ПОЛАБСЬКО-ПОМОРСЬКІ СЛОВЯНИ (УІІІ-ХІІ СТ.)\nНазвание работы: ПОЛАБСЬКО-ПОМОРСЬКІ СЛОВЯНИ (УІІІ-ХІІ СТ.)\nОписание: Розселення полабськопоморських племен Франкословянське протистояння Вендська держава словян Підкорення німцями полабських словян РОЗСЕЛЕННЯ ПОЛАБСЬКОПОМОРСЬКИХ ПЛЕМЕН Помітну роль в історії середньовічної Європи відігравали найзахідніші словянські племена які займали територію між річками Лаба Ельба та її притоками Салою Зааном на заході та Одрою Одером на сході.\nПОЛАБСЬКО-ПОМОРСЬКІ СЛОВ'ЯНИ (УІІІ-ХІІ СТ.)\nРозселення полабсько-поморських племен\nВендська держава слов'ян\nПідкорення німцями полабських слов'ян\nПомітну роль в історії середньовічної Європи відігравали найзахідніші слов 'янські племена, які займали територію між річками Лаба (Ельба) та її притоками Салою (Зааном) на заході та Одрою (Одером) на сході. У нижній течії Лаби й на північ, до Балтійського моря, жили ободрити (бодричі). На схід та в південно-східному напрямку від них — лютичі (велети). У межиріччі Сали і Бобра (притоки Одри), до Рудних гір на півдні -- серби-лужичани. Наприкінці VIII ст. вони створили племінні союзи: бодрицький, лютицький і сербський. На схід від полабських племен на Балтійському узбережжі жили поморські слов'яни.\nУперше про полабських слов'ян згадують франкські пам'ятки VIII ст. Найбільшу кількість відомостей про них можна знайти в "Літописі" та в "Житії Карла Великого", написаних радником імператора Ейгардом; у "Саксонських діяннях" ченця Відукінда; у "Хроніці" подій X ст. єпископа Мерзебур-зького Титомира; в "Діяннях первосвященика Гамбурзької церкви" каноніка Адама Бременського; у "Слов'янській хроніці" священика Гельмольда; в "Житії Св. Оттона" єпископа Бамберзького тощо. Археологічні дослідження показують, що слов'янські поселення в цьому регіоні з'явилися набагато раніше.\nДжерела VIII ст. свідчать про існування у полабських слов'ян сталих надплемінних форм об'єднання, в межах яких указуються назви дрібніших племен і родів. У наступний період процес оформлення великих племінних союзів сягнув завершальної стадії: сильні й багаті племена підпорядковували слабших сусідів і домінували в заснованих ними військово-територіальних союзах.\nЗгідно з повідомленнями історичних джерел, на території полабських племен було чимало міст. Хоча це були скоріше не міста, а укріплені городища, що виступали як центри територіальних громад, де проводилися народні збори й містилися культові споруди. Для полабських слов'ян ІХ-Х ст. була характерною сусідська община. Кожний рід, шляхом жеребкування, отримував певний земельний наділ, мав власні засоби праці, користувався общинними угіддями, міг вільно розпоряджатися зібраним урожаєм. Однак уже наприкінці X— XI ст. у полабських слов'ян відбувається процес соціальної диференціації. Відтепер вільний общинник (смард) потрапляє в залежність від племінної верхівки.\nОснову господарства становило рільництво, слов'яни вирощували як зернові, так і технічні культури. Високого рівня розвитку сягнули тваринництво, садівництво та городництво. УIX ст. ремесло відокремлюється від землеробства. Найбільших успіхів полабські ремісники досягай в обробці заліза, гончарстві, у теслярстві й столярстві. Слов'яни активно торгували зі своїми сусідами зерном, рибою, сіллю, медом, худобою та рабами. На Балтиці слов'янські купці успішно конкурували з німцями і данцями. Основними центрами торгівлі вважалися Волін та Щецин.\nПолабські слов 'яни сповідували поганство, що тривалий час залишалося символом їхньої незалежності. Обожнюючи явища природи, слов'яни створили власний пантеон богів, яких здебільшого вшановували тільки в цьому регіоні. Жерці вбиралися в білий одяг, були досить заможними й відігравали чільну роль у суспільстві.\nДержавотворчий процес у полабських та поморських слов 'ян відбувався повільно. На розвиток суспільних відносин негативно впливала постійна зовнішня загроза.\nПолабські та поморські племена суттєво відрізнялися як за рівнем організації, так і за могутністю князівської влади. Якщо в бодричів влада зосереджувалася в руках князя, то в лютичів усім керували народні збори. У поморських слов'ян за наявності князя владу фактично захопила торговельна верхівка.\nФРАНКО- СЛОВ'ЯНСЬКЕ ПРОТИСТОЯННЯ\nСтановище полабських слов'ян, які вже були об'єднані у племінні союзи, багато в чому залежало від інтенсивності міжплемінних усобиць, а також стосунків із західними сусідами: германцями, саксами, данцями та ін. Прагнення слов'ян забезпечити собі життєвий простір і нормальні умови для розвитку у цьому регіоні Центральної Європи вступали в суперечність з агресивними замірами імператора Карла Великого (768-814).\nУпродовж усієї лінії кордону Франкської держави на сході — від Балтійського до Адріатичного морів вона межувала із західнослов'янськими племенами. З півночі до Рудних гір тягнулися землі полабських слов'ян, а далі на південь жили чехи, морави, словенці (хоружани) та хорвати. З кожним із цих племінних союзів відносини у Франкської держави складалися по-різному. З одними — наприклад з бодричами, хору-танами та хорватами — укладалися союзи, з іншими велися війни. Франки неодноразово вторгалися на землі лютичів і лужицьких сербів, які відповідали нападникам тим самим. Так, лютичі знищували франкські фортеці на Нижній Лабі, а серби спустошували Південну Саксонію і Тюрингію. Інколи слов'яни об'єднувалися з данцями проти франків.\nІмператор Карл приділяв велику увагу зміцненню своїх східних кордонів. На півночі Шлезвігу було закладено Дансь-ку марку, яка мала відокремити данців від слов'ян і захитати Саксонію з півночі. На південь, через Нордальбінгію (Голь-штайн), проходив Саксонський рубіж, спрямований проти поморських слов'ян. Від Лаби до Дунаю простягався створений на початку IX ст. Сербський рубіж. Він являв собою укріплену лінію з містами — опорними пунктами (Бордовик, Магдебург, Ерфурт, Форгайм, Регенсбург, Лорх), які водночас були місцями торгівлі франків зі слов'янами. Далі, на Середньому Дунаї, франки заснували Східну (Паннонську) марку, а завершувала лінію оборони Фріульська марка.\nБодричі, які постійно ворогували з саксами, були союзниками франків, тоді як лютичі допомагали саксам у 'їхній боротьбі з франками. Намагаючись нейтралізувати лютичів, імператор Карл організував похід проти них разом з бодричами, очолюваними князем Вільчаном, і сербами, Франко-слов'ян-ське військо спустошило землі лютичів, а їхній князь Драго-вит змушений був визнати зверхність франкського імператора. Бодричі згодом виступили союзниками франків у війні проти саксів, у якій згодом загинув їхній князь Вільчан.\nУ 804 р. Карл не тільки посприяв приходові до влади нового князя бодричів Дражка, а й подарував своїм союзникам відвойовану в саксів Нордальбінгію. Проте незабаром союзники саксів — ланці — разом з лютичами розорили землі бодричів, від яких при цьому відпали племена глинян і смо-лян. У відповідь Карл Великий заснував Франкську марку з фортецею на лівому березі Лаби (на протилежному березі річки були землі колишніх союзників бодричів — глинян і смолян). Спроба лютичів зруйнувати укріплення спричинила у 812 р. новий похід франків, який завершився остаточним підкоренням слов'ян. Ще раніше, у 805-807 рр., франки спустошили землі лужицьких сербів, гломачів і чехів. Переможені визнали свою залежність від Франкської держави й зобов'язалися сплачувати данину.\nУ 810 р. лютичі повстали проти франків. Разом із саксонцями — своїми союзниками — франки у 812 р. примусили повсталих слов'ян укласти мир. Проте у 816 р. лютичі знову підняли повстання проти загарбників. Імператор франків Лю-довік І Побожний (814—840) виступив у новий похід, скориставшись як приводом для втручання у справи бодричів змаганням правлячої верхівки за князівський трон. Конфлікт тоді вдалося уладнати, а князем бодричів проголосили Чер-дага. Людовік І продовжував владно опікувати полабських слов'ян, здійснюючи в їхніх землях судочинство, відлучаючи або призначаючи князів.\nВЕНДСЬКА ДЕРЖАВА СЛОВ’ЯН\nСкориставшись ослабленням Франкської держави, викликаним династичними чварами, полабські слов 'яни вже з 30-х років\nIX ст. поступово позбавляються залежності. Вони знищують франкські опорні пункти й залоги, здійснюють напади на поселенців у німецьких марках тощо. Коли довготривала усобиця між онуками Карла Великого завершилася у 843 р. поділом імперії, правитель Східно-франкського королівства Людовік (Людвіг) II Німецький (843-876) мусив мати справу зі значною політичною силою, якою на той час стали слов'яни, — з Великоморавською державою.\nПоки тривали внутрішні усобиці між німецькими рицарями, полабські слов'яни, разом з угорцями, данцями та нор-маннами, нападали на німецькі землі й спустошували їх. Німецька верхівка, як тільки владнала спірні питання, вирушила в похід проти слов'ян. Перший король Саксонської династії— Генріх І Птахолов (919-936), перетнувши Лабу, напав у 927 р. на лютицьке плем'я стодорян. У результаті цього нападу німці захопили міста-фортеці Гана та Бранібор (Бранденбург). У 928 р. Генріх І скорив лютицькі племена ро-тарів і гломачів, примусивши їх сплачувати данину.\nОднак тоді німці ще не мали достатньо сил для остаточного підкорення полабських слов'ян, більшість яких і надалі жила за власними звичаями та вірою. Лише в землях лужицьких сербів німці почувалися більш-менш упевнено.\nОттон І Великий (936—973), який прийняв титул імператора Священної Римської імперії германської нації, продовжуючи східну політику свого батька, вирішив змінити тактику боротьби. Відтепер попереду завойовників рухались римо-ка-толицькі місіонери. Християнізація слов 'ян стала для німців одним із засобів зміцнення свого впливу. Для єпископських кафедр і монастирів виділялися, за рахунок місцевих жителів, найкращі землі. Слов'янську людність змушували сплачувати десятину та інші податки. Богослужіння для слов'ян відправлялися латинською мовою.\nОттон І сприяв розселенню німецьких колоністів у прикордонних марках, створених на слов'янських землях, призначаючи маркграфів, які мали проводити політику онімечення корінного населення. Для досягнення цієї мети використовувалися різноманітні засоби. Так, один із маркграфів, запросивши до себе в гості ЗО слов'янських князів, убив їх під час бенкету.\nНаприкінці X ст. політика "тиску на Схід" ослабла. У слов'янських землях спалахнули антинімецькі повстання. Першими виступили лютичі, які в червні 983 р. відбили у німців добре укріплені міста Гавельберг і Бранибор. Незабаром воєнні дії перекинулися за Лабу — на територію, що належала німцям. Перемога повстання дала змогу лютичам визволитись від принизливої залежності й припинити сплату данини.\nЕстафету визвольної боротьби згодом перехопили племена бодринів, котрі в 1002 р. повстали проти засилля німців. У ході боїв вони не тільки неодноразово завдавали їм поразок, а й захопили фортецю Гамбург. Повстанці перестали сплачувати данину, руйнували церкви, звільнюючи свою землю від німецьких колоністів. 1 лише землі лужицьких сербів залишалися залежними від німців.\nЗавдяки успішній визвольній боротьбі XI ст. стало добою процвітання полабсько-поморських слов'ян. Вони не тільки мали значні здобутки в розвитку економіки й торгівлі, а й створили власну державу. До складу Вендської держави увійшли племена лютицького та бодрицького союзів, а також частина поморських слов'ян.\nПершим правителем Вендської держави став бодрицький князь Готшалк (1044—1066). На жаль, про внутрішній устрій нового державного об'єднання майже нічого не відомо. Ймовірно влада князя, який охрестився, мала вкрай авторитарний характер. Із власних дружинників він створив нове вельможне панство, яке цілком залежало від його волі. Політика Готшалка викликала протести не тільки родової знаті та духовенства, а й широких верств населення, які вбачали в особі князя-християнина насамперед німецького ставленика. Прагнучи зміцнити свою владу за допомогою християнської церкви, він жорстоко переслідував прибічників поганства, намагаючись у такий спосіб підірвати вплив родоплемінної знаті. Незабаром його було вбито в ході чергового повстання.