незалежно від нього речей, тобто по Фіхте продукт несвідомої діяльності уяви, передбачуваних нею обмежень, які постають свідомості як відчуття, споглядання, уявлення, розум, розум і т.д. аж до часу, простору всієї системи категорій теоретичного «Я».\nФілософія Фіхте справила великий вплив на розвиток німецького класичного ідеалізму - раннього Шеллінга і частково Гегеля, а також на формування філософсько-естетичних ідей йенских романтиків. Надалі Шеллінг і Гегель, долаючи суб'єктивний ідеалізм Фіхте, піддали його філософію різнобічної критиці.\nОсновні твори: «Наукоученіе», «Промови до німецької нації», «Про призначення вченого», «Основи природного права» та інші.\nНімецький філософ, народився 27 січня 1775 в Леонберзі поблизу Штутгарта.В 1792 отримав ступінь магістра філософії в Тюбінгенському університеті. Захоплювався революційними ідеями, характерними для того часу. Після двох років служби домашнім вчителем був запрошений за клопотанням Гете в Єнського університету на посаду екстраординарного професора (1798). У 1803 Шеллінг - професор філософії Вюрцбурзького університету, в 1806 - штатний член Баварської академії наук у Мюнхені, де він влаштувався на 35 років (з перервою на сім років, коли був професором у Ерлангенском університеті). У 1807 Шеллінг став генеральним секретарем Академії мистецтв, а в 1827 - президентом Академії наук. В кінці життя він повернувся до колишнього способу життя, читав лекції в Берліні, втім, не мали успіху у публіки.\nЗа своїми поглядами в рамках німецького ідеалізму Шеллінг займає проміжну позицію між І. Г. Фіхте та Г. В. Ф. Гегелем; чільне становище він і його дружина Кароліна займали в русі німецького романтизму. Шеллінг був пантеїстом, але в його системі на місці абсолютної субстанції Спінози знаходиться динамічне абсолютна Я. Це Я перебуває, подібно фізичному світі або природі, на стадії самозабитья, не знаючи, що об'єкти і речі суть лише твори його власної уяви. Поступово Я прокидається в культурі і людської історії і приходить до самосвідомості; але все ж за цим абсолютним Я, яке «живе» або є те, що воно є, в розщепленні себе на суб'єкт і об'єкт свідомості, знаходиться Абсолют, позбавлений будь-якої визначеності і свідомості. Це просто ніщо, бо воно «не є», оскільки «бути» означає бути «через» і «для» свідомості. Це «ніщо», оскільки насправді в нього ще немає ніякого певного змісту. Будь-яке певний зміст як окрема можливість зведено в ньому до абсолютної нерозрізненості. Але саме тому абсолютне ніщо в той же час є абсолютною свободою, бо не обумовлене ані невід'ємним фактом власного існування, ні будь-якої специфічної належної йому природою. Воно ще не позбавила себе нескінченних можливостей.\nОсновні твори: «Філософські листи про догматизм і критицизм», «Система трансцендентального ідеалізму», «Бруно, або Про божественному і природному початку речей», «Про ставлення образотворчих мистецтв до природи» та інші.\nНімецький філософ, народився в Штутгарті 27 серпня 1770. Його батько, Георг Людвіг Гегель, секретар казначейства, був нащадком протестантського роду, вигнаного з Австрії в період контрреформації. Закінчивши гімназію в рідному місті, Гегель навчався на богословському відділенні Тюбінгенського університету в 1788-1793, прослухав курси з філософії і теології і захистив магістерську дисертацію. У той же час у Тюбінгені вчилися Фрідріх фон Шеллінг, який був на п'ять років молодший Гегеля, і Фрідріх Гельдерлін, поезія якого справила глибокий вплив на німецьку літературу. Дружба з Шеллінгом і Гельдерлином зіграла значну роль у розумовому розвитку Гегеля. Вивчаючи в університеті філософію, він звернув особливу увагу на роботи Іммануїла Канта, які широко обговорювалися в той час, а також на поетичні та естетичні твори Ф. Шіллера.\nПісля смерті батька в 1799 Гегель отримав невелику спадщину, яке, укупі з його власними заощадженнями, дозволило йому відмовитися від учителювання і вступити на терені академічної діяльності. Він представив у Єнського університету спочатку тези ("Попередні тези дисертації про орбіти планет"), а потім і саму дисертацію "Планетні орбіти" і в 1801 отримав дозвіл читати лекції. У 1801-1805 Гегель - приват-доцент, а в 1805-1807 екстраординарний професор на досить скромному змісті. Йенских лекції були присвячені широкому колу тем: логіці і метафізиці, природному праву і чистої математики. Хоча вони і не користувалися великим успіхом, роки в Єні були одним з найщасливіших періодів у житті філософа. Разом з Шеллінгом, викладав в тому ж університеті, він видавав «Критичний журнал філософії», в якому вони були не тільки редакторами, але й авторами. У той же період Гегель підготував першу зі своїх головних робіт, "Феноменологію духу" (1807), після опублікування, якого відносини з Шеллінгом були розірвані. У цій праці Гегель дає перший нарис своєї філософської системи. У ньому представлено поступальний хід свідомості від безпосередньої чуттєвої достовірності відчуття через сприйняття до пізнання розумної дійсності, що єдино і приводить нас до абсолютного знання. У цьому сенсі реальним є тільки розум.\nОсновні твори: "Попередні тези дисертації про орбіти планет", "Планетні орбіти", "Феноменологія духу", "Філософія права" та інші.\nНімецький філософ-гуманіст, ідеї якого вплинули на становлення поглядів К. Маркса. Народився 28 липня 1804 в Ландсхуте (Баварія) в сім'ї відомого юриста - Пауля фон Фейєрбаха. Навчався в міській гімназії, в 1823 вступив до Гейдельберзького університету на теологічний факультет. Незадоволений якістю викладання у Гейдельберзі, продовжив навчання в Берліні, де слухав лекції Гегеля і на довгі роки став його послідовником, а закінчив навчання на природничому факультеті в Ерлангені. Пізніше писав про цей період: «Я проміняв теологію на філософію. Поза філософії немає порятунку ... Я біг від суспільства богословів, і тепер в числі моїх друзів такі уми, як Арістотель, Спіноза, Кант і Гегель ». У 1828, захистивши дисертацію "Про єдиний, загальний і нескінченному розум", Фейєрбах отримав посаду приват-доцента Ерлангенського університету, викладав метафізику, логіку та історію філософії. Після анонімної публікації скандальних "Думок і смерть і безсмертя", в яких він заперечував істинність уявлень про загробне життя і особисте безсмертя, Фейєрбах був звільнений з посади і більше не міг продовжити академічної кар'єри, хоча опублікував надалі ряд значних творів.\nНовий етап в ідейному розвитку Фейєрбаха настав після 1839, коли він написав "До критики філософії Гегеля" (1839) і свою найвідомішу роботу - "Сутність християнства" (1841), в якій обрушив всю тяжкість матеріалістичної і, отже, атеїстичної критики на християнські погляди і розвивав нову «релігію любові». «Вірити ти можеш без підтвердження сповідання своєї віри справою, - писав він, - адже вірою ти володієш тільки для самого себе, любити ж ти не можеш без сповідання своєї любові, не виявляючи її, не реалізовуючи її, бо любов'ю ти володієш не для себе , але для інших ». «Що це за умонастрій, що це за релігія - релігія любові? Це таке умонастрій, при якому людина в любові знаходить спокій для своєї душі, дозволяє загадку свого життя, досягає кінцевої мети свого життя, таким чином, набуває в любові те, що християнин шукав у вірі крім любові ». «До чого зводиться мій принцип? До Я і до іншого Я, до «егоїзму» і до «комунізму», бо і те і інше так один з одним пов'язані, як голова і серце. Без егоїзму в тебе не буде голови, без комунізму - серця ».\nОсновні твори: "Письменник і людина. Ряд гумористично - філософських афоризмів "," Основні положення філософії майбутнього "," Сутність релігії "," Теогонія "та інші.\nНімецький філософ, засновник феноменології як філософського руху. Завдяки викладацькій діяльності та численних робіт справив значний вплив на філософію у Німеччині та багатьох інших країнах, зокрема на виникнення та розвиток екзистенціалізму. Гуссерль народився 8 квітня 1859 в Просніце. Навчався в Берлінському та Віденському університетах, готувався стати математиком, але Т. Масарик привів його в класи філософа і психолога Ф. Брентано. Спілкування з Брентано, а потім з психологом К. Штумпф стимулювало його інтерес до дослідження розумових процесів. Гуссерль зобов'язаний Брентано найважливішим поняттям інтенції. Згодом Гуссерль заявляв, що Брентано не вдалося побачити дійсних проблем «інтенціональності», пов'язаних з підставами знання і конституюванням структур досвіду. Серед тих, хто вплинув на Гуссерля в ранній період, - У. Джемс, англійські емпірики, а також Г.В. Лейбніц. Кантівська теорія пізнання справила вплив на Гуссерля в більш пізній період його філософського розвитку. Гуссерль вважав, що головне завдання він визначив вже в першій книзі - «Філософія арифметики». Два основні предмети його інтересу, математика та формальна логіка, з одного боку, і психологія - з іншого, вперше з'єдналися в цій роботі. Труднощі, з якими він зіткнувся (деякі з них були виявлені Г. Фреге в критичному аналізі цієї книги), змусили Гуссерля зробити загальне дослідження будови та специфічної активності «усвідомленого досвіду». В останньому розділі він розглядав миттєве «схоплювання» таких характерних форм, як шеренга солдатів або зграя птахів. Таким чином, Гуссерля можна вважати предтечею гештальт-психології.\nХоча через всі роботи Гуссерля проходять одні й ті ж ідеї, його погляди зазнали значних змін. Можна виділити чотири основні групи робіт: 1) період захоплення «психологізмом», 2) феноменологія, спочатку іменована «дескриптивної психологією», або феноменологія у вузькому розумінні; і 3) трансцендентальна феноменологія, вперше викладена в 1913, однак задумана кількома роками раніше. Роботи, опубліковані в пізній період життя Гуссерля і після його смерті, становлять четверту групу.\nОсновні твори: «Філософія арифметики», «Феноменологія» та інші.\nДатський філософ, релігійний мислитель і літератор, народився 5 травня 1813 в Копенгагені. Навчався в середній класичній школі, в 1830 вступив до Копенгагенського університету. Значний вплив на його долю справила смерть батька у 1838. Двома роками пізніше він витримав іспит з теології в університеті. Підготовлена К'єркегора магістерська дисертація про поняття іронії була опублікована на початку 1841. В кінці цього року відбулося інше критичне подія - К'єркегор розірвав свою заручини з Регіною Ольсен. Цей розрив, що викликав громадське несхвалення, зіграв одночасно роль каталізатора у творчому житті К'єркегора. Все, що він написав, несе слід цього сумного досвіду.\nПід час короткого перебування в Берліні К'єркегор відвідував лекції Фрідріха Шеллінга. У 1843 він опублікував кілька найважливіших праць: «Або - Або, Повторення», «Страх і трепет» і на додаток - дев'ять релігійних міркувань у трьох томах, названих «Повчальні бесіди». Перші три книги вийшли під псевдонімом, оскільки, як К'єркегор пояснював пізніше, виражені в них погляди не були його власними. Під «Бесіда» стоїть власне ім'я автора. У 1844 вийшли «Філософські крихти» і «Поняття страху», а також ще дев'ять бесід. Опублікована в 1845 книга «Стадії життєвого шляху» частково резюмує попередні роботи; в тому ж році вийшли ще три бесіди, що отримали назву «Думки з приводу критичних ситуацій». Найзначніша філософська робота К'єркегора, також опублікована під псевдонімом, - «Заключне ненаукове післямова» - вийшла на початку 1846. З винятковою майстерністю К'єркегор описує різні життєві позиції, змінюючи при цьому стилі листа, проте досить послідовно показуючи, що християнський спосіб життя досягається рухом від естетичного через етичний до релігійного. У творах К'єркегора містяться точні визначення таких категорій, як віра, істина, одкровення, розум; дана яскрава критика гегелівської системи та філософського ідеалізму; аналізується проблема етичної відповідальності в конкретних ситуаціях; розробляється оригінальна і глибока філософія релігії.\nНападки на К'єркегора в копенгагенському бульварному листку в 1846 виявилися третіми значним зовнішнім подією його життя. Відповіддю стали «Два століття» з аналізом духу сучасності.\nОсновні твори: «Повторення», «Страх і трепет», «Повчальні бесіди», «Християнські бесіди». «Діяння любові», «Два століття» та інші.\nНімецький філософ - ідеаліст. Основний твір - «Світ як воля і уявлення», Кантівське апріорні форми - час, простір, категорії розуму - зводяться Шопенгауером до єдиного «закону достатньої підстави», Суб'єкт і об'єкт розглядаються як співвідношення моментів, з яких складається світ, як «уявлення» з іншого боку, світ, взятий як «річ у собі» представляє у Шопенгауера як сліпа безосновная «воля до життя», яка дробиться в нескінченній множині «об'єктивацією». Кожній об'єктивації властиво прагнення до абсолютного панування, виражається в безперервній «війні всіх проти всіх». У той же час безліч об'єктивацій волі існує і як ієрархічна цілісність, що відображає ієрархію ідей - адекватних об'єктивації волі.\nВища ступінь у ряді об'єктивації волі - людина, істота, наділена розумним пізнанням. Кожен пізнає індивід усвідомлює себе всією волею до життя, всі інші індивіди існують у його уявленні як щось залежне від його істоти, що служить джерелом безмежного егоїзму людини. Соціальна організація не знищує егоїзму, будучи лише системою збалансованих приватних воль. Подолання егоїстичних імпульсів здійснює, за Шопенгауером у сфері мистецтва і моралі. Мистецтво - створення генія, грунтується на здатності «незацікавленого споглядання» в якому суб'єкт виступає як «чистий безвладний» суб'єкт, вже не відтворення ідеї, а безпосередньо відбиток самої волі. Підкреслюючи ілюзорність щастя і невідворотність страждання, що корениться в самій «волі і життя» з її безглуздістю і вічною незадоволеністю, Шопенгауер на противагу Лейбницу називав існуючий світ «найгіршим з можливих», а своє вчення - «песимізмом». Справжнім підставою моралі Шопенгауер вважав почуття співчуття, завдяки якому оманлива видимість індивідуальності розчиняється у свідомості єдності всього сущого. Ірраціоналістіческая і песимістична філософія Шопенгауера, не користувалася популярністю при його житті, отримала поширеність з другої половини 19 століття, з'явившись одним із джерел філософії життя попередників ряду концепцій глибинної психології; вплив Шопенгауера випробували Р. Вагнер, Е. Гартман, Ф. Ніцше, Т. Мані та інші. У 1911 р. у Франції засновано Шопенгауерское суспільство.\nОсновний твір: «Життя як воля і уявлення».\nНімецький філософ, представник ірраціоналізму та волюнтаризму, поет. У 1869-1879 рр.. професор класичної філології Базельського університету. Творча діяльність Ніцше обірвалося в 1889 р. у зв'язку з душевною хворобою.\nДля творчості Ніцше характерно незвичне вживання загальноприйнятих у філософії понять. Його ідеї, як правило, одягнені у форму фрагментів та афоризмів. Йому чужі всякі спроби побудови філософської системи. Згідно з Ніцше, світ є постійне становлення і безцільність, що виражається в ідеї «вічного повернення одного і того самого». Лише поняття «речі» виступає як якийсь момент стійкості в хаосі становлення. Слідом за А. Шопенгауером Ніцше в основі світу мислив волю як рушійну силу становлення, як порив, як «волю до влади», волю до розширення свого Я, до експансії. Ніцше переносив ідеї Ч. Дарвіна про боротьбу за існування тварин на життя людського суспільства. Центральним поняттям Ніцше є ідея до життя. У людей він підкреслював принцип тілесності і взагалі біологічне тілесне початок. Інтелект же є лише вищий шар, необхідний для збереження організменних утворень, в першу чергу інстинктів.