\nЗа правління Готшалка слов'яни постійно воювали з дан-цями, німцями та норманами. Численні слов'янські загони вдиралися до Саксонії і лише ціною великих зусиль німцям вдалося відстояти свої землі. Так, у 1055 р. загін лютичів завдав нищівної поразки саксонському війську. У відповідь, наступного року імператор Священної Римської імперії — Генріх III (1039—1056) — вирядив велику армію в землі лютичів, але слов'яни загнали її в багна, де винищили майже всю. Хроністи повідомляли, що Генріх III помер від прикрості, дізнавшись про цей розгром. Наведені факти свідчать про те, що Вендська держава у військовому відношенні була тоді досить потужною.\nНа добу існування Вендської держави припадає процес по-кріпачення вільних общинників. З метою закріплення своєї влади над селянами, князі часто зверталися по допомогу до німців і намагалися насаджувати у власних маєтностях християнство. Всі ці насильницькі дії викликали обурення населення й призводили до повстань. У ході одного з таких народних заворушень в останній третині XI ст. князем бодричів став Крутий. Скориставшися з ослаблення Німеччини, він розширив кордони Вендської держави до Північного моря. Однак, як і його попередники, новий правитель став жертвою інтриг родоплемінної знаті. І хоча окремі племена продовжували чинити опір німецькій агресії, Вендська держава, ослаблена внутрішніми династичними чварами, остаточно розпалася десь у 1129 р.\nПІДКОРЕННЯ НІМЦЯМИ ПОЛАБСЬКИХ СЛОВ’ЯН\nЗавершальний етап боротьби полабських слов'ян проти німецької експансії припадає на XII ст. Спочатку було підкорено племена лютицького союзу. В 1134 р. брандербурзький маркграф Альбрехт Ведмідь отримав від імператора Священної Римської імперії землі в лен на лівому березі Лаби (в межах Північної марки), що лежали навпроти (через річку) території лютичів. Шляхом віроломства і втручання у чвари лютицької правлячої верхівки Альбрехт Ведмідь приєднав до інших своїх володінь землі лютицького союзу.\nНаступ проти племен бодричів очолив Генріх Лев, який у 1142 р. став герцогом Саксонії. Замість участі в Другому хрестовому поході йому та іншим північнонімецьким рицарям було дозволено здійснити хрестовий похід проти сусідніх слов'янських племен з метою їх християнізації. Похід хрестоносців на землі бодричів у 1147 р. зустрів масовий опір, який очолив князь Ніклот. На цей раз спроба підкорити слов'ян завершилася повним провалом. Ще досить тривалий час Ніклот згуртовував навколо себе різні слов'янські племена для спротиву німецькій експансії.\nПроте "тиск на Схід" не припинявся. Черговий похід, який очолив Генріх Лев у 1160 р., завершився підкоренням бодричів. Князь Ніклот загинув у бою, а опір слов'ян було жорстоко придушено.\nЗ більшої частини захоплених земель Генріх Лев у 1170 р. створив Мекленбурзьке герцогство, а решту поділили між собою інші учасники походу. Загарбники й надалі утискували і знищували слов'ян, відбирали в них землю та витісняли до місць, непридатних для нормального існування.\nПроте опір полабських слов'ян тривав. У 1164 р. спалахнуло чергове повстання бодричів, яких підтримали інші племена. Повсталих очолив син князя Ніклота — Прибислав. Для протидії слов'янам Саксонія, Бранденбург і данці вирішили укласти воєнний союз. Князь Прибислав мусив відступити на північ, до узбережжя Балтики, звідки робив успішні наскоки на терени, загарбані німцями. Тоді Генріх Лев домігся підписання угоди з Прибиславом, у результаті якої в Примор'ї, між Лабою і Одрою, було створено напівзалежне слов'янське князівство, де насильно запроваджувалися католицизм та німецькі порядки.\nВнаслідок продовження експансії, вже до кінця XII ст. полабські слав 'яни остаточно втратили незалежність, а німці назавжди утвердилися між Лабою і Одрою.\nІнакше розгорталися події на землях поморян. Уже наприкінці X ст. поморські слов'яни увійшли до складу ранньофеодальної Польської держави, а наприкінці XII ст. — до Священної Римської імперії, де були згодом остаточно асимільовані.\nТривала боротьба за право на існування, проти німецької експансії виснажила сили полабсько-поморських слов 'ян. Нескінченні війни призвели до загибелі людей та самобутньої слов 'ян-ської культури, що розвивалася протягом століть у Центральній Європі. Після остаточного підкорення місцевої людності й загарбання її земель швидкими темпами відбуваються колонізація, понімечення й асиміляція.\nГрацианский Н. П. Борьба славян й народовПрибалтики с немецкой агрессией в средние века. Москва, 1943.\nИстория южньїх й западньїх славян: Курс лекций. Москва, 1979.\nЛюбавский М. История западньїх славян. Москва, 1918.\nНадерле Л. Славянские древности. Москва, 1956.\nСедов В. В. Славяне в раннєє средневековье. Москва, 1995.\nФлоря Б. Н. Отношения государства й церкви у восточньїх й западньїх славян. Зпоха средневековья. Москва, 1992.\nФормирование раннефеодальньїх славянских народностей. Москва, 1981.\nЧерниловский 3. М. Возникновение ранне-феодального государства у прибалтийских славян. Москва, 1959.\nЧОРНОГОРІЯ В /-XV ст.\nПерші державні утворення на території\nОб'єднання Зети з Рашкою та його\nЗета між Венецією і Османською\nПЕРШІ ДЕРЖАВНІ УТВОРЕННЯ НА ТЕРИТОРІЇ ЧОРНОГОРІЇ\nПерша назва, під якою Чорногорія згадує - ться в історичних джерелах, — Дукля -походить від імені римського імператора Діоклетіана та слов'янського варіанта цього імені — Дуклян. Від XIIст. топонім "Дукля " дедалі частіше поступається місцем іншому — "Зета", який на досить тривалий час закріплюється за територією від міст Драч і Бар до сусідньої Травунії, від Скадар-ського озера й міста Скадар до Шви.\nУ найдавніших з відомих хронік і літописів згадуються три міста: Градац (нинішня Будва), Нови Град (тепер, імовірно, Превлака) та Лонтодокла (місцеположення невизначене). Найбільшим і найважливішим містом краю була давня Діоклея (Доклея), назва якої згодом поширилася на всю область, проте в X ст. її було зруйновано.\nУ X ст. сербські племена, що населяли Дуклю, на деякий час приєднались до державного утворення жупана Чеслава Клони-мировича. Однак після його смерті (бл. 960 р.) вони продовжували існувати у вигляді окремих невеликих племінних об'єднань, які визнавали зверхність Візантії.\nКоли наприкінці X ст. македонський правитель Самуїл підняв повстання проти візантійського імператора й почав здобувати одну перемогу за іншою, дуклянський князь Володимир опинився серед тих небагатьох балканських вождів, які не тільки не підтримали повстанців, а й вчинили їм запеклий опір. Володимир керував територією, що охоплювала всю сучасну Чорногорію і частину Північної Албанії. Сили виявились нерівними. Володимир мусив шукати порятунку у важ-кодоступних горах, а згодом здався Самуїлові й був ув'язнений у місті Преспа. Дукля увійшла до новоствореної держави царя Самуїла, який мудро повернув її Володимирові на умовах його васальної залежності. Існує версія, що цьому сприяв шлюб Володимира з дочкою Самуїла Косарою, яка побачила молодого князя у в'язниці й закохалася в нього. Родинні зв'язки сюзерена й васала практично гарантували стабільність їхнього союзу, хоча ці гарантії грунтувалися головним чином на особистих рисах характеру Володимира.\nПісля смерті Самуїла (1014р.) й захоплення влади його небожем Йованом Владиславом князь Володимир, сам того не відаючи, потрапив до кола осіб, яких новий македонський правитель запідозрив у прагненні успадкувати престол. Володимира запросили до Преспи й, за наказом Владислава, забили на майдані перед церквою 22 травня 1016 р., а його землі захопив кривдник. Культ князя-мученика Володимира, що став жертвою віроломства, зберігається в сербській православній церкві по сьогодні.\nУ XI ст. Дукля, першою з історичних сербських територій, на певний час визволилася з-під зверхності Візантії. Це вивело її на провідне місце серед інших земель, заселених етнічними сербами, забезпечивши у цей період перевагу над іншим центром загальносербської інтеграції — Рашкою.\nПроцес визволення розпочався, коли в 1040 р. спалахнула низка повстань слов'янських племен проти візантійського панування (під владу Візантії всі південні слов'яни, крім словенців, повернулися після розпаду Македонського царства у 1018 р.). Повстання в Дуклі очолив князь Стеван Воїслав, син князя Драгомира, вбитого колись городянами Котора. Воїслав швидко заволодів майже всією Дуклею — від Захум'я до Скадарського озера.\nВоїславу щастило й у наступні роки, з честю для себе і з користю для держави він знаходив вихід із найскрутніших ситуацій. На перших порах це виявилося в тому, що Візантія не квапилася виряджати проти нього каральної експедиції, зосередившись на придушенні повстань на інших теренах. Гнів візантійців Воїслав викликав сам: буря розбила корабель, який відвозив візантійському імператорові Михаїлу багато золота, і викинула його на дуклянський берег; золото потрапило до рук Воїслава, який категорично відмовився повертати скарб справжньому власникові. Після цього Михаїл вирішив покарати непокірного дуклянського князя відразу й за повстання, й за золото. Імператор направив проти нього військо під проводом Георгія Провата. Чорногорці вщент розбили загін Провата, який потрапив у засідку, влаштовану дуклянами в одній з ущелин. Повторити спробу покарати Воїслава негайно візантійцям не дали змоги несприятливі обставини: спочатку перейшли в наступ повстанці з іншого племені, очолювані Деляном, згодом передчасно помер імператор Михаїл (1041 р.).\nНову каральну експедицію проти Дуклі послав уже імператор Константин IX Мономах, який захопив престол у червні 1042 р. після запеклих усобиць. Для того, щоб уберегти себе від неприємних несподіванок і забезпечити успіх операції, Константин вирішив залучити до боротьби проти Дуклі її сусідів — жупана Рашки, бана Боснії і князя Захум'я. Це йому вдалося завдяки щедрим дарункам і принадним обіцянкам.\nВоїслав опинився поміж двох огнів: візантійське 60-тисячне військо під проводом намісника області Драч Михаїла наступало на нього з південного сходу, а з заходу рухались об'єднані загони расціян, боснійців і захумців, очолювані захумсь-ким князем Лютовидом (Людевитом). Дукляни вже в котрий раз у своїй історії — і далеко не востаннє — знайшли порятунок високо в горах. Візантійці зібрали багату данину з приморських районів Дуклі, проте на зворотному шляху, в міжгір'ї поблизу Сутормана, їх атакували війська Воїслава. Візантійці зазнали нищівної поразки, втративши майже 40 тис. чоловік. Незабаром така ж доля спіткала військо Лютовида в битві проти дуклянської армії під командуванням Гоїслава, одного з синів Воїслава, Це сталося наприкінці 1042 р. Воїслав іще більше зміцнив своє становище, захопивши до того ж нові землі: область Требине з Конавлем і частину приморського Хуму (до півострова Стон).\nПісля цього Візантія, змушена відбивати дедалі активніші напади русичів (1043 р.), норманів і печенігів, на тривалий нас відмовилася від активних дій проти Дуклі, що дало можливість Воїславові успішно розв'язувати проблеми у відносинах з безпосередніми сусідами. Після смерті Воїслава (бл. 1050 р.) діяльність у тому ж напрямі продовжував його син Михайло (1050—1081), який успадкував батьківський престол. Михайло навіть налагодив тісніші зв'язки з Візантією. Він одружився з візантійською принцесою, а також дістав титул протос-патора, визнавши зверхність Візантії (1053 р.). Піти на такий крок Михайла, мабуть, змусила постійна небезпека нової війни з імперією. Це небезпека значно зросла після вирішальної перемоги візантійців над печенігами.