\nТеорія пізнання в її класичному сенсі не була предметом особливої уваги мислителя. Ніцше будучи прихильником принципу соціальної ієрархії, розвиває елітарну концепцію абсолютного панування «вищої касти» - тих небагатьох, які «мають право» втілювати щастя, красу і добро, панувати над переважною більшістю - сірістю, яку не суспільство, а сама природа ніби б призначала до того, щоб бути «суспільною користю».\nНіцшеанський образ «надлюдини» втілює його критику моралі. Згідно з Ніцше, мораль відіграє розкладницьку роль, припускаючи послух терпимість, совісність: все це розм'якшує і розслабляє волю людини.\nОсновна увага Ніцше було зосереджено на проблемах культури, на питаннях етики і естетики, зокрема музики, а також на ідеях буття людини. Над усім людством стверджує Ніцше, панує безглуздя.\nОсновні твори: «Народження трагедії з духу музики», «Людське, занадто людське», «Ранкова зоря», «Так говорив Заратустра» та інші.\nНародився 6 травня в1856 році в Фмайберге, Австрало - Угорщини. Невропатолог, психіатр, психолог, основоположник психоаналізу. Професор Віденського університету з 1902 року. Після захоплення Австрії фашистською Німеччиною в 1938 році емігрував до Великобританії.\nРанні роботи Фрейда присвячені фізіології та анатомії головного мозку. Під впливом французької школи з кінця 1980 року займається проблемами неврозів, з середини 1990 року розробляв аналіз - психотерапевтичний метод лікування неврозів, заснований на техніці вільних асоціацій та аналізі помилкових дій і сновидінь як спосіб проникнення в несвідоме, один з перших почав вивчати психологічний аспекти розвитку сексуальності , в яких виділив ряд стадій. У 1900 році висунув загальнопсихологічних теорію будови психічного апарату як енергетичної системи, в основі динаміки якої лежить конфлікт між свідомістю та несвідомими потягами, у 1920 році - вчення про психічні структурах особистості. Неправомірно розширюючи сферу застосування психоаналізу, Фрейд спробував поширити його принципи на сферу соціальної психології і різні галузі людської культури - міфологію, фольклор, художня творчість і т.д., аж до тлумачення релігії як особливої форми колективного неврозу.\nСублімація - центральне поняття у Фрейда в його психологічній трактуванні культури, яка розглядається ним як результат неминучого компромісу між стихійними потягами і вимогами реальності. У цілому ідейна еволюція поглядів Фрейда йшла від «фізіології матеріалізму» до затвердження автономії психічного та антропологічного побудови, близьким натуралістичним різновидам філософії життя. Вплив ідей Фрейда позначилося на самих різних напрямках буржуазної філософії, соціології, соціальної психології, літератури і мистецтва.\nОсновні твори: «Я і Воно», «Психологія мас і аналіз людського я», «Тотем і табу», «Будущность однієї ілюзії», «Невдоволеність в культурі» та інші.\nПридворний поет ханів. До 1718 р. перебував у свиті хана Тауке, потім після довгих років поневірянь і блукань по казахським степах, знайшов собі притулок при дворі хана Аблая.\nЗа статусом придворного співака він повинен був вихваляти хана і його оточення. Але мудрість і знання життя вивели його творчість за межі виключних інтересів ханського двору. Він міркує вільно і широко. Тема вихваляння ханів залишається у нього своєрідним заслоном, ширмою або, швидше за все, тлом, на якому розгортається багатюща сцена змістовних філософських ідей.\nУ поета не було й тіні сумніву в тому, що хан прощає і карає, виють і домагається світу і т.д. виключно заради свого народу. Турбота про народ іноді приводить його до необачних рішень, від яких поет сміливо намагається утримати хана, захистити його від погано обдуманих і фатальних планів.\nБухар - Жирау був праведним мусульманином. Про це з достатньою переконливістю свідчить його твір під назвою «Побажання», в якому він, як старший у роді, дає настанову молоді. Перше і п'яте з цих носять характер ортодоксального мусульманства. Так, перше побажання говорить: «Жити, як велів Аллах». П'яте націлене на суворе дотримання стародавнього і святого п'яти-часового намазу. У третьому виражається вимога неухильно підтримувати культ предків, «вірити предкам своїм», що, безсумнівно, являє собою щире захоплення поета перед стародавніми звичаями свого народу.\nВсі інші побажання мають суто світський характер і нагадують більш продукти життєвої і соціально-побутової мудрості, ніж поради, навіяні релігійними переконаннями.\nПроблема часу ставиться Бухар - жирау у двох різних координатах. По-перше, в контекстах минущого всіх явищ, предметів і тіл природи в часі. Річ, явище постійно змінюють форму свого існування, іноді настільки, що перетворюються на свою протилежність.\nЗ особливою сумом поет говорить про час, невблаганний протягом якого змінює людину аж до повної невпізнанності, перетворює гордого своїм здоров'ям молодця в немічного старого.\nБухар - жирау був схильний пов'язувати смерть людини з впливом часу та обставин. Людина не може існувати в часі вічно. Вона народжується, проходить різні стадії свого буття,\nОсновний твір: «Побажання».\nНародився восени 1835 року в фортеці Кушмурун, розташованої в одному з північних регіонів Казахстану. Його батьки і близькі родичі належали до нащадків знаменитого хана Абая і становить знатний рід нечисленної аристократичної верхівки тогочасного казахського суспільства. Завдяки турботам своїх впливових покровителів і, перш за все батька Шингиса Валиханова, шоку здобув чудову на ті часи освіту. Спочатку він навчався в рідному аулі у релігійному мусульманській школі, де досить добре вивчив арабську грамоту і мови деяких народів Сходу. Однак головними його вчителями у цей період були вихідці з народних низів, з якими він близько спілкувався і з вуст яких отримував перші відомості про справді народну культуру.\nУ 1847р. у долі Шокало настав перелом, що визначили особливий напрямок і істота всієї його подальшої діяльності. Він вступив до Омський кадетський корпус, який за загальним визнанням багатьох освічених людей, був кращим навчальним закладам Сибіру тієї пори.\nРоки навчання Ш. Валиханова в кадетському корпусі співпали з роками бурхливого бродіння умів у російській суспільстві.\nУ 1853 році Ш. Валіханов був випущений з кадетського корпусу з присвоєнням йому військового звання корнета по армійської кавалерії і призначений на службу в Західно - Сибірське генерал - губернаторство. З цього часу починаються досить інтенсивний і насичений період його плідної творчої та суспільно - політичної діяльності.\nВлітку 1856 у складі експедиції полковника М.М. Холінтовского Ш. Валіханов здійснив подорож на озеро Іссик - Куль.\nПісля повернення з поїздки Валіханов підготував велику історико - етнографічні роботу під назвою «Записка про киргизів», яка, на жаль, не була опублікована за його життя.\nОсновні твори: «Перекази та легенди великий киргизької сакської Орди», «Тенкрі», «Зразок голосінь», «пісня про Аблаєв», «Про форми казахської народної поезії», «Киргизьке родовід» та інші.\nНародився в листопаді 1841 р. в аулі Жанбурчі, що розташований в нинішньому Затобольском районі Костанайської області. У 1850 р. Ібрая влаштували в Оренбурзьку школу, спеціально відкриту для дітей степової аристократії з метою підготовки писарів і перекладачами для колоніальної адміністрації царизму в Казахстані.\nПісля закінчення навчання він спочатку працював писарем при військовому старшині, потім перекладачем в Оренбурзькому правлінні. З цього часу починається активна громадська, наукова, педагогічна діяльність Алтинсаріно Алтинсаріно. Зблизившись з прогресивним і діячами російської інтелігенції, він став глибше освоювати передові для свого часу педагогічні, наукові, соціально-політичні та філософські ідеї і вчення.\nУ своїй практичній діяльності він виступив як ініціатор створення в Казахстані російсько-казахських шкіл для дітей казахської бідноти, а також спеціальних шкіл для дівчаток-казашек. Так, завдяки його наполегливій клопотанням були відкриті спеціальні школи з інтернатом для казахських дівчаток у м. Іргиз, жіночі училища з інтернатом у Тургау, в Кустанаї, в селищі Карабутак, в м. Актюбе.\nІ. Ібрай активно займався літературною діяльністю. Він відомий як автор чудових віршів, спрямованих на захист бідноти від гноблення з боку можновладців і духовенства, а також багатьох оповідань, які були в основному присвячені дітям і наповнені дидактичним змістом.\nЗначний внесок зробив І. Ібрай у дослідження усної народної творчості казахів, їх звичаїв і традицій. Його дослідження «Нарис звичаїв при сватанні та весілля у киргизів Оренбурзького відомства», «Нарис звичаїв при похоронах і поминках у киргизів оренбурзького відомства» та інших користувалися свого часу широкою популярністю серед вчених кіл Росії не втратили свого значення до сих пір.\nЗа своїми політичними переконаннями І. Ібрай був демократом, боровся за активну участь народу в політичному житті суспільства, за виборність усіх посадових осіб органів управління.\nОсновні твори: «Нарис звичаїв про сватання та весілля у киргизів Оренбурзького відомства», «Нарис звичаїв при похоронах і поминках у киргизів Оренбурзького відомства», «Шаріат іслам» і інші\nАбай Кунанбаєв - видатний казахський просвітитель і демократ, поет і мислитель, основоположник казахської письмової літератури. Народився в 18 р. в Чінгізскіх горах Семипалатинської області в багатій родині старшини роду тобикти - Кунанбая.\nАбай рано почав свою творчу діяльність. За даними Ауезова, вже в неповних 12 років він став складати вірші і поширювати їх серед народу від імені своїх друзів. Починаючи з 1886 р., Абай став розповсюджувати та друкувати свої твори під власним ім'ям. Ним написано достатня кількість змістовних творів, які зачіпають найпекучіші проблеми казахської громадської думки.\nПерша збірка його віршів був опублікований лише після його смерті в 1909 р. у Петербурзі.\nАбай був ворогом експлуататорів і щирим другом та дбайливцем трудящих. У безлічі своїх віршів, таких, як «О, казахи мої! Мій бідний народ »,« Бай живе і охороняє свою худобу »,« звіріє бай »і багатьох інших, поет з глибоким стражданням і співчуттям описує ті неймовірні лиха, на які прирікають казахську бідноту їхні гнобителі.\nВивчення російської культури, вважав Абай, не тільки допомагає пізнання дійсної сутності оточуючого нас світу, а й у певному сенсі може допомогти в боротьбі передових людей проти утисків народу з боку царизму та інших гнобителів.\nУ творчому доробку Абая велику увагу займають проблеми релігії і особливо ісламу. Абай Кунанбаєв критично ставився до представників мусульманського духовенства, вважаючи, що вірою у всемогутність Аллаха вони намагаються прикрити свою мерзенну душу і свої підступні цілі. Однак він рішучим чином оберігав віру у Всевишнього від релігії і не виявляв ніякої схильності ототожнювати релігію з щирою вірою (іман), яка як він вважав, повинна бути заснована на глибокому розумінні суті Божественного духу.\nЦентральним питанням у філософії Абая були морально - етичні проблеми. Основне своє філософський твір «Книга слів» він написав у формі афоризмів.\nПомер Абай у 1904р., Не встигнувши досягти повних 60 років. Весь казахський народ переживав цю подію як свою власну трагедію. Але Абай залишив майбутнім поколінням не тільки свою багату творчу спадщину, а й своїх талановитих учнів.\nОсновні твори: «Книга слів», «Основні положення філософії майбутнього» та інші.\nБатьківщина Шакаріма Кудайбердіева - Передгір'я Чінгістау нинішнього Абаевского району Семипалатинської області. У семирічному віці він залишився без батька, і його прийняв на виховання рідний дядько - великий Абай. Шакар був сином старшого брата Абая Кунанбаєва. До цих пір немає достовірних відомостей про те, як складалися відносини між Абаем і Шакарімом. Але достатньо відомо, що Абай зумів точно вловити здібності свого племінника і направити його на шлях пошуку істини, необхідної не тільки йому одному, але і всім.\nСистематичної освіти Шакар отримав, зате він посилено займався самоосвітою. Коло його наукових інтересів був дуже широкий. Він пристрасно захоплювався літературою, історією, філософією, географією, природничими науками, особливо фізикою елементарних частинок.\nПісля смерті синів Абая Шакар став відлюдником, усамітнився в далеких місцях Чінгістау, де на самоті писав вірші. викладав роздуми і обгрунтовував свої наукові відкриття.\nБагатогранна творча спадщина Шакаріма, досить різноманітне за формою свого вираження, є досить складним за змістом. Особливо важко трактуються його теоретичні, філософські погляди.\nЦентральний об'єкт філософії Шакаріма, звичайно, - людина, він предмет його особливої турботи і уваги. Згідно казахської просвітницької традиції, мислитель вважав, що сутність людини, його природа і призначення полягає в знанні, і насамперед у знанні істини. Але істина не дана людині у відчуттях.\nСам філософ був абсолютно незалежним і мислив самостійно. Тоді він ще не знав, що філософствувати самостійно в суспільстві, що роздирається протиріччями або ж повністю придавленим владою, справа ризикована і далеко не безпечне для мислячої особистості. Згодом він жорстоко поплатився за це. Але що б там не було, Шакар ніколи не відмовлявся від своїх переконань, що формувалися в нього не наспіх, а були результатом тривалих пошуків і наполегливих пошуків і наполегливих досліджень, а також глибоких роздумів. Переконливим свідченням цього є його твір «Три істини», істотним доповненням до якого є його праці «Канони мусульманства», «Родовід тюрків, киргизів, казахів і ханських династій», а також інші продукти його художньої творчості.\nОсновні твори: «Три істини», «Канони мусульманства», «Родовід тюрків, киргизів, казахів і ханських династій» та інші.\nВолодимир Сергійович солов'їв - видатний, істинно геніальний мислитель Росії. Він володів дивовижною ерудицією і перш за все глибоким знанням світових філософських систем і вчень і критикував такі їх недоліки, як абстрактність і однобічність: одні підкреслювали загально і раціоналізм, а інші впадали в протилежну крайність\n- Емпіризм приватне. Гранично вищим єдністю сущого, за Соловйовим, є Бог. Вся глибина повнота сущого припускає принцип абсолютної особистості, енергійному - вольовий, всеблагий, люблячої і милостивої, але караною за гріхи. Саме Бог уособлює позитивної всеєдність сущого. Все матеріальне різноманіття сущого скріплене божественним єдністю. Все матеріальне одухотворено божественним початком, виступаючи в якості світової душі, або Софії, тобто смислонаполненностью речей і подій, що пов'язано з ідеєю творчої майстерності. Таким чином, стрижневим стрижнем філософії Соловйова є філософія позитивної всеєдності. Суще містить в собі благо як прояв волі, істину як прояв розуму і красу як прояв почуття.