\nНа початку 70-х років XI ст. слов'яни Македонії зробили спробу скористатися з усобиць, породжених боротьбою за візантійський престол, і визволитись з-під зверхності Константинополя. Князь Михайло підтримав македонців, вирядивши до них свого сина Бодина (1073) із загоном у 300 вояків, очолюваним воєводою Петрилою. У місті Призрен, згідно з традицією, що склалася за царя Самуїла, Бодина проголосили "болгарським царем", надавши йому ім'я Петро (так звали останнього болгарського царя). Повстанці зазнали поразки. Сам Бодин потрапив до рук візантійців, і його відправили як в'язня до Константинополя, де тривалий час утримували в одному з монастирів. Згодом Бодин утік і повернувся на батьківщину. Гнів Візантії відчули на собі не лише македонці, а й князь Михайло: каральна експедиція проти нього була стрімкою і напрочуд успішною для його противників. Візантійці в кількох сутичках розбили дуклян (у цих битвах загинули всі сини князя Михайла, крім полоненого раніше Бодина), взяли заручників, розмістили свої гарнізони у найбільших населених пунктах уздовж кордону, зруйнували місто Преспу. Мрії Михайла про єдину державу дуклян, расціян і македонців на чолі з ним самим не здійснилися.\nТим часом Балканський півострів привернув увагу Римської курії. Папа Григорій VII розгорнув активну діяльність, спрямовану на посилення католицького впливу на балканських слов'ян. У 1077р. Михайло отримав від папи королівську корону. Усі попередні державні утворення в цьому регіоні Балкан не вважалися легітимними, оскільки, згідно з тогочасними уявленнями, право на владу той чи інший правитель діставав тільки з Риму або Константинополя. Михайло розв'язав цю проблему, здобувши правове потвердження своєї влади в тій самій формі, що й більшість інших європейських державців.\nМихайлові належить першість у реалізації ще однієї ініціативи, надзвичайно важливої з огляду на утвердження реального суверенітету держави. Він розпочав переговори з Римом стосовно заснування в Дуклі архієпископства для дуклян-католиків. Незважаючи на певну млявість, переговори зрештою завершилися цілком успішно для дуклян. 8 січня 1089р. в місті Бар виникло окреме католицьке архієпископство.\nБодин здобув корону в тяжкі для Дуклі часи, коли складні й суперечливі політичні процеси тривали як усередині країни, так і поза нею. У боротьбі Візантії та норманів за домінування на Балканах король Бодин вичікував, не виступаючи відкрито на боці жодного із суперників. Уміло балансуючи й максимально використовуючи переваги моменту, Бодин здійснив низку успішних походів, унаслідок яких відновив свою владу над Рашкою та Боснією, втрачену під час змагань за батьківський престол. Рашка після цього стала звичайною областю Дуклі; керувати нею Бодин доручив двом своїм підлеглим — Вукану і Марку. Намісником Боснії він призначив князя Стевана.\nБодин робив спроби збільшити свої володіння й за рахунок територій Візантії, намагаючись захопити область Драч і Дубровник.\nПід час походу на візантійські землі в 1090 р. військо Бо-дина було розбите, а сам він потрапив у полон, звідки, щоправда, швидко врятувався й повернувся додому. В 1091 р. Бодин разом із рашківським жупаном Вуканом вирушив у черговий похід, але незабаром повернувся до своєї столиці Скадара. Поступово Бодин зосередив увагу на боротьбі проти деяких своїх родичів, які намагалися усунути його від влади. Він змусив внутрішніх противників утікати спочатку до Дуб-ровника, а потім — до Константинополя.\nОсобистий успіх Бодина в боротьбі за владу не посприяв дальшому зміцненню його держави. Навпаки, центральна влада швидко ослабла, й розпочався занепад Дуклі. Ситуацію погіршували чвари всередині правлячої династії, а також поступове посилення сусідньої Рашки.\nБодин помер на зламі ХІ-ХІІ ст. Його смерть спричинила черговий спалах династичних усобиць, які врешті-решт призвели до того, що Дукля остаточно втратила провідну роль у регіоні, заселеному сербами. Наступним королем Дуклі став брат Бодина — Доброслав. Такий розвиток подій не влаштовував імператора Алексія, який вирішив втрутитися в династичні суперечки. Він направив проти Дуклі військо, а з ним і тих родичів Бодина, які колись утекли до Константинополя. Проте їх випередив інший претендент на дуклянський престол — Кочапор, один з бодинових дядьків. Спираючись на політичну та військову підтримку жупана Рашки Вукана, Кочапор захопив владу в країні, а Доброслава ув'язнив.\nСуперництво Дуклі і Рашки за лідерство серед сербських земель у цей час загострилося, і Кочапор відмовився від патронату жупана Рашки, намагаючись зберегти за Дуклею провідне місце серед інших сербських державних утворень. Він усі-ляко уникав відкритої воєнної сутички з Рашкою, активно збираючи навколо себе інші території, де проживали серби. Кочапор одружився з дочкою боснійського бана, прагнучи в такий спосіб утвердити дуклянсько-боснійський союз проти Вукана. Однак під час одного з походів до Хумської області Кочапор загинув.\nУ боротьбі за дуклянський престол у цей час виразно простежується протистояння двох угруповань, одне з яких підтримувала Візантія, а інше — Рашка. Після смерті Кочапора королівські регалії перейшли до Володимира, сина найстаршого з бодинових братів, який після одруження з дочкою рашків-ського жупана Вукана підпав під вплив свого тестя. Через певний час ініціативу перехопила вдова Бодина — Яквінта. їй вдалося посадити на трон прямого Бодинового спадкоємця — його сина Джордже. Цьому значною мірою сприяла смерть Вукана й перехід влади в області Рашка до Уроша. Урош і Джордже вважали Візантію головним ворогом як Рашки, так і Дуклі, й продовжували інтеграцію двох провідних сербських територій, що її започаткував Вукан. Такий перебіг подій викликав гостре невдоволення Візантії. Візантійська армія, очолювана майбутнім імператором, а на той час намісником області Драч — Іоанном Комніном, — завдала поразки війську Джордже й захопила столицю Дуклі (Скадар). Візантійці посадили на трон представника роду Бранісавлевичів (з нього ж походив і Кочапор) Грубешу.\nПротягом кількох наступних років дуклянський престол ще двічі переходив від одного до іншого представника про-рашківської або провізантійської орієнтації. Спочатку Джордже з допомогою Рашки повернув собі трон, перемігши Грубешу в битві поблизу Бара (сам Грубеша в цій битві загинув). Невдовзі Бранісавлевичі, за підтримки Візантії, завдали поразки війську Джордже, а його самого захопили в полон і відправили до Константинополя, де він незабаром помер. Королем Дуклі проголосили Градихну Бранісавлевича, який визнав зверхність Візантії.\nУнаслідок усобиць всі сербські терени знову потрапили під владу Константинополя. Крім того, Дукля та Рашка тимчасово пішли різними шляхами, занедбавши традиції об'єднання сербських племен, закладені Чеславом, Михайлом і Бодином, Від них відокремилася Боснія, яка незабаром поступово підпала під вплив Угорщини.\nОБ'ЄДНАННЯ ЗЕТИ З РАШКОЮ ТА ЙОГО НАСЛІДКИ\nВід середини XII ст. Дукля, що відтоді дедалі частіше фігурує в історичних, джерелах під назвою Зета, остаточно втрачає як власну державність, так і провідну роль в об'єднанні сербських країв.\nВідбувається перерозподіл сил і серед впливових сусідів Зети й Рашки: на одне з помітних місць у регіональних політичних процесах висувається Угорщина, яка поступово стає основним конкурентом Візантії в боротьбі за домінування на Балканах. Угорщина починає якнайактивніше впливати й на перебіг подій у сербських землях, намагаючися привернути на свій бік найбільших сербських можновладців. Унаслідок візантійсько-угорського протистояння чвари в Зеті й Рашці поновилися з іще більшою гостротою: Урош II, який у своїй політиці, ймовірно, спирався на підтримку угорців, поступився короною своєму молодшому братові Белошу, якого, у свою чергу, досить швидко змінив ще один представник тієї ж родини — Деса.\nНаявні відомості про Десу та його діяльність дають підстави вважати його енергійним, розумним правителем, впливовим не лише у власній країні, а й за її межами. Намагаючись відшукати нових зовнішніх партнерів, Деса розпочав переговори з німцями, а також видав свою дочку заміж за сина венеційського дожа.\nПеребіг династичної боротьби в Рашці безпосередньо впливав на ситуацію в Зеті. Особливо яскраво це виявилося саме за правління Деси. З допомогою зорієнтованих на Рашку зет-ських феодалів Деса запровадив свою владу на більшій частині Зети, витіснивши князя Зети Радослава у приморські райони (за Радославом залишалася вузька смуга узбережжя між містами Котор і Скадар).\nВід цього моменту Зета остаточно перетворилася на периферію Рашки. Проте в питаннях віросповідання та церковної ієрархії вона залишалася в зоні впливу Римської папської курії (більшість населення тут становили католики; відомо, що на початку XII ст. в багатьох районах Зети взагалі не було православних священиків, навіть Стефана Неманю охрестили спочатку за західним обрядом). Цивільне управління Зе-тою здійснював намісник — представник правлячої династії області Рашка під зверхністю Візантії, церковне — архібіс-куп, який очолював архібіскупію в місті Бар.\nСтефан Неманя, який став великим жупаном Рашки, скориставшись сприятливими зовнішньо-політичними обставинами, здійснив низку воєнних походів, з метою збільшення своїх володінь. Зета опинилася серед територій, на які Неманя відразу заявив свої права. Візантія в цей час розв'язувала інші проблеми (протистояння з Венецією тощо) і не могла допомогти своєму васалові, князю Радославу. Неманя досить легко приєднав до Рашки більшу частину зетських земель, а також Неретву. В місті Котор Неманя вирішив збудувати один зі своїх палаців.\nЦе сталося на початку 80-х років XII ст., а наприкінці того ж десятиліття Неманя зробив ще один важливий крок на шляху остаточного приєднання Зети до Рашки. Восени 1190 р. візантійський імператор Ісаак здобув переконливу перемогу над військом Немані. Правитель Рашки змушений був шукати притулку в горах. Проте, укладаючи мирний договір із сербами, Візантія навіть не порушувала питання про відновлення свого суверенітету над приморськими районами Зети. Більшість територій, захоплених Неманею протягом попереднього часу, в тому числі вся Зета, залишилися в складі новостворюваної Сербської держави.\nПісля того, як Стефан Неманя зрікся престолу на користь свого середнього сина Стефана (1195 р.), Зету разом з Требі-не, Хвасно й Теплицею було передано в управління його старшому синові Вукану. Спираючись на зетських прихильників самостійності, а також на католицьке духовенство, невдово-лене тим, що Неманя проголосив офіційною релігією у своїй державі православ'я, Вукан, як старший в родині, спробував відстояти свої права на батьківський трон.\nДля того, щоб збільшити шанси на перемогу в боротьбі з братом, якого активно й послідовно підтримувала Візантія, Вукан звернувся за підтримкою до папи Римського, прохаючи посилити вплив католицької церкви у Зеті та інших областях, йому підвладних. Папа вирядив до нього двох повноважних представників (легатів), проте зобов'язав їх співпрацювати як із Вуканом, так і зі Стефаном. Вукан таки на короткий час заволодів батьківським троном (1202), але втриматися на ньому не зміг: улітку 1203 р. Стефан, за допомогою болгар, повернув собі престол. Вукан відступив до Зети, чекаючи на дальший розвиток подій.\nКоли молодший син Стефана Немані — Растко, більше знаний під своїм чернечим ім'ям — Сава, в 1208 р. привіз до Сербії моші батька, що їх перепоховали в монастирі Студе-ниця, Вукан прибув на церемонію перепоховання й над труною батька остаточно помирився зі Стефаном. Улітку того ж року Вукан, імовірно, помер, бо вже 3 липня 1208 р. в одному з документів як правитель Дуклі згадується його старший син Джордже. Джордже повернув собі титул короля (від якого ду-клянські державці відмовилися за часів Радослава), визнав зверхність Венеції, але фактично проводив цілком самостійну політику.