\nРозглядаючи роль філософії в історії людства, Соловйов ставить питання: «Що ж робила філософія?» - І відповідає: «Вона звільняла людську особистість від зовнішнього насильства і давала їй внутрішній зміст.\nЇм була закладена основа власне філософського принципу всеєдності - оригінального і глибоко продуманого принципу філософії. Соловйов розвинув плодоносну тенденцію до синтезу філософської та богословської думки, раціонального типів філософствування, єднання західної та східної культурних традицій.\nРеальний світ поставав у Соловйова як самовизначення, або втілення абсолютно - сущого, - це тіло чи матерія Божества, субстанціональна премудрість Бога, перейнята початком божественної єдності, посередником між ними виступала Софія - Мудрість Божа.\nЯк центральна фігура в усій історії російської філософської думки, Соловйов зробив величезний вплив на цілу плеяду російських мислителів, які в період поширення марксизму в Росії склав релігійно - філософський напрямок.\nОсновні твори: «Виправдання Добра», «Криза західної філософії», «Філософські початку цільного знання», «Читання про Боголюдства» та інші.\nВеличезне місце в історії російської та світової філософської думки займає великий письменник-гуманіст, геніальний мислитель Федір Михайлович Достоєвський. У своїх суспільно-політичних шуканнях Достоєвський пережив кілька періодів. Після захоплення ідеями утопічного соціалізму стався перелом, пов'язаний із засвоєнням їм релігійно-моральних ідей. Починаючи з 60-х рр.. він сповідував ідеї почвеннічества, для якого була характерна релігійна орієнтованість філософського осмислення доль російської історії. З цієї точки зору вся історія людства поставала як історія боротьби за торжество християнства.\nДостоєвський - один з найтиповіших виразників тих начал, які покликані стати основою нашої своєрідної національної моральної філософії. Він був шукачем іскри Божий у всіх людях, навіть поганих і злочинних. Миролюбство і лагідність, любов до ідеального і відкриття образу Божого навіть під покровом тимчасової гидоту й ганьби - ось ідеал цього великого мислителя, який був найтоншим психологом - художником. Достоєвський робив наголос на «російській рішення» соціальних проблем, пов'язаної з запереченням революційних методів суспільної боротьби, з розробкою теми про особливий історичний покликання Росії, здатної об'єднати народи на основі християнського братства.\nФілософські погляди Достоєвського мають небувалу морально-естетичну глибину. Для Достоєвського «істина є добро, мислиме людським розумом, краса є те ж добро і та ж істина, тілесно втілена в живій конкретній формі». У розумінні людини Достоєвський виступав як мислитель екзистенційно-релігійного плану, який намагається через призму індивідуального людського життя вирішити «останні питання» буття. Він розвивав специфічну діалектику ідеї і живого життя, при цьому ідея для нього має буттєвої - енергейної силою. Сильні релігійні мотиви у філософській творчості Достоєвського суперечливими чином іноді поєднувалися у почасти навіть богоборчою мотивами і релігійними сумнівами. У галузі філософії Достоєвський був радше великим пророчим, ніж суворо логічним і послідовним мислителем. Основні твори: «Злочин і кара», «Ідіот», «Підліток», «Біси», «Брати Карамазови» та інші.\nРосійський релігійний філософ, представник персоналізму. На рубежі 1900-х рр.. перебував під впливом ідей марксизму та неокантіанства, примикав до легального марксизму, надалі звернувся до релігійної філософії; зазнав впливу Достоєвського, Соловйова, Несмелова.\nВідмовляючись моністичний будувати свою філософію, виводити її з єдиного принципу, Бердяєв розгортає її як сукупність декількох незалежних ідейних комплексів, кожний з яких виростає з певної індивідуальної первинності: ідея свободи, ідея творчості, ідея особистості, ідея «метаісторичного» есхатологічного сенсу історії. Загальною основою цих ідей слугує дуалістична картина реальності, в якій взаємно протиставляються два ряди почав: свобода, дух (бог), ноумен, суб'єкт (особистість, «Я»), - з одного боку, необхідність, світ, феномен, об'єкт - з іншого сторони.\nУ вченні з безосновной і безпочаткової свободу як першоджерела, породжує лоні буття Бердяєв слід Беше, сприймаючи його поняття «неісследуемой безодні», що існувала до часу і буття, якогось «ніщо», що тяжіє до того, щоб перетворитися в «щось».\nСенс теорії - в позбавленні від об'єктивації, яка пов'язана, однак, з неусувними властивостями тутешнього буття, тому досягнення цього сенсу мислиться в містичній філософії Бердяєва лише як кінець історії, як радикально інший світ.\nОсобистість у концепції Бердяєва не збігається з емпіричної індивідуальністю; вона мислиться як осереддя всіх духовних і душевних здібностей людини, його «внутрішній екзистенційний центр», що здійснює зв'язок людини з світом творчості і свободи.\nКонфлікт між особистістю і об'єктивації - головний зміст вчення Бердяєва про людину і суспільство. Об'єктивація прагне зробити особистість частиною суспільства і тим поневолити її.\nУ своєму ставленні до християнства Бердяєв різко критикує спотворення його «вічної правди» емпіричної церквою, однак пов'язує сенс творчості й історії з «завершенням християнського одкровення» і створенням оновленого «есхатологічного християнства».\nІдеї Бердяєва мали значний вплив на розвиток французького екзистенціалізму та персоналізму.\nОсновні твори: «Духовна криза інтелігенції», «Сенс творчості», «Про призначення людини», «Самопізнання», «Сенс історії», «Про рабство і свободу людини» та інших\nАнглійський філософ, логік, математик, соціолог, громадський діяч. У галузі філософії виконав складну еволюцію, яку сам він визначив як перехід від платонівської інтерпретації піфагореїзму до томізму. Після короткочасного захоплення неогегельянство в його англійської версії Рассел перейшов до платоновскому варіанту ідеалізму, а потім під впливом Дж.Мура і А. Уайтхеда - до неореалізму. У 20-30-х роках, зблизившись з неопозитивізм, Рассел визнавав реальність лише «чуттєвих даних», трактованих у дусі концепції «нейтрального монізму», згідно з якою витлумачував поняття «дух» і «матерія» як логічної конструкції з «чуттєвих даних». У 40-50-х рр.. Рассел звертається до ідей Юма: він припускає існування фактів, які на відміну від елементів «досвіду», об'єктивні, але об'єктивність їх заснована лише на вірі в буття зовнішнього світу.\nФілософської еволюції Рассела відповідали зміни у змісті проводилась ним широкої програми додатка засобів математичної логіки до теоретико-пізнавальним дослідженням. На неореалістском і неопозитивистской етапах еволюції Рассела ця програма вела до розчинення теорії пізнання в логічному аналізі, але надалі Рассел знову визнав самостійне значення філософських проблем.\nРассел був творцем концепції логічного атомізму (починаючи з 20-х рр..) Та основоположником філософії логічного аналізу. Велике місце в його працях займає розробка філософських питань математики. Відкритий Расселом один з парадоксів теорії множин привів його до побудови оригінального варіанту аксіоматичної теорії множин і до подальшої спробі зведення математики до логіки.\nЗа соціологічними поглядами був близький до психологізму: в основі історичного процесу і поведінки людей, по Расселу, лежать їхні інстинкти, пристрасті. У етики та політики Рассел дотримувався позиції буржуазного лібералізму, виступав проти теорій, які проповідують поглинання особистості суспільством і державою. Він негативно ставився до християнства. Особливістю етичної та суспільно-політичної позиції Рассела була активна боротьба проти фашизму, непримиренність до війни. У 1950 р. Расселу була присуджена Нобелівська премія з літератури.\nОсновні твори: «Проблеми філософії», «Людське пізнання», «Чому я не християнин», «Історія західної філософії» та інші.\nАвстрійський філософ, логік і математик. Представник аналітичної філософії. З 1929 р. жив у Великобританії. У «Логіко-філософському трактаті» (1921 р.) Вітгенштейн під впливом Рассела висунув концепцію логічного аналізу мови, засновану на ідеї так званого логічно досконалого, або ідеального, мови, зразком якого він визнавав мова математичної логіки. Логіко-гносеологічна модель знання, сформульована Вітгенштейнів, представляла собою невиправдану спробу екстраполяції на структуру знання в цілому властивостей приватного логічного формалізму - класичної двозначної математичної логіки. Модель Вітгенштейна виходила з можливості зведення усього знання до сукупності елементарних пропозицій. Твердження логіки і математики розглядалися при цьому як зразок вираження схем формального перетворення змістовних тверджень про світ. Цієї моделі знання Вітгенштейн предпославши онтологічне обгрунтування як доктрини логічного атомізму, яка представляє собою проекцію структури знання, що пропонується логіко-гносеологічної моделлю, на структуру світу. Все, що не вписується в цю модель - традиційна філософія, етика і т.д., - оголошується Вітгенштейнів позбавленим пізнавального сенсу. Філософія визнається можливою лише як «критика мови». Ідеї «Логіко-філософського трактату» були сприйняті логічним позитивізмом, хоча останній і відкидав логічний атомізм Вітгенштейна, як неправомірну метафізику ».\nПочинаючи з 30-х років Вітгенштейн відмовився від односторонньої орієнтації на логіку та ідеї логічно досконалої мови, розглядаючи його лише як одну з можливих «мовних ігор». Абсолютизація логічного моделювання мови змінюється у Вітгенштейна культом різноманіття форм буденної мови та їх емпіричного опису. Вітгенштейн різко виступав проти будь-яких уніфікацій і генералізації в підході до мови, висуваючи концепцію значення як вживання, протиставляючи теорії узагальнення ідею «сімейних подібностей». Ці погляди Вітгенштейга, що знайшли вираження в його посмертне праці «Філософські дослідження», мали великий вплив на розвиток лінгвістичної філософії. У пізній своїй концепції Вітгенштейн займав позицію ідеалістичного конвенціоналізму, згідно з якою мова тлумачиться як продукт довільного угоди.\nОсновні твори: «Логіко-філософський трактат», «Філософія дослідження» та інші.\nШвейцарський психолог і психіатр, засновник одного з напрямків глибинної психології - «аналітичної психології».\nУ 1900-х рр.. співробітник Е. Блейлера в Цюріху розробив техніку вільних асоціацій, перетворивши її в один з основних методів психіатричного дослідження. У 1907-1912 рр.. був одним з найближчих співробітників Фрейда. Перегляд Юнгом основних положень психоаналізу привів до розриву з Фрейдом.\nУ роботі «Метаморфози і символи лібідо» Юнг досліджував спонтанне поява фольклорних і міфологічних мотивів у снах пацієнтів. Виходячи з цього, постулював існування в психіці людини, крім індивідуального несвідомого, яке, за Юнгом, є відображенням досвіду попередніх поколінь, що зафіксували в структурах мозку. Зміст його складає загальнолюдські першообрази - архетипи, динаміка яких лежить в основі міфів, символіки художньої творчості, сновидінь і т.д. Архетипи недоступні безпосередньому сприйняттю і усвідомлюються через їх проекцію на зовнішні об'єкти. Центральну роль серед архетипів Юнг відводив архетипу «самості» як потенційному центру особистості на відміну від «Его» («Я») як центру свідомості. Інтеграція змістів колективного несвідомого - мета прогресу становлення особистості (самореалізації, індивідуалізації). Основне завдання психотерапії - відновлення порушених зв'язків між різними рівнями психіки; в традиційних культурах динамічна рівновага між ними здійснюється, за Юнгом, за допомогою міфів, обрядів, ритуалів як засобів активізації архетипів. У цілому в трактуванні природи архетипів і колективного несвідомого позитивістські ідеї переплітаються Юнга з метафізичними уявленнями про психіку як певної безособової субстанції і т.п. Юнг розробив типологію характерів, в основі якої лежить виділення домінуючої психічної функції (мислення, почуття, інтуїція, відчуття) і переважної спрямованості на зовнішній і внутрішній світ. Зробив більше вплив на порівняльне вивчення релігій, міфології, фольклору, а також естетику та літературно-художню критику.\nОсновні твори: «Психоз і його утримання», «Метаморфози і символи лібідо», «Психологічні типи» і інші.\nНімецький філософ - екзистенціаліст. У світогляд Хайдеггера злилися різні тенденції ідеалістичної філософії кінця 19-початку 20 ст.: Феноменологія Гуссерля Шелера, філософія життя Дільтея, окремі мотиви діалектичної теології. У творі «Буття і час» Хайдеггер ставить питання про сенс буття, який, на його думку, виявився «забутим» традиційної європейської філософією. Намагаючись будувати онтологію на основі гуссерлевской феноменології, Хайдеггер прагне розкрити «сенс буття» через розгляд людського буття, оскільки тільки людині спочатку властиво розуміння буття. За Хайдеггером онтологічну основу людського існування становить його кінцівка, тимчасовість, тому часом має бути розглянуто як найістотніша характеристика буття. Хайдеггер прагне переосмислити європейську філософську традицію, яка розглядала чисте буття як щось позачасове.\nПереживання тимчасовості ототожнюється у раннього Хайдеггера з гострим почуттям особистості. Зосередженість на майбутньому дає особистості справжнє існування, тоді як перевага цього призводить до того, що «світ речей», світ повсякденності заступає для людини його кінцівка. Такі поняття, як «страх», «рішучість», «совість», «вина», «турбота» і т.п., висловлюють у Хайдеггера духовний досвід особистості, відчуває свою неповторність, однократність і смертність. Надалі Хайдеггер намагається осягнути самої людини, виходячи з «істини буття».\nВитоки метафізики походять, за Гайдеггером, до Платона і навіть до Парменід, що поклали початок раціоналістичному розумінню буття, а також розуміння мислення як споглядання вічних ідей, тобто чогось самототожного та тривалим. На противагу цій традиції Хайдеггер вживає для характеристики істинного мислення термін «вслухання»: буття не можна споглядати, йому можна тільки слухати.\nВ останні роки Хайдеггер у пошуках буття все частіше обіцяв свій погляд на Схід, зокрема до дзен-буддизму, яким його ріднила туга за «невимовному» і «невимовного», схильність до містичного споглядання.\nОсновні твори: «Буття і час».\nФранцузький філософ і письменник, представник екзистенціалізму. Формування філософських поглядів Сартра протікало в атмосфері зближення феноменології та екзистенціалізму, вперше здійснене Гайдеггером. Основний трактат Сартра - «Буття і ніщо» - являє собою сплав ідей Е. Гуссерля, Хайдеггера та Гегеля; разом з тим у його «феноменологічної онтології» звучать відгомони картезіанського дуалізму та Фіхтеанскої ідей. З позицій феноменології онтологічна проблема зводиться у Сартра до интенциональном аналізу форм прояву буття в людській реальності. За Сартром подібних форм три: «буття-в-собі», «буття-для-себе» і «буття-для-іншого". «Буття-для-себе» - безпосереднє життя самосвідомості - саме по собі є чисте «ніщо» в порівнянні з щільною масивністю «буття-в-собі» і може існувати тільки як відштовхування, заперечення. «Буття-для-іншого" виявляє фундаментальну кофліктность міжособистісних відносин, прикладом якої для Сартра служить гегелівська модель панського та рабської свідомості.