\nСава (Растко) заснував самостійну Сербську православну церкву, під юрисдикцію якої потрапила й Зета. У 1219 р. він одержав дозвіл на це від імператора та патріарха Нікеї, однієї з кра'їн, що виникли після розпаду Візантії (1204). Сава здійснив низку заходів, спрямованих на посилення ролі й місця православ'я в житті держави й народу, особливо в областях, де переважали католики або між конфесіями існував певний паритет. Це стосувалося й Зети: тут було створено окреме єпископство у місті Превлака. На той час, коли формування нації ще тільки розпочиналося, а спільне етнічне походження не усвідомлювалося як інтегративний фактор, саме належність до однієї релігії — православ'я — стала основою для зближення та об'єднання Зети й Рашки. Боснія і в цьому відношенні пішла своїм власним шляхом. У ній, як відомо, поширилося\nЗа правління синів Стефана Першовінчаного (Неманича) Зета за традицією перебувала під владою того з них, хто програв боротьбу за рашківський престол. Так, після 1242 р. нею правив Владислав, який визнавав зверхність короля Уроша. У документі, датованому 10 травня 1309 р., Мілутин, який у той час правив Сербією, офіційно називав себе "королем Сербії, Хуму, Дуклі та Албанії". Водночас намісником Дуклі-Зети був син короля від одного з його численних шлюбів — Сте-фан. Стефана згодом змінив інший син Мілутина — Константан, владарювання якого, щоправда, не тривало довго, хоча він і встиг проголосити себе королем і розпочати карбування власної монети.\nКоли сербський престол посів Стефан, намісником у Зеті став його син Душан. Стефана небезпідставно називають най-трагічнішою постаттю династії Неманичів, оскільки він протягом усього життя брав участь в усобицях як із власним батьком, так і з братом та сином. Збройні змагання Стефана з Душаном не обминули й Зету: Стефан рушив з військом на Душана і дійшов аж до Скадара, зруйнувавши по дорозі чимало з того, що належало Душанові. Зетські феодали, невдо-волені правлінням Стефана, особливо ті з них, шо були свідками славної минувшини, відверто виступили на боці Душана, змусивши його очолити повстання проти центральної влади. Душанові пощастило перемогти. У 1331 р. його проголосили королем Сербії, до складу якої відтепер входила й Зета. Дехто із зетських феодалів знову виявив невдоволення; в Зеті вибухнуло повстання, яке очолив воєвода Благоє (весна 1332 р.). Проте воно швидко скінчилося мирним шляхом, після переговорів заінтересованих сторін, посередником у яких виступив Дубровник.\nЧисленні можновладці Зети знову заявили про себе на загальнодержавному рівні, коли розпочався розпад Душанового царства. Зета однією з перших серед сербських територій проголосила незалежність (перед нею це саме зробили правителі земель на півдні та півночі царства, приєднаних свого часу Душаном). Найпотужнішою й однією з найавторитетніших у Зеті в цей час вважалася родина Балшичів, яка перебрала на себе політичну ініціативу. Брати Балшичі — Страцимир, Джур-дже, Балша — з січня 1361 р. вступали у воєнні сутички практично з усіма своїми сусідами, прагнучи розширити власні володіння. Вони приєдналися до Дубровника у війні проти сербського царя, щоб здобути Котор; напали на місто Улшшь; розпочали війну з новим державцем Албанії (1364). Зупинити Балшичів і повернути Зету до складу Сербського царства не було кому, оскільки в самій Сербії тривали чвари між місцевими правителями. Все це призвело до жахливої поразки сербського війська на Мариці в 1371 р. та битви на Косовому полі в 1389 р., що скінчилася для сербів катастрофою.\nВнутрішні негаразди в Сербії та змагання сербських князів і жупанів проти османів спочатку пішли на користь Бал-шичам. Після загибелі в битві на Мариці Вукашина вони захопили Приарен і його околиці — колишні маєтності небіжчика. Поразка в міжусобній боротьбі жупана Ніколи Алтомановича в 1373 р. дала їм змогу приєднати до власних земель південні райони Требине, Конавле та Драчевицю. Нові терени Балшичі здобували й мирним шляхом; так, Балша Балшич одержав албанські області Валону та Берату як шлюбний посаг.\nСитуація змінюється для Балшичів на гірше у 1377 р., коли вони посварилися (через територіальні суперечки) з боснійським баном, а згодом — королем, Твртком. Ще більшу небезпеку становили напади османських загонів; відбиваючи один із них, загинув поблизу Балони у вересні 1385 р. Балша Балшич. Ситуація особливо загострилася після Косовської битви. Джурдже Страцимирович Балшич, шукаючи союзників для опору османам, звернувся в 1391 р. навіть до папи Римського Боніфація IX, Він запропонував папі стати своїм наступником, якщо він помре, не залишивши сина, але відповіді не отримав. У1392р, Джурдже полонили турки й повернули свободу тільки після того, як він передав султанові Скадар і Дрі-васт, а також пристань Святого Срджа, визнавши себе турецьким васалом,\nНа зламі ХІУ—ХУст. у Зеті посилюється рід Црноєвичів, що призвело до загострення внутрішньої ситуації в країні. Црноєвичірозпочали відкриту боротьбу з Балшичами за перерозподіл земель. У цій боротьбі Балшичі намагались використати у своїх інтересах авторитет Венеції, яка їх нібито підтримувала (Джурдже Балшич навіть прийняв венеційське громадянство й увійшов до венеційського Сенату). Однак зростання впливу Венеції у Зеті не викликало особливого захоплення в більшості населення й провідних можновладців, котрі воліли визнати зверхність султана, аніж змиритись із залежністю від венеційців.\nУ 1402 р. за наказом венеційських посадових осіб було страчено сина Джурдже Балшича — Константина, котрий спирався на підтримку османів. Це призвело до відкритих збройних сутичок між Венецією та наступником Джурдже — Бал-шою III, який мав намір повернути землі, що їх колись віддав венеційцям батько (у 1395 р. Джурдже повернув собі Скадар і Дріваст разом з частиною узбережжя, але віддав їх Венеції). Ставлення до Венеції поділило Зету на два ворожі табори: на боці венеційців опинилися Црноєвичі, проти яких виступали Балшичі та частина албанських феодалів. Війна тривала з перемінним успіхом і з перервами — з 1403 по 1421 р. Спочатку Венеція з моря захопила Будву, Бар і Улцинь. У 1405 р. після повстання в Скадарі та Дрівасті останній визволився з-під венеційської зверхності. Проте перевага Венеції з кожним роком відчувалася все виразніше, що зрештою і визначило домінування Республіки Святого Марка в Зеті протягом майже всього XV ст.\nВенеція реально оцінювала ситуацію, що склалася на Балканах у зв'язку з турецькою експансією, її панівна верхівка усвідомлювала неспроможність малих балканських держав і державних утворень чинити успішний опір султанові й прагнула скористатися моментом для загарбання нових теренів, насамперед на узбережжі. За допомогою різноманітних засобів — збройних нападів, переговорів, підкупу зетських можновладців — Венеція протягом 20—50-х років XV ст. зміцнила свої позиції в Зеті, витіснивши сербських деспотів і подолавши відчайдушний опір антивенецШськи налаштованих місцевих племен.\nОдним із перших юридичних документів, що фіксував венеційську присутність у Зеті, став сербсько-венеційський договір від 12 серпня 1423 р., згідно з яким венеційці одержували Скадар, а також Улцинь і Котор. За кожне з міст вони зобов'язувались сплачувати сербському деспотові по 1000 дукатів на рік (під владою останнього залишалися Дріваст, Бар і Бу-два). Через три роки договір доповнено пунктом про визнання за Венецією права на області Паштровичі та Грбаль.\nДоговір являв собою результат багатолітньої війни, яку вів проти Республіки Святого Марка Балшич. На її останньому етапі фортуна відвернулася від нього: після невдалої спроби вигнати венеційців із Котора, який вони зайняли на прохання жителів міста в березні 1420 р., правитель Зети відмовився від дальшої боротьби. Він вирушив до сербського деспота Сте-фана, де й помер 28 квітня 1421 р.\nВійну з Венецією за Зету наступний сербський деспот Джурдже Бранкович продовжив одразу після відновлення сербської державності за Сегединським мирним договором 1445р. Він вирядив до Зети одного зі своїх воєвод -- Алтомана --з 12-тисячним військом. Водночас у Зеті проти влади Венеції повстали місцеві племена, серед яких опинилися навіть знані своїми провенеційськими настроями Црноєвичі. Ситуація для венеційців стала вкрай небезпечною, але вони досить швидко оговтались, перетягли на свій бік Стефана Црноєвича, а згодом, уже вкотре, перехопили ініціативу, змусивши сербів відступити.\nСтефана Црноєвича було призначено венеційським намісником ("капітаном") у Верхній Зеті з платнею в 600 дукатів на рік. Погодившись працювати на Венецію, Стефан посварився не лише з сербським деспотом, а й з більшістю власних родичів. Серед мотивів, що спонукали Стефана наважитися на такий кардинальний крок, сучасники називали вдячність венеційцям за допомогу у визволенні з турецького полону його сина Івана. У першій половині 1452 р. справи у Стефана йшли зовсім непогано: за активної підтримки покровителів він приєднав до особистих володінь зе'млі кількох зетських племен (Паштровичів, Лешевичів, Богдашичів та ін.) і навіть розгромив сербське військо під проводом воєводи Алтомана.\nПісля того, як серби вдруге мало не зазнали поразки, вони взялися за справу серйозніше. Восени 1453 р. сербські загони захопили столицю Црноєвичів — Жабляк, спаливши декілька сіл, що належали родичам Стефана.\nУ 1455 р. Стефан змушений був відбивати напад турецького султана, котрий під час чергового походу на Сербію захопив і частину Зети, в тому числі стародавнє місто Медун, де розташувався турецький гарнізон. Налякані загрозою з боку Османської імперії, зетські племена 6 вересня 1455 р. масово заприсягнули на вірність Венеції в монастирі Враніна. Серед тих, хто присягнув, були Нікшичі, Бєлопавличі, Піпери, Лу-жани, Кучі, Матагужі та ін. Венеційським намісником Зети залишився Стефан Црноєвич. Небезпека османського завоювання змусила Зету приєднатися до християнської антиту-рецької ліги, створеної 12 вересня 1463 р. Ліга, в якій провідну роль відігравали Венеція та Угорщина, здобула низку локальних перемог, допомігши Стефанові повернути собі Медун.\nСин Стефана Црноєвича — Іван, який успадкував батьківські володіння в 1465 р., на початку свого правління вчинив напад на райони Зети, контрольовані Венецією. До нього приєднались Паштровичі та ще кілька сусідніх племен. Війна відбувалася на два фронти — проти Венеції і Османської імперії одночасно. Проте для Зети вона була непосильним тягарем, і, зрозумівши це, Іван Црноєвич уже навесні наступного року пішов на переговори з венеційцями. Вони завершилися1 підписанням у листопаді 1465 р. мирного договору. Іван, як і свого часу його батько, став венеційським намісником у Зеті.\nПеребіг подій в останній третині XV ст. показав помилковість Іванового рішення. Туреччина посилювала тиск на ті держави Балкан, які ще не визнали її зверхності, й перевага султана над Венецією ставала дедалі відчутнішою. Від 1474 р. османи неодноразово здійснювали напади на венеційські залоги на території Зети. Іван Црноєвич самовіддано боровся на боці своїх заступників, проте турки зрештою захопили ключовий пункт на узбережжі — Скадар, а згодом і Жабляк, разом з яким під 'їхнім контролем опинилася практично вся Зета. Іван Црноєвич утік до Венеції, звідки без особливого успіху звертався до правителів сусідніх держав по допомогу в боротьбі проти султана.\nЦрноєвичу пощастило тимчасово повернути собі свою державу: після смерті султана Магомета II в травні 1481 р., скориставшися загостренням внутрішньополітичної ситуації в Османській імперії, Іван підняв повстання в Зеті й знову проголсив себе її правителем. Не сподіваючись на реальну підтримку християнських держав, він у 1482р. визнав зверхність султана, чим спричинив різке невдоволення Венеції.\nВідносини Зети з Венецією поліпшуються влітку 1490 р., коли Іван звернувся до Сенату Республіки Святого Марка з проханням дозволити його синові Джурдже взяти шлюб з ве-неційкою. Дозвіл було одержано, але Іван не встиг побачити сина одруженим: у липні того ж року він раптово помер.\nСини Івана Црноєвича — Джурдже та Стефан — не мирилися один з одним й у своїх змаганнях спирались на різні зовнішні сили: перший на Венецію, другий — на Османську імперію. Спочатку Зетою правив Джурдже, залежність якого від держави-заступниці була значно більшою, аніж за часів його діда та батька. У 1496 р. Джурдже виїхав до Венеції, а керувати Зетою почав Стефан, який цілком підпорядковувався османам. У 1498 р. його з невідомих причин заарештували за наказом турецького губернатора Скадара; намісником володінь Црноєвичів султан призначив турецького субашу. Однак це тривало зовсім недовго: вже у березні 1499 р. Зету приєднано до Скадарського санджаку (адміністративної області). Остання сербська держава остаточно втратила незалежність і потрапила під владу Порти.