\nЛюдина є всього лише «марне прагнення». Сартр не тільки розвінчати ідею бога, а й розкриває ілюзорність ніцшеанського ідеалу надлюдини як безмежного самоствердження. Свободи людини, за Сартру, є невідчужуваними і незнищенна.\nІдея вільного вибору і викриття згубних ілюзій «поганий віри» утворює лейтмотив драматургії Сартра і його прозової незавершеною тетралогії «Дороги свободи». Після війни, поступово усвідомлюючи розпливчастість свого «екзистенціального гуманізму», Сартр намагається зблизитися з марксизмом (п'єса «Диявол і господь бог»), в той же час не відмовляючись філософських установок онтологічного трактату.\nПідсумок цього процесу - 1-й том «Критики діалектичного розуму з програмою теоретичного обгрунтування» марксистської діалектики. Сартр переосмислює марксистську концепцію соціально-історичної практики у дусі ідеї «екзистенціального проекту» і висуває на перший план поняття «індивідуальної практики».\nОсновні твори: «Буття і ніщо», «Дороги свободи», «Нудота», «Критики діалектичного розуму» та інші.\nФранцузький письменник. Лауреат Нобелівської премії з літератури 1957.Роділся 7 листопада 1913 в алжирській селі Мондові, в 24 км на південь від м. Бон, в сім'ї сільськогосподарського робітника. Батько, за походженням ельзасец, загинув у Першу світову війну. Мати, іспанка, перебралася з двома синами в м. Алжир, де Камю прожив до 1939. У 1930, закінчуючи ліцей, він захворів на туберкульоз, від наслідків якого страждав усе життя. Ставши студентом Алжирського університету, вивчав філософію, перебивався випадковими заробітками. Занепокоєність соціальними проблемами привела його в комуністичну партію, проте через рік він вийшов з неї. Організував самодіяльний театр, з 1938 зайнявся журналістікой.B 1942 вступив у підпільну організацію Опору «Комба»; редагував її нелегальну газету з тією ж назвою. Залишивши в 1947 роботу в «Комба», писав для преси публіцистичні статті, зібрані згодом у трьох книгах під загальною назвою «Злободенні нотатки».\nУ 1953 Камю повертається до театральної діяльності: ставить спектаклі за власним інсценівкам, в т.ч. «Реквієм» за черниці У. Фолкнера, «Біси» Ф. Достоєвського; готується очолити субсидований державою експериментальний театр, чому перешкодила смерть в автомобільній катастрофі 4 січня 1960.\nКамю почав писати, не досягнувши 20 років, перші свої книги - «Зворотний бік і обличчя» і «Шлюбний бенкет» - видав у Алжирі .. Незавершений автобіографічний роман «Перша людина», чернетка якого був знайдений на місці загибелі Камю, опублікований в 1994. «Сторонній» і «Міф про Сізіфа» містять основні ключі до філософії Камю. Свідомість Мерсі, героя Стороннього, пробуджується лише до самого кінця розповіді, коли вона опиняється перед обличчям смертної кари за випадкове, безпричинне вбивство незнайомого араба. Прототип сучасного антигероя, він дратує суддів неприйняттям їх лицемірства і відмовою визнати власну провину. У Міфі про Сізіфа міфологічний герой Сізіф починає там, де скінчив Мерсі. У романі «Чума» епідемія бубонної чуми обрушується на алжирський портове місто. Увага автора зосереджена на групі людей, які, подібно Сізіфові, усвідомлюють марність своїх зусиль і, тим не менше, продовжують працювати не покладаючи рук, щоб полегшити страждання співгромадян.\nОсновні твори: «Сторонній», «Чума», «Падіння», «Міф про Сізіфа», «Бунтуючих людина», «Злободенні нотатки» та інші.\nНімецький філософ і культуролог. Народився 29 травня 1880 в Бланкенбургу (Німеччина). Вивчав філософію, історію, математику та мистецтво в Мюнхенському та Берлінському університетах, докторську ступінь отримав в 1904. Працював учителем у Гамбурзі. Академічну кар'єру почав в Мюнхенському університеті як викладача математики. Намагався зайнятися публіцистикою, однак після приходу до влади нацистів у 1933 і вилучення однієї з його книг вів усамітнене життя.\nУ 1918 вийшов у світ перший том його відомої праці «Занепад західного світу». У цій самій значною зі своїх робіт Шпенглер передбачав загибель західноєвропейської та американської цивілізацій, яка послідує за жорстокою «епохою цезаризму». Сама історія, на його погляд, є калейдоскоп із восьми «органічних» культурно-історичних типів, або культур: єгипетської, індійської, вавілонської, китайської, аполлоновский (греко-римською), магічною (візантійсько-арабської), фаустівської (західноєвропейської) і культури майя. Дев'ята - культура майбутнього, російсько-сибірська.\nНаводячи різноманітні історичні дані, Шпенглер намагався довести дві тези щодо цих культур. Відповідно до першого тези, всі культури, які він розглядав як «організми», слідують одній і тій же схемі розвитку і загибелі, яка розгортається в продовження одного і того ж історичного циклу. Всі вони проходять через стадії перед-культури, культури і цивілізації і відзначені кризами одного і того ж типу і аналогічними подіями і фігурами. Так, Олександр грає ту ж роль в античній культурі, що і Наполеон в західній, аналогічно співвідносяться Піфагор і Лютер, Аристотель і Кант, стоїки та соціалісти. Відповідно до другого тези, кожна культура має свою унікальну «душею», або формою досвіду і творчості, яка виражена в мистецтві, мисленні та діяльності. Західна «фаустівська» душа характеризується прагненням до нескінченності, яке однаково виражено в готичному соборі, обчислення нескінченно малих, музиці Баха, імперіалістичної дипломатії сили, радіо та банківському кредиті.\nОсновні твори «Занепад Європи», «Людина і техніка», «Роки рішень» та інші.\nНімецький філософ, представник екзистенціалізму. Народився 23 лютого 1883 в Ольденбурзі (Німеччина), вивчав право в Гейдельберзькому та Мюнхенському університетах, медицину в Берлінському, Геттінгенському і Гейдельберзькому університетах. У 1909 отримав право займатися медичною практикою. У 1909-1915 працював асистентом лікаря в університетській психіатричній клініці. У 1916 був призначений асистентом з психології, в 1920 асистентом з філософії, а в 1921 професором філософії Гейдельберзького університету. Шлюб з єврейкою в 1910 і політичні переконання привели до його відсторонення при націонал-соціалістів від усіх адміністративних обов'язків у 1933 і від викладацької діяльності у 1937. У 1938 була заборонена публікація праць філософа. Ясперс залишився в Гейдельберзі і багато часу присвятив вивченню Біблії. Після війни (1945) був відновлений на посаді, відкрито висловлював в університеті свої погляди з таких питань, як вина німців і загроза ядерної війни.\nВідомі радіовиступу з проблем політики, а також на філософські теми. Помер Ясперс у Базелі 26 лютого 1969.\nЯсперс зробив вирішальний вплив на екзистенціалізм 20 ст. Він прагнув з'єднати ідеї К'єркегора і Ніцше з традицією академічної філософії, не приймаючи, проте, ні «фанатизму» К'єркегора, ні «несамовитості» Ніцше, ні «індиферентного мислення» університетських професорів. У пізніх роботах він все ж вважав за краще говорити про «філософії розуму» або «світової філософії», а не про «філософії існування». З точки зору Ясперса, важливою передумовою філософування є природничо-наукові знання, хоча сама філософія виходить за межі доступного науці. Лише коли ми просуваємо наукове знання до його меж, перед нами відкриваються нові горизонти. Істина в філософії має яскраво виражений особистісний характер, це не сума догм, але діяльність - відкрита і завжди незавершена, вона осягається вірою і передається іншим людям через звернення до їх існування як вільних особистостей (екзистенції). Філософія сприймається - в особливій міжособистісної комунікації - тільки тими людьми, все буття яких перетворено вірою. Хоча Ясперс цінував те, що він називав «релігією Біблії», він не міг погодитися з претензіями християнства на володіння абсолютною і єдиною істиною і суворо розрізняв віру і знання.