\nРЕКОМЕНДОВАНА ЛІТЕРАТУРА Дринов М. Южньїе славяне й Византия в Хвеке. Москва, 1876.\nИстория южньїх й западньїх славян: В 2 т. Москва, 1998. Т. 1.\nМакушев В. Задунайские й Адриатические славяне. Санкт-Петербург, 1867.\nОчерки истории культурьі славян. Москва, 1996.\nРовинский П. Черногория в ее пропілом й настоящем. Санкт-Петербург, 1888.\nИсториіа Црне Горе. Титоград, 1970.\nБОСНІЙСЬКІ ЗЕМЛІ В X - ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ XV ст.\nБоснійські землі в Х-ХІП ст.\nБОСНІЙСЬКІ Територію Боснії та Герцеговини, як і ЗЕМЛІ В X- XIII ст. більшість теренів Волконського півострова, слов'яни заселили в УІ—УПст. За тих часів на цих землях не існувало спільного державного утворення, проте історичні джерела згадують окремі області: Захум'є, Травунію, Неретвлянську землю, Раму та ін. Наприкінці IX ст., за правління візантійського імператора Василія І (867—886), боснійські землі, як і півострів у цілому, крім Болгарії, перебували під зверхністю Візантії, а в середині X ст. майже повністю (від Дрини на сході до Врбаса на заході) належали до першої держави сербів, яку очолював Чеслав.\nЧеслав уперше в історії об'єднав у одній державі практично всі терени, заселені сербами. Після його смерті в 950р. у першій сербській державі запанували дезінтеграційні тенденції, і Боснія відокремилася, розпочавши боротьбу за здобуття власної державності. Ця боротьба, щоправда, не відразу принесла позитивні результати. Спочатку Боснію прибрав до рук хорватський король Крешимир II, а згодом вона знову опинилася в складі сербської держави: на початку 80-х років XI ст. король Бодин захопив Рашку та Боснію, передавши останню в управління своєму намісникові, князю Стевану. До складу держави Бодина входили Зета, Рашка, Боснія, Хум, Травунія. її столицею було місто Скадар.\nНа початку XII ст. сталися події, які мали велике значення й вагомі наслідки для жителів Балкан: угорці — войовничий і агресивний народ, якого наприкінці IX ст. візантійський імператор Лев VI Мудрий покликав на допомогу у своїй боротьбі проти болгарського царя Симеона, настільки посилився, що став достойним суперником Візантії і розпочав експансіоністський рух на південь, намагаючись вийти до Адріатики. У 1102 р. хорвати визнали угорського короля Колома-на своїм правителем. У 1136 р. мадяри з'явились у Боснії, захопивши велику жупу (область) Раму. З 1138 р. Рама є складовою угорського королівського титулу.\nВодночас правитель Зети — Кочопар, змагаючися з Рашкою за першість серед сербських земель, зробив спробу утворити зет-сько-босанський союз проти жупана Вукана, одружившись з дочкою боснійського бона. Цей союз виявився непродуктивним, і незабаром Рашка остаточно перебрала на себе провідну роль у сербській історії, відсунувши Зету на другий план. Захоплені боротьбою одна з одною та з Візантією, Рашка й Зета залишили поза своєю увагою Боснію. Згодом та остаточно відокремилася від інших сербських областей.\nЗ середини XII ст. Боснією правив незалежний можновладець (бон), який визнавав зверхність Візантії. Одним із банів був Борич, котрий походив з містечка Грабар'є поблизу Брода й мав маєтки на обох берегах Сави. Яким чином і за які заслуги Борич дістав місце боснійського бана, відомостей немає; в історичних документах є лише згадки, що він належав до потужної родинної спільноти (братства). Під час династичної кризи в Угорщині 1162—63 рр. Борич підтримував візантійського претендента на мадярський престол, але переміг інший кандидат — Стефан IV, син короля Гейзи (Гейза був одружений з дочкою руського великого князя). Стефан по-мстився банові, вирядивши проти нього німецького рицаря Готфріда з потужним військом. Окремі сербські історики висловлюють припущення, що разом з Готфрідом до Боснії прибув і князь Котроман, родоначальник знаної в майбутньому боснійської династії Котромановичів.\nУ 1180 р. в документах уперше згадується ім 'я ще одного боснійського бана — Куліна, котрий правив, очевидно, й раніше (можливо, він став баном відразу після Борича, десь у середині 60-х років). На межі XII—ХНІ ст. Кулін був васалом Угорщини.\nПісля розколу християнської церкви на католицьку і православну (1054) питання віри дедалі частіше стають важливим політичним чинником на Балканах. На початку XIII ст. бан Кулін потрапив у вкрай складну й небезпечну ситуацію: його звинуватили перед папою Римським Інокентієм III у тому, що він надав притулок єретикам, вигнаним із далматинських міст. Папа зажадав від угорського короля Імре покарати боснійського бана. Кулін мусив робити вигляд, що він не розуміє, в чому полягає єресь, яка нібито охопила його країну, і просити у понтифіка роз'яснень з цього приводу. 8 квітня 1203 р. в присутності спеціального посланця папи боснійці, очолювані Куліном, урочисто відмовились від релігійних звичаїв, які були в них поширені. Боснійські представники, разом із згаданим папським легатом і сином Куліна, ім'я якого невідоме, незабаром вирушили до угорського короля, заприсягнувшися в його присутності у вірності папі.\nЄресь, що стурбувала понтифіка й викликала таку гостру реакцію, справді мала місце в Боснії. Це — богомильство, яке набуло тоді в окремих областях значної популярності. Богомильство поширилося на всі південнослов 'янські землі; богомоли згадуються в Хорватії, Далмації, Сербії (де проти них активно боровся Стефан Неманя), але найбільшого розмаху богомильство сягнуло саме в Боснії. Деякі дослідники пояснюють це відсутністю сильної центральної влади, постійними змаганнями католицького і православного впливів, а також причинами соціального характеру (близькістю постулатів богомилів антифеодальним й антицерковним прагненням широких народних мас). С. Станоєвич, автор "Історії сербського народу", вказує і на суголосність богомильства з "анархістськими схильностями народу".\nУ 20—30-ті роки XIII ст. Боснія, де богомильство, незважаючи на офіційні покаяння перед папою Римським бана Куліна, дійсно перетворилося мало не на загальнодержавну релігію, потрапила в дуже скрутне становище. У1221-1222рр. папа Римський уперше закликав правителів католицьких держав до хрестового походу проти богомильської Боснії. Щоправда, цього разу перевести справу від закликів до походу не вдалося через наявність серйозних внутрішніх проблем в Угорщині, що розглядалася як ударна сила хрестоносців.\nНезабаром протистояння боснійських богомилів і Римської курії ще більше загострилося. В 1232 р. в Боснії скинули з престолу Стефана, сина Куліна; баном проголосили Ніно-слава, що свідчило про посилення позицій богомилів. Після кількох спроб розв'язати проблему шляхом умовлянь і переговорів, а також погроз, папа знову оголосив про початок хрестового походу проти богомилів (1234). Католицьке військо очолив угорський король Коломан, котрий дбав не стільки про утвердження істинної віри, скільки про власні інтереси, пов'язані зі здобуттям нових земель. Війна на території Боснії тривала п'ять років. Мадярам спочатку не таланило, проте згодом вони дістали підтримку одного з боснійських можновладців (угорського князя Себислава, сина Стефана й онука Куліна). Завдяки цій підтримці угорці здобули низку перемог, змусивши капітулювати боснійців, а незабаром і жителів області Хум, яка в той час належала до Рашки. У 1239 р. угорське військо покинуло Боснію, що дало змогу банові Ні-нославу цілком відновити й навіть зміцнити особисту владу та суверенітет країни. Небезпека з боку Угорщини зовсім зникла, коли в 1241 р. на угорські землі вдерлися татаро-монголи. У 1242р. один із татарських загонів, повертаючись з Далмації, пройшов і територією Боснії, завдавши її мешканцям значної шкоди.\nСуперечності між боснійськими правителями і Римською ку-рією, спричинені поширенням у Боснії богомильства, існували й у наступні десятиліття. Чергове загострення їх сталося в другій половині 40-х років, коли папа Римський втретє закликав до хрестового походу проти Боснії. Нінослав, наслідуючи приклад Куліна, звернувся до нього з листом, у якому доводив, що він є добрим католиком, а певну допомогу від богомилів приймав виключно заради захисту країни від зовнішніх ворогів. Папу задовольнили пояснення, і хрестовий похід не розпочався. Проте вже у 1250 р. угорський король Бела IV, скориставшися смертю Нінослава й загостренням боротьби між претендентами на боснійський престол, вторгнувся до Боснії й без особливих труднощів захопив її. Для того, щоб легше контролювати загарбані землі, Бела поділив Боснію на дві частини: з північних областей зробив провінцію Угорщини, якою мали керувати угорські намісники, а південну частину — Верхню Боснію — залишив під владою боснійського бана. Крім того, було виділено нову адміністративну одиницю -Мачванську бановину, — першим правителем якої став зять Бели IV, чернігівський князь Ростислав Михайлович (під його зверхністю, крім Мачви, опинилася північно-східна частина Боснії з місцевостями Солі та Усорою). Банський престол після поділу Боснії посів Приєзда, котрого дехто вважає родичем Нінослава й котрий ще в 1233 р. згадується серед тих боснійців, які перейшли в католицтво. За однією з версій,\nсаме він заснував династію Котромановичів. Бан визнавав васальну залежність від Угорщини, про що, зокрема, свідчить той факт, що в 1260 р. боснійські загони в складі угорського війська брали участь у війні проти чеського короля Пржеми-сла II Ото кара.\nНаприкінці XIII ст. Боснія залишалася поділеною на окремі області й становила ласий об'єкт для агресивних зазіхань сусідніх державців. Боснійський бан (у той час — Стефан І Котро-ман, зять сербського короля Драгутина) контролював тільки центральні райони країни. Північні (Солі та Усору) в 1284 р. угорський король Ладислав подарував Драгутинові, а окремі області на заході в 90-ті роки загарбав хорватський бан Павло Шубич. У квітні 1299 р. Шубич називав себе "володарем Боснії", проте документальних потверджень цьому немає. У грамоті, якою Карл Неаполітанський улітку 1299 р. підкріпляв права Шубича на ті чи інші терени, Боснія взагалі не згадується. У 1301 р. Шубич передав свою частину Боснії молодшому братові Младену, котрий через рік зробив спробу розширити боснійські володіння, виступивши проти Стефана Ко-тромана. У червні 1304 р. Младен загинув у одній з битв проти "невірних єретиків", але війну проти боснійського бана продовжував Павло. Він добився бажаного результату: в 1305 р. Шубич поширив свою юрисдикцію на всю Боснію, незабаром передавши управління нею синові — Младену II. Через певний час Младен II проголосив боснійським баном Стефана II Котромановича, сина Стефана І.\nНа перших порах новий бан цілком залежав від свого патрона, практично виконуючи роль його намісника, проте згодом, виявивши неабиякий політичний хист і скориставшись чварами, що охопили Сербію після смерті короля Мілутина, не тільки утвердився як повноправний володар, а й розширив свої володіння майже вдвоє. Північний кордон держави Стефана II сягав Сави (після захоплення Усори та Солі), а південний проходив узбережжям Адріатики (після завоювання території між Неретвою і Цетине й частини Хумської землі).\nНа початку 20-хроків XIVст., після падіння бана Младена Шубича, Стефан II Котроманович залишився єдиним правителем Боснії. У цей час активно розвивалася економіка, пожвавилася торгівля. Особливо міцними й плідними були в ту пору зв 'язки Боснії з Дубровником.\nПротягом наступних тридцяти років бан Стефан II, незважаючи на численні проблеми й перманентні загострення як внутрішньо-, так і зовнішньополітичної ситуації, знаходив компроміси з впливовими сусідами й забезпечував умови для нормального життя країни. Навіть коли восени 1350 р. сербський цар Душан з великою армією рушив на Боснію й становище Стефана II стало критичним (сам він мусив шукати порятунку у важкодоступних гірських районах, частина боснійських можновладців перейшла на бік Душана) — доля ще раз посміхнулася банові. Душан одержав звістку про загострення ситуації на південних кордонах Сербії і негайно припинив воєнні дії в Боснії, повернувшися до Македонії.\nУ 1353 р. Стефан II Котроманович помер, не залишивши після себе сина — спадкоємця престолу. Боснійський трон посів брат Стефана — Владислав, але ненадовго, бо також пішов з життя. Як це часто траплялося в подібних ситуаціях у часи, коли різні знатні роди постійно конкурували між собою у боротьбі за центральну владу в країні, в Боснії спалахнули усобиці, учасниками яких були правителі окремих областей. Дружина Владислава — Олена — заручилася підтримкою угорського короля Лайоша І Великого. Завдяки його допомозі боснійський престол обійняв син Владислава — п'ятнадцятирічний Твртко. З ім'ям Твртко пов'язані важливі події в історії Боснії і, зокрема, перетворення її на королівство. Попервах він правив за активної участі матері, проте досить швидко перебрав ініціативу до власних рук. Але це не принесло особливих успіхів: у другій половині 50-х років бан віддав угорцям західну частину Хумської області, а також прийняв жорсткіші умови васальної залежності.\nСитуація змінилася на краще після 1363 р., коли Лайош, звинувативши боснійців у посиленні єресі, вирядив проти Твртко два війська, одне з яких очолив особисто. Цього разу боснійцям поталанило — угорці досить швидко відступили. Твртко святкував перемогу, яка дала йому змогу позбутися статусу угорського васала.\nУ другій половині 60-х років XIV ст. Боснію охопила громадянська війна. Проти бана виступив його молодший брат Вук, якого підтримала частина можновладців. Твртко мусив покинути країну й звернутися по допомогу до угорського короля. Попри серйозні конфлікти, які виникали між ними донедавна, Лайош підтримав Твртко, завдяки чому той досить швидко відновив статус-кво. Толерантність Лайоша значною мірою пояснювалася тією обставиною, що Вук і його прибічники відкидали традиційну орієнтацію Боснії на Угорщину, шукаючи зближення із сербами. Для того, щоб остаточно придушити бунт, Твртко знадобилося майже три роки: сутички тривали до 1369 р. Противникам бана, серед яких провідну роль відігравали небіж Твртко Дабіша, воєвода Пурча, правитель Хумської області Санко Мштенович, активно допомагав Нікола Алтоманович, один із сербських можновладців.\nЖупан Нікола Алтоманович, столиця якого розташовувалася в місті Ужице, після загибелі короля Вукашина в битві на Мариці (1371) мав усі підстави претендувати на сербський престол. Серед інших сербських правителів він вважався одним із найсильніших; підвладна йому територія починалася поблизу містечка Рудник у Центральній Сербії і сягала Адрі-атичного моря. Алтоманович виступав як основний і дуже небезпечний конкурент князя Лазаря; наприкінці 1371 р. він навіть відібрав у того область Рудник. Важко сказати, чим би завершилися змагання Ніколи Алтомановича та Лазаря Хре-беляновича за сербський престол, якби перший не збурив проти себе більшість сусідів, а другий не скористався цією обставиною й не зібрав проти конкурента потужний союз сербських можновладців, до якого приєднався Твртко і який підтримав угорський король Лайош. У 1373 р. союзники схопили Алтомановича в Ужице, а його землі поділили між собою,\nУнаслідок поділу жупи Алтомановича бан Твртко отримав землі в Західній Сербії з містами Мілешево, Прієполе, Гацко та ін. У такий спосіб Боснійська держава розширила свої кордони за річку Дрину, яка протягом століть вважалася природною межею між Боснією і Сербією, сягнувши теренів навкруги річки Лім. Значна частина Рашки потрапила після цього під владу Твртко.\nСитуація на Балканах і навколо них у другій половині 70-х років XIV ст. відкривала для боснійського бана непогані перспективи, що виходили за межі його попередніх інтересів. Перед Твртко з'явилася реальна можливість претендувати на сербський престол, який залишався вакантним після загибелі короля Вукашина Мрнявчевича й смерті останнього з Неманичів - Уроша (1371). На сербський трон також небезпідставно розраховував князь Лазар. Його надії після перемоги над Ні-колою Алтомановичем зміцніли, проте й для Твртко ця перемога стала додатковим стимулом; адже після всіх цих подій його держава виявилася майже вдвоє більшою, аніж держава Хребеляновича.\nЛегітимність претензій Твртко на сербський престол підкріплював і той факт, що його рідна баба — Єлизавета, дружина бана Стефана II Котромановича — була дочкою короля Драгутина Неманича. Водночас Лазар своє право на спадщину Неманичів обґрунтовував родинними зв'язками з династією своєї дружини Мілиці. Отже, Твртко був онуком одного з Неманичів, представника основної династичної лінії, тоді як Лазар був тільки чоловіком представниці однієї з неосновних ліній, яка ніколи не посідала престолу.\nПитання легітимності влади за тих часів мало надзвичайну вагу, у зв'язку з чим позиції боснійського бана були міцнішими, аніж у його основного конкурента. Втім до прямої сутички між Твртко і Лазарем справа не дійшла. Обидва вони виявили мудрість і політичну зрілість, надавши один одному змогу діяти за власними планами й зберігши партнерські стосунки, що склалися в боротьбі проти Ніколи Алтомановича. Лазар намагався об'єднати під своєю рукою сербські землі, діючи здебільшого шляхом установлення родинних зв'язків з іншими правителями. Твртко в 1377р. проголосив себе королем Сербії та Боснії, прийнявши після цього, відповідно до традиції, що склалася в сербських правителів ще за Неманичів, ім 'я Стефан Твртко.\nПротягом 1377—1390рр. король Твртко зміцнював як власну державу, так і особисту владу. Боснія стала наймогутнішою серед усіх балканських країн. Цьому сприяли зовнішні обставини, але не меншою мірою й такий суб'єктивний чинник, як неординарні особисті якості Твртко.\nПід час війни Венеції проти Генуї 1378—1381 рр. Твртко розширив сферу впливу на півдні держави, що дало змогу впритул підійти до вирішення надзвичайно важливого питання стосовно забезпечення виходу країни до моря (Боснія користувалася портовими послугами Дубровника). Місце для будівництва нового міста-порту було вибране на північному березі Которської затоки, а грамоту з цього приводу боснійський король підписав 2 грудня 1382 р. (сьогодні це місто має назву Херцег-Нові й стоїть на території Чорногорії).\nЧвари в Угорщині, що спалахнули після смерті Лайоша (вересень 1382 р.), по-перше, дали змогу Твртко остаточно позбутися васальної залежності від угорських правителів, а по-друге, сприяли активізації його зусиль, спрямованих на розширення своїх володінь за рахунок колишніх угорських територій (Хорватія, Далмація).\nУгорський престол після Лайоша успадкувала його старша дочка Марія; проти неї виступили окремі хорватські можновладці (брати Хорвати, один з яких — Іван — був баном Мачви, інший — Павле — загребським біскупом, та їхній дядько Іван Паліжна). В пошуках підтримки за межами країни вони досить швидко згуртувалися навколо боснійського короля. Твртко у певний момент обернувся на неприхованого противника королеви Марії, своєю активною допомогою рятуючи раз по раз від остаточної поразки її опонента — принца Ладислава — та його прибічників.\nУ серпні 1388 р. досить великий османський загін під проводом Шаїна з'явився на території Боснії. 27 серпня, неподалік від міста Білена, боснійське військо під командуванням воєводи Влатко Вуковича зустріло турків і розбило їх ущент. Твртко продовжив активну політику в Далмації, проте вже наступного року мусив зосередити свої зусилля на новій османській загрозі: проти союзної Сербії з великою армією вирушив султан Мурад. Зрозумівши небезпеку, яка загрожувала не тільки Сербії, а й Боснії, Твртко вирядив на допомогу князеві Лазарю великий загін під проводом Влатко Вуковича; разом із боснійцями до Лазаря прибув і хорватський союзник Твртко — Іван Паліжна.\nБитву на Косовому полі (28 червня 1389 р.) в тогочасній Боснії сприйняли специфічно. Воєвода Вукович, виходячи, очевидно, з того, що Мурад загинув у битві, й турки відразу після бою покинули Сербію, повідомив Твртко про перемогу християнського війська князя Лазаря. Твртко, у свою чергу, поділився радісною новиною з деякими західними сусідами, а також із жителями далматинських міст. При цьому повідомлення до міста Трогір було відправлене з двору боснійського короля 1 серпня, отже, навіть через місяць після битви оцінка її наслідків не зазнала змін.\nЩе у 1388 р. Твртко установив контроль над значною частиною Хорватії. Протягом першої половини 1390 р. зверхність боснійського короля визнали всі далматинські міста (крім Задара та Дубровника), а також острови Хвар, Брач і Корчу-ла. У деяких документах, датованих липнем—серпнем 1390 р., з'являється новий титул Твртко: "король Рашки, Боснії, Далмації, Хорватії та Примор'я".\nУ цей час держава Твртко переживала добу найвищого піднесення, Боснія стала найбільшою за територією балканською країною: до її складу входили, крім традиційно боснійських земель і частини Рашки, майже все Далматинське узбережжя й так звана Вузька (Стара) Хорватія. На півночі боснійські кордони сягали річок Сави й Уни, на півдні — Адріатичного моря, на сході — річок Дрини, Ліму й Морачи. Після загибелі князя Лазаря Твртко мав можливість ще більше розширити свої володіння на південному сході, проте не скористався нею — або з морально-етичних міркувань, або не бажаючи наближатися впритул до земель, підкорених Османською імперією.\nНа межі 80—90-х років XIV ст. Боснія була найбільшою й наймогутнішою серед держав Волконського півострова, посту-паючись тільки Порті. Вона являла собою політичну, економічну та військову силу, здатну претендувати не тільки на субре-гіональне (у центральній частині Балкан), а й на регіональне (усі Балкани, Центральна Європа) лідерство. Дехто із сербських істориків порівнює Боснію часів Твртко з державою царя Душана, наголошуючи водночас, що перша мала набагато більше шансів на тривале існування, аніж друга. Вони пояснюють це етнокультурною однорідністю Боснії, на відміну від суміші різномовних народів, що їх зібрав Душан, "цар сербів, греків і албанців".\nМіж державами Твртко і Душана є ще одна спільна риса: обидві вони стали результатом діяльності їхніх правителів і обидві занепали, коли ті померли, їх об'єднує й те, що Твртко, як і Душан, помер раптово у середині березня 1391 р. на п'ятдесят другому році життя, перебуваючи в розквіті сил і в зеніті слави. Щоправда, держава царя Душана розпалася відразу після його смерті, тоді як держава Твртко після березня 139] р. існувала певний час, утративши роль регіонального лідера й активність у зовнішній політиці.\nБоснійський престол після Твртко успадкував його дядько — Дабіша, котрий за відсутності особистого авторитету не зміг приборкати сепаратистські прагнення можновладців, дуже швидко перетворившись на іграшку в їхніх руках. Проти нового короля діяли й зовнішньополітичні чинники: країни-сусіди Боснії, насамперед Угорщина, намагались повернути собі території, втрачені за правління Твртко. Усе це разом — недостатній авторитет нового короля, сепаратизм феодалів, загрози ззовні — призвело до того, що королівська влада, яка формально зберігалася в Боснії до 60-х років XV ст., фактично втратила роль центрального проводу вже через кілька років після смерті Тертка. Натомість окремі області, що й за Тертка мали певну автономію, ще більше зміцніли й взяли курс на політику, практично незалежну від нового боснійського державця. Реально Дабіша контролював тільки частину Центральної Боснії, тоді як значно більші терени перебували в руках можновладців: князя Павле Раденовича, воєводи Влатко Вуковича (наступником якого став у 1392 р. його небіж Сандаль Хранич), братів Радивоєвичів, Хрвоє Вукчича, котрий мав найбільший авторитет і здійснював найсильні-ший вплив на хід подій у країні. Не випадково саме Хрвоє Вукчич, разом з його братом Буком, ще влітку 1391 р. проголосили хорватсько-далматинськими банами.