\nОсновні твори: «Загальна психопатологія», «Психологія світогляду», «Філософія», «Про істину», «Проблема німецької провини», «Великі філософи», «Філософська віра і одкровення» та інші.\nХОСЕ ОРТЕГА - і-Гассет\nІспанський письменник і філософ, один із видатних інтелектуалів 20 ст. Ортега народився в Мадриді 9 травня 1883. Здобув освіту в Малазі та Мадриді, став доктором філософії у 1904. Вже в 1902 писав статті для газети «Ель Імпарсіаль». Стажувався в Марбурзькому університеті у Германа Когена, який справив на нього значний вплив. У 1910 став професором метафізики Мадридського університету.\nУ 1914 Ортега опублікував свою першу книгу - "Роздуми про Дон-Кіхота" і прочитав знамениту лекцію "Стара і нова політика", в якій виклав позицію молодих інтелектуалів того часу щодо політичних і моральних проблем Іспанії. У 1915 у співпраці з Асорін, Бароха і Пересом де Айела заснував журнал «Іспанія», а в 1917 - «Ель Соль». Незабаром Ортега став відомий в Латинській Америці; в 1916 він прочитав серію лекцій в Аргентині. У 1923 заснував журнал «Ревіста де оксидентом», в якому іспаномовному світу пропонувалися новітні досягнення в області філософії, науки і літератури.\nТвори Ортеги, такі, як "Роздуми про Дон-Кіхота" і "Безхребетна Іспанія" (1921), відображають умонастрій автора як іспанця і європейця. Його інтелектуальні здібності і художній талант очевидні в таких роботах, як "Тема нашого часу" (1923) і "Дегуманізація мистецтва" (1925). Однак саме в пролозі до "Роздуми про Дон-Кіхота" можна знайти головні ідеї філософії Ортеги. Тут він дає визначення людини: «Я є Я і моє оточення», тобто людина не може розглядатися у відриві від його обставин історії. Ортега шукав компромісу між ідеалізмом (перебільшують значення розуму) і реалізмом (перебільшують значення речей) і запропонував філософію життя, з'єднання Я і речей. Всесвітню славу Ортезі принесла його робота "Повстання" масами не мається на увазі пролетаріат. Згідно з Ортегою, людство розділено не на суспільні класи, а на два типи людей: еліту (духовну аристократію) і масу. Остання позбавлена здатності до самооцінки і в результаті невимоглива до себе. Людина «маси» за допомогою, нудний і бажає залишатися таким, яким він є, бути "таким, як усі». Маса, отже, являє собою сукупність індивідів, орієнтованих на життя в масі.\nОсновні твори: "Стара і нова політика", "Роздуми про Дон Кіхота", "Безхребетна Іспанія", "Історія як система", "Повстання мас" та інші.\nФранцузький філософ і історик культури, книги якого про божевілля, соціальних науках, медицині, в'язницях і сексуальності зробили його одним з найбільш впливових мислителів у сучасній французькій літературі. Фуко народився в Пуатьє 15 жовтня 1926 в сім'ї лікаря. Здобувши освіту в Сорбонні, викладав в університеті Клермон-Ферран у 1960-1968, а потім у новому університеті у Венсені. У 1970 зайняв кафедру історії систем мислення в Колеж де Франс.\nФуко вперше виклав свої ідеї в книзі "Історія безумства" в класичну епоху, де стверджував, що в «епоху розуму», коли розум намагається визначити себе, виключаючи будь-які елементи неразумия, виникає зовсім нове розуміння безумства. Нерозумних людей починають укладати в лікарні. В кінці цього періоду винаходять божевільні, а також виникає нова лікарська професія, в завдання яких входить контроль над хворими і жорстке поводження з ними. Інший приклад такої історичної трансформації понять наводиться в книзі "Народження клініки" (1963), просліджуючої поява клінічної медицини в період Великої французької революції. Нові клініки - не просто зміна в медичній практиці, але також зміна в мисленні лікаря. Тепер лікуються окремі органи хворого, а не людина в цілому.\nВсі ці теми розробляються в його головній праці - "Слова і речі" (1966), дослідженні гуманітарних наук і тих структур мислення, які їм передували. Публічний дискурс про працю, життя і мовою - економіка, біологія і філологія - має своє особливе походження, це мутація класичного (картезіанського) аналізу багатства, природної історії і загальної граматики. «Людина», істота, що є одночасно і об'єктом вивчення і його суб'єктом, є побічний продукт нового дискурсу про життя, працю і мовою. Фуко стверджує, що гуманітарні науки повинні мати інший предмет, і книга завершується драматичним, але не цілком ясним міркуванням, за яким виходить, що псевдопредмет «людина» скоро зникне і буде замінений анонімним і автонімним дискурсом, у якому полярне протиставлення суб'єктивного і об'єктивного, притаманне поняття «людина», буде подолано. До головної праці примикає спроба описати нову методологію, зроблена в книзі "Археологія знання" (1969).\nОсновні твори: "Історія безумства в класичну епоху", "Народження клініки", "Слова про речі", "Археологія знання" та інші.\nВеликий італійський художник, винахідник, інженер і анатом епохи Відродження. Леонардо народився в містечку Вінчі (або поруч з ним), на захід від Флоренції, 15 квітня 1452. Він був незаконнонародженим сином флорентійського нотаріуса і селянської дівчини; виховувався в будинку батька і, будучи сином освіченої людини, здобув грунтовну початкову освіту в читанні, листі і рахунку. Можливо, в 1467 (у віці 15 років) Леонардо був відданий в учні до одного з провідних майстрів раннього Відродження у Флоренції, Андреа дель Вероккьо. У 1472 Леонардо вступив в гільдію художників, вивчивши основи малюнка та інших необхідних дисциплін. У 1476 він все ще працював у майстерні Вероккьо, мабуть, у співавторстві з самим майстром До 1480 Леонардо вже отримував великі замовлення, однак у 1482 він переїхав до Мілана. У листі до правителя Мілана Людовика Сфорца він представився як інженер і військовий експерт, а також як художник. Роки, проведені в Мілані, були наповнені різноманітними заняттями. Леонардо написав кілька картин і знамениту фреску «Таємна вечеря» і почав старанно і серйозно вести свої записи. Той Леонардо, якого ми дізнаємося з його нотаток, - це архітектор-проектувальник (творець новаторських планів, які ніколи не були здійснені), анатом, гідравлік, винахідник механізмів, творець декорацій для придворних уявлень, автор загадок, ребусів і байок для розваги двору, музикант і теоретик живопису. Після вигнання Людовика Сфорца з Мілана французами в 1499 Леонардо виїхав до Венеції, відвідавши по дорозі Мантую, де брав участь у будівництві оборонних споруд, а потім повернувся до Флоренції; повідомляється, що він був настільки поглинений математикою, що і думати не хотів про те, щоб взяти у руки пензель. Протягом дванадцяти років Леонардо постійно переїжджав з міста в місто, працюючи на знаменитого Чезаре Борджіа в Романьї, проектуючи оборонні споруди (так і не збудовані) для Пьомбіно. У Флоренції він вступив в суперництво з Мікеланджело; кульмінацією цього суперництва стало створення величезних батальних композицій, які два художники написали для палаццо делла Сіньорія.Затем Леонардо задумав другого кінний монумент, який, подібно до першого, так і не був створений. Всі ці роки він продовжував заповнювати свої зошити різноманітними ідеями на такі різні сюжети, як теорія і практика живопису, анатомія, математика і політ птахів. Але в 1513, як і в 1499, його покровителі були вигнані з Мілана. Леонардо виїхав до Риму, де провів три роки під заступництвом Медичі. Пригнічений і засмучений відсутністю матеріалу для анатомічних досліджень, Леонардо возився з експериментами та ідеями, які ні до чого не приводили.