\nСерйозні проблеми для Дабіши виникли в 1393 р., коли на нього почав чинити тиск угорський король Сигізмунд, вимагаючи відношіення васальної залежності Боснії від Угорщини. Ресурсів для опору Дабіша не мав, через що мусив прийняти умови Сигізмунда, уклавши з ним Джаковацьку угоду (від назви міста, де проходили переговори). Згідно з нею Дабіша визнавав зверхність монарха Угорщини над Боснією. Також зазначалося, що Дабіша залишатиметься на боснійському престолі до кінця життя, а після його смерті корону успадкує Сигізмунд.\nДжаковацька угода, безумовно, йшла врозріз із боснійськими інтересами, проте вона мала для Боснії і позитивне значення, оскільки залишала недоторканною територію країни. Проти угоди виступила частина боснійських феодалів на чолі з Іванишем Хорватом. Однак вони не змогли чинити організований опір угорському війську короля Сигізмунда. Дабіша не підтримував Хорвата, але це не врятувало його від помсти угорського монарха. Сигізмунд скористався повстанням боснійських феодалів як приводом для висунення нових претензій. Цього разу він зажадав, шоб Дабіша відмовився від влади над Хорватією і Далмацією. Тому не залишалося нічого іншого, як погодитися й на це. Незабаром, у вересні 1395 р., Дабіша помер, а боснійський трон, згідно з ухвалою провідних боснійських можновладців, обійняла його вдова Олена. Це суперечило Джаковацькій угоді, але Сигізмунд, шо в той час готувався до вирішальних битв з турками, не став вимагати негайного забезпечення власних прав на боснійський престол, відклавши розв'язання цього питання до кращих часів.\nКоролева Олена справляла ще менший вплив на внутрішньо- та зовнішньополітичну ситуацію, аніж її чоловік. Вона протримався на престолі до 1398 р. завдяки вдалому для себе збігові обставин, хоча фактично влада в Боснії на той час належала трьом наймогутнішим феодалам: Павле Раденови-чу, Сандалю Храничу, Хрвоє Вукчичу. Хрвоє висунув наступного кандидата на престол — Остою Христича, який протягом усіх років свого правління (1398-1404) слухняно виконував його волю.\nПротягом 1398 р. Боснія двічі ставала жертвою агресії з боку Османської імперії та Угорщини — й двічі святкувала перемогу. У січні численне турецьке військо мусило відступити, втікаючи від несподівано холодної зими й величезної кількості снігу. У липні король Сигізмунд, якого аж ніяк не влаштовував розвиток подій у Боснії, зробив спробу повернути ситуацію на свою користь. Однак мадяри зустріли впертий опір і, зрозумівши, що швидкої перемоги не здобути, припинили похід. Хрвоє, переслідуючи угорців, захопив Дубицьку жупу.\nПодії на зламі ХІУ-ХУ ст. принесли Хрвоє Вукчичу нові успіхи й ще більше посилили його роль і становище в державі. У 1400 р. він одержав від Остої як винагороду за вірну службу область Лівно, після чого майже вся Західна Боснія опинилася під його владою. Щоправда, в 1402 р. хорватський бан Мірко Бубек, скориставшися відсутністю Хрвоє, повернув собі Дубицьку жупу, але Вукчич надолужив утрачене на іншому напрямі — в Далмації. Восени 1403 р. один із претендентів на угорський престол — король Неаполітанський Вла-дислав (саме його підтримували Остоя та Хрвоє) — призначив Вукчича своїм головним намісником в Угорщині, Хорватії, Далмації та Боснії, подарувавши йому острови Брач, Хвар і Корчулу, а також місто Спліт. Хрвоє одержав від Владислава ще один подарунок — герцогський титул, що, де-юре, давало йому право вважати свої володіння окремою, цілком самостійною державою.\nТим часом усобищ в Угорщині завершилися перемогою основного противника короля Владислава — Сигізмунда, котрий негайно взявся наводити порядок у своїх володіннях і вже наприкінці 1403 р. з'явився з військом у Боснії. Король Остоя не ризикнув виступити проти нападника й визнав зверхність угорського державця, що викликало невдоволення частини боснійських феодалів, у тому числі й Хрвоє Вукчича та Сандаля Хранича. Остоя намагався балансувати між сторонами, що протистояли одна одній, однак це йому не вдалося й у травні 1404 р. його усунули від влади. Новим королем Боснії став Тертко II Тврткович, залежність якого від тих, хто привів його до влади (насамперед від Хрвоє Вукчича та Сандаля Хранича), була майже абсолютною. Твртко II залишався на престолі до 1408 р. Цей рік приніс Боснії та боснійцям серйозні зміни: король Сигізмунд знову виступив проти них і здобув перемогу, внаслідок чого його владу визнали навіть ті, хто до останнього підтримував Владислава. У листопаді 1408р. королем Боснії знову проголосили Остою. Не до кінця задоволений з досягнутого й, очевидно, маючи на меті домогтися виконання умов Джаковацької угоди, Сигізмунд протягом 1410—1411 рр. здійснив кілька походів на Боснію. Його союзниками тепер були Хрвоє Вукчич, який навіть очолив один із загонів, виряджених угорським королем проти боснійців, і сербський деспот Стефан Лазаревич, а основними противниками — Сандаль Хранич і Павле Раденович.\nУсобиці в Боснії тривали й у наступні роки, внаслідок чого в країні запанував цілковитий хаос. У1415 р. сталася подія, що мала дуже серйозні наслідки як для основних учасників цих конфліктів, так і для держави в цілому: Хрвоє Вукчич звернувся по допомогу до турків. Незабаром Османська імперія перетворилася на вагомий зовнішній чинник, що впливав на внутрішньополітичну ситуацію в Боснії, дуже швидко відсунувши Угорщину на другий план. У такий спосіб розпочалася підготовка до вирішального наступу турків, що завершився втратою Боснією державності в 1463 р.\nНа перших порах турків, як альтернативу домінуванню Угорщини, підтримала в Боснії не лише феодальна верхівка, яку підштовхували до цього інтереси змагань з конкурентами, а й значна частина простого люду. Від Османської імперії чекали нових способів розв'язання проблем, у тому числі й питання віросповідування (толерантність ісламу стосовно поширених у Боснії православ'я та богомильства була набагато вищою порівняно з агресивною нетерпимістю католицтва).\nПодії в Боснії в 20—30-тіроки XVст. в основному пов'язані з перманентною громадянською війною, дальшим погіршенням економічної ситуації та умов життя більшості населення, поступовим зростанням османського впливу й присутності. Головну роль у вирішенні внутрішньополітичних питань відігравав Сандаль Хранич, а боснійський престол по черзі обіймали Остоя (помер у 1418 р.), його син Стеван (де-факто до 1420 р., де-юре до смерті в 1423 р.), Твртко II (помер у листопаді 1443р.). Угорщина час від часу намагалася робити кроки, спрямовані на повернення її колишніх позицій у Боснії; Боснія та Сербія воювали між собою, намагаючись розв'язати територіальні суперечки навколо міста Сребрениця. Традиційно активну роль у внутрішньобоснійських справах прагнула відігравати Венеція; значний вплив справляв Дубровник. В умовах релігійного плюралізму, наявності на території країни прихильників відразу чотирьох віросповідань (богомильства, православ'я, католицизму, ісламу), найбільшу вагу мали богомили, які виступали проти будь-якої королівської влади, будь-якої централізації і тим самим об'єктивно сприяли процесові дезінтеграції країни, гальмували утвердження боснійської державної ідеї.\nНаступним, після Твртко II, боснійським королем став Стефан Томаш, син Остої (1443—1461). Проти нього виступили окремі боснійські можновладці, очолювані найвпливовішим на той час у Боснії феодалом, небожем Сандаля Хранича — Стефаном Вукчичем, якого до того ж підтримували Османська імперія, частина угорських феодалів, зокрема Герман Цель-ський, який претендував на боснійську корону, а також богомили. Томаш урятував ситуацію лише завдяки підтримці папської курії (заради цього він прийняв католицтво) та іншого мадярського феодала, конкурента Германа Цельського — Янко Хуняді.\nОбставини як об'єктивного, так і суб'єктивного характеру не дали змоги Томашеві виробити стратегію і тактику боротьби за збереження боснійської державності перед лицем османської загрози, що дедалі зростала. Боснія в добу його правління, як і раніше, потерпала від чвар, втрачала нові й нові області. Найбільшою територіальною втратою було відокремлення в 1448 р. земель, що належали герцогові Стефану. Незабаром, зважаючи на титул їхнього володаря, ці землі дістали назву "Герцеговина". У 1454 р. султан, окрилений захопленням Константинополя (1453), зажадав від Томаша передання туркам чотирьох боснійських міст, а через три роки вирядив до Боснії великий загін робітників, які мали під захистом 8-тисячного війська збудувати переправи через річку Сава. Фактично покинутий напризволяще західними союзниками, Томаш зробив спробу бодай частково виправити становище через об'єднання Боснії та Сербії під владою свого сина Стефана Томашевича, проте це йому не вдалося.\nПісля падіння Сербії в 1459р. стало зрозуміло, що наступною на черзі стане Боснія і, що загарбання її турками є лише питанням часу. В липні 1461 р. Томаш помер, престол успадкував його син Стефан, якому судилося бути останнім боснійським королем. Навесні 1463 р. османські загони почали регулярно здійснювати рейди проти Герцеговини та Боснії. Стефан, розуміючи безвихідь свого становища, запропонував султанові договір, який передбачав збереження статус-кво на п'ятнадцять років, але відповіді на свою пропозицію не одер жав. У травні 1463р. султан на чолі потужної армії вступив на територію Боснії, крок за кроком просуваючись углиб країни й захоплюючи одне за одним усі найважливіші міста. Похід тривав лише шість тижнів і завершився цілковитою перемогою турків, без жодної серйозної битви й практично без опору боснійців. Короля Стефана Томашевича, як і більшість боснійських можновладців, за наказом султана стратили. У всіх основних містах країни розмістилися османські залоги. Боснія перестала існувати як самостійна держава.\nСоціально-економічний розвиток Боснії в цілому відбувався так само як і в інших сербських землях. Певні відмінності зумовлювалися в основному її розташуванням, або, за твердженнями деяких істориків, тим, що вона протягом майже всієї своєї історії залишалася "периферією периферії".\nІснували дві основні соціальні верстви: панство і селянство. Окрему групу становило духовенство. До панів належали всі, хто мав у своєму розпорядженні чи у власності надлишок землі й селян, які цю землю на певних умовах обробляли. Всі інші вважалися селянами. Останні, своєю чергою, поділялися на "себрів", "кметів", "отроків", "селян" - залежно від характеру майнових відносин з паном. Цікаво, що за відсутності перехідної соціальної групи існував такий соціальний прошарок, як слуги.\nОсновними заняттями населення були землеробство і тваринництво. З часом дедалі важливішу роль починає відігравати торгівля. Традиційно прибутковою діяльністю вважалося утримання "ханів" - місць для ночівлі вздовж численних караванних шляхів, що проходили територією Боснії.\nРівень життя більшості боснійців був відносно невисокий, що пояснювалося низьким рівнем організації праці, її традиціоналізмом і майже повною відсутністю механізації, їжа селян була досить одноманітною, а побутові умови примітивними.\nЗ приходом османів у Боснії мало що змінилося. На відміну від Сербії, більша частина боснійської феодальної еліти прийняла іслам і залишилася при своїх маєтностях. Отуречення не становило нагальної потреби, оскільки турки загалом у питаннях віросповідання виявляли неабияку толерантність. На цей крок боснійські пани йшли головним чином заради збереження своїх прав і майна. Вагому роль у цьому процесі відіграла й колишня належність багатьох боснійських панських родів до богомильства, а відтак значно менша, ніж у Сербії, "прихильність" до певної віри й значно більша готовність використовувати релігію як інструмент для забезпечення власного добробуту.\nРЕКОМЕНДОВАНА ЛІТЕРАТУРА Гшіьфердинг А. Босния, Герцеговина й Старая Сербия. Санкт-Петербург, 1859.\nИстория Югославии: В 2 т. Москва, 1963.Т. 1.\nИстория южньїх й западньїх славян. Курс лекций. Москва, 1979.\nИстория южньїх й западньїх славян: В 2 т.Москва, 1998. Т. 1.\nБосна й Херцеговина од среднщег віцека до новиіег Бремена. Београд, 1995.\nХОРВАТСЬКІ ЗЕМЛІ В IX - ПЕРШІЙ ПОЛОВИНІ XVI ст.\nПерші історичні відомості про хорватів.\nДержава короля Томислава\nПрийняття християнства. "Глаголяші"\nЗанепад середньовічної хорватської\nПЕРШІ ІСТОРИЧНІ ВІДОМОСТІ ПРО ХОРВАТІВ ДЕРЖАВА КОРОЛЯ ТОМИСЛАВА\nХорвати, разом з іншими слов 'янськими племенами, з'являються на Балканах у, першій половині VII ст. н. е. Піддхоплені черговою хвилею переселення народів, вони покинули місця свого попереднього перебування в так званій Білій Хорватії і розселилися вздовж узбережжя Адріатичного моря, в Далмації, істотно змінивши загальну державно-політичну та етнокультурну ситуацію в регіоні.\nВитіснивши за допомогою військової сили аварів, які проживали на цих землях (Константан Багрянородний стверджував, що вони зробили це за наказом візантійського імператора Іраклія). хорвати й надалі проводили агресивну політику стосовно романської людності приморських міст, примушуючи її рятуватися на довколишніх островах.\nПопередники хорватів у Далмації сповідували християнство й перебували під захистом церкви, що намагалася полегшити їхнє становище. У 641 р. папа Римський Іоанн IV відрядив до Далмації та Істрії свого спеціального посланця — абата Мартина — із завданням викупити місцевих християн з "язичницького", тобто слов'янського, полону. Дехто із сучасних хорватських дослідників припускає, що повноваження Мартина не вичерпувалися переговорами, пов'язаними з викупом; він мав також спробувати встановити контакти з новими жителями східного берега Адріатики з метою поширення на них впливу папської курії. Крім іншого, папа Іоанн IV, імовірно, був заінтересований у цьому особисто, оскільки сам походив із Далмації.\nМісія абата Мартина, певно, виявилася досить успішною. Про це свідчить, зокрема, й дозвіл слов'янських (хорватських) ватажків на вивезення мощів кількох християнських мучеників, похованих на зруйнованому більш як чверть століття тому цвинтарі міста Салони. Можливо, саме з переговорів із цього приводу розпочинаються мирні відносини новоприбулого слов'янського етносу з романським населенням далматинських міст.\nЗ приходом хорватів на Балкани притаманна їм у минулому військово-племінна система розпадається, поступаючись місцем новій формі внутрішньої організації, заснованій насамперед на територіальному принципі. Поволі, протягом VII—VIII ст., на провідні ролі серед інших хорватських родів і племен висувається плем'я далматів. Навколо нього згуртовуються інші, утворені на певних територіях об'єднання хорватів.\nСаме далматинські хорвати чинили найзапекліший опір франкам, які вторгнулися на Балкани. У 799 р. в битві під містечком Ловран хорватське військо здобуло перемогу над армією франків, очолюваною маркграфом Еріхом. Проте вже через кілька років опір слов'ян було зламано, й франки встановили свій контроль над хорватськими землями як на адріатичному узбережжі, так і на материку. Карл Великий вирішив не ставити на завойованих територіях своїх намісників, залишивши управління в руках хорватських князів і жупанів, які визнали зверхність франкського короля.\nСтосунки місцевого населення з франками, які проводили насильницьку політику щодо підкорених народів, складалися важко. У 819 р. в Паннонській Хорватії, розташованій між річками Савою і Дравою, вибухнуло повстання під проводом Людевіта Посавського, хорватського можновладця, столицею якого було місто Сісак. Обурений насильствами і жорстокос-тлми, що їх чинили франки над слов'янами, Людевіт звернувся зі скаргою до франкського короля. Коли виряджене ним посольство повернулося ні з чим, князь Посавський розпочав справжню визвольну війну, яка тривала майже чотири роки й серйозно попсувала нерви найпотужнішій на той час збройній силі у Європі.\nДо Людевіта Посавського приєдналися численні сусідні слов'янські племена. Згодом повстання охопило простори від Каринтії на північному заході Балкан до річки Тимок на південному сході півострова. Людевітові тривалий час таланило, завдяки чому він неодноразово відбивав напади франкських каральних загонів. На боці франків проти князя Посавського воював і далматинський князь Борна, виконуючи свої обов'язки васала Карла Великого. Зрештою у 823 р. Людевіт загинув десь у Далмації, після чого франки відновили контроль над хорватськими теренами. Процес формування хорватської державності не припинився тільки в Далмації.\nЦей процес знову активізувався наприкінці IX ст. після приходу на придунайські землі угорців, які згодом відіграли важливу роль в історії Центральної Європи та Балкан. Угорці, за допомогою сили, утвердилися в Паннонії, змусивши місцевих слов'ян відступити на інший берег Драви. Агресивні плани войовничих мадярів сягали ще далі — на південь і південний захід, окремі їхні загони почали турбувати жителів північної частини Балканського півострова й далматів.\nУ цей час далматинськими хорватами правив князь Томи-слав (6л. 910 — бл. 930). Саме він очолив боротьбу проти угорської навали й після кількох важких і кривавих битв зупинив нападників. Кордон між володіннями Томислава і землями, захопленими мадярами, проліг по річці Драва. Завдяки досягнутим перемогам далматинська Хорватія значно розширила свої межі; так, зокрема, до її складу ввійшли й окремі паннонські території, на яких колись відбувалося повстання Людевіта Посавського. Згодом до держави Томислава приєдналися декотрі словенські й боснійські землі, а також острови в Адріатичному морі (Віс, Брач, Хвар). Незабаром Візантія передала під його управління свої володіння в Далмації — міста Задар, Трогір, Спліт, а також острови Црес, Крк і Раб.\nУ певний момент Томислав став одним із наймогутніших правителів на Балканах. Східні кордони його країни сягали Болгарського царства, він мав підтримку папи Римського, розпоряджався потужним флотом, що налічував 80 великих і 100 менших бойових кораблів, міг зібрати величезне військо зі 100 тис. піших та майже 60 тис. кінних вояків.\nУ 925 р. Томислав проголосив себе королем хорватів, а хорватська держава вперше у своїй історії стала королівством. Конкуренцію Томиславові на півострові складали тільки болгари, проте він досить легко відбивав усі 'їхні напади. Після смерті болгарського царя Симеона в 927 р. та швидкого занепаду його держави ситуація й на цьому напрямку виявилася сприятливою для хорватського короля, що дало йому змогу ще більше зміцнити своє становище.\nТомислав правив у тяжкі часи становлення хорватської державності. Водночас у хорватів формується власна церковна організація, і цей процес був не менш складним і суперечливим, аніж процес державотворення.\nПРИЙНЯТТЯ ХРИСТИЯНСТВА. «ГЛАГОЛЯШІ»\nПрийняття християнства хорватами тривало в УП-ІХ ст. і завершилося за правління попередників Томислава — князів Домагоя (864—876) та Бранімира (879-892). Деякі дослідники називають навіть точну дату першої спроби охрещення хорватів — 640р., інші акцентують увагу на важливості франкської експансії на хорватські землі для активізації цього процесу. Вони, зокрема, підкреслюють, що разом із франками-воїнами до хорватів прийшли й франки-місіонери, називаючи серед тих, хто першими охрестився, князя Вишеслава з міста Нін (800).\nОстанніми прийняли християнство жителі області, розташованої на берегах річки Неретви, та Південної Далмації. Це відбулося внаслідок проповіді не римських, а візантійських священиків, оскільки до цього часу хорватські племена після тривалої визвольної війни витіснили франків зі своєї території (бл. 870 р.).\nУже на початку IX ст. в Ніні засновано окрему єпархію під егідою Римської курії. Вона охоплювала практично всі області, підвладні хорватському князеві. Незабаром розпочинається протистояння Пінської єпархії з архієпископством у місті Спліт. Поступово це протистояння із суто майнового перетворилося на ідеологічне, коли керівництво Пінської єпархії стало активно пропагувати ідею зміцнення власної автономії та вживання мови місцевого населення у відправах. Виходячи із суто політичних міркувань, хорватські князі, заінтересовані в підтримці папи, послідовно трималися сплітської церковної верхівки, внаслідок чого становище Кінської єпархії поступово погіршувалося.\nОсобливої гостроти церковні суперечності у хорватів набули в перші десятиліття Хет. На чергову спробу Сплітського архі-єпископства добитися вирішальної переваги пінське духовенство відповіло посиленням опору, який очолив Гргур Пінський — одна з найяскравіших постатей хорватської історії.\nНа думку деяких дослідників, приблизно в цей час папа Римський пообіцяв Мінській єпархїі в найближчому майбутньому дозволити проводити відправу слов'янською мовою, що значною мірою зміцнило її позиції. Ще одним важливим чинником, який також грав на руку Гргурові Нінському та його прихильникам, було посилення хорватського королівства, якому сплачувала данину навіть така потужна європейська держава, як Республіка Святого Марка (Венеція).\nРозв'язка в протистоянні між хорватами, які прагнули захистити й остаточно утвердити власного біскупа (церкві у цьому допомагав король Томислав), і Римською курією, котра зосередила всі зусилля на боротьбі з релігійним "сепаратизмом", настала в 20-ті роки X ст. З цією метою у Спліті було проведено два церковні собори (925 р. та 928 р.), де Гргур Нінський не зміг переконати своїх опонентів. Постановами, що їх ухвалили собори, заборонялося вживати слов'янську мову та письмо в церковних справах; усі єпископства Хорватії підпорядковувалися архієпископові Сплітському, а самого Гргура звинуватили в розкольницькій діяльності. Йому навіть погрожували відлучити від церкви у разі, якщо він не припинить антипапської діяльності. Подальша доля видатного діяча хорватської церкви невідома.\nПеремога Римської курії над пінським єпископом поклала край хорватському церковному сепаратизмові серед духовенства, але не зупинила розвиток подібних настроїв серед широких мас. Ідея відправ рідною мовою продовжувала здобувати прихильників. За нових умов ця ідея знайшла своє конкретно-історичне втілення в боротьбі за право використовувати хорватський варіант глаголиці — слов'янську абетку, винайдену в другій половині IX ст. Кирилом і Мефодієм. Хорватські "глаголяші" — патріотично налаштовані священики та їхні послідовники з мирян — на тривалий час перетворилися на впливовий чинник національного духовного та політичного життя.\nХ-~Х1 сіп. минули для хорватів у нескінченних усобицях, які ще більше ослаблювали країну за ситуації, що поступово складалася в результаті посилення відцентрових тенденцій всередині Хорвати та активізації загарбницьких поривань сусідніх держав.\nПісля смерті короля Крешимира (бл. 945 р.) неретвляни, скориставшися з внутрішніх негараздів у Хорватії, захопили острови Казу, Віс, Ластово, що ослабило позиції хорватів у Адріатиці. Щоправда, незабаром король Крешимир II певною мірою урівноважив ситуацію, приєднавши до своєї держави боснійські землі, які після смерті Чеслава Клонімировича відокремилися від Сербії (бл. 960 р.). Проте до кінця X — початку XI ст. на хорватів чекало ще декілька серйозних політичних і соціальних струсів. Під час чергового спалаху чвар, спричиненого смертю короля Стевана Држислава (997), їх істотно потіснили венеційці, а в 1018 р. хорватською територією, не зустрічаючи серйозного опору, переможно пройшло візантійське військо. Того ж року хорвати визнали зверхність Візантії.\nТривала діяльність "глаголяшів". Світські хорватські можновладці на чолі з королем і його найближчим оточенням, котрі в минулому намагалися зберігати нейтралітет у боротьбі національних церковних ієрархів проти Риму, тепер стали на його бік, що призвело до наповнення релігійних суперечок соціальним змістом. За правління короля Петра Крешимира IV, який остаточно порвав з національними слов'янськими традиціями, відбулися дві важливі події: третій церковний собор у Спліті (1060) та повстання "глаголяшів" (1063).\nНайважливішою, з огляду на внутрішню ситуацію в Хорватії, постановою третього сплітського собору була заборона — "під загрозою анафеми" — висвячувати в сан тих священиків, які не розуміють латини й відправляють службу слов'янською мовою. На практиці для хорватів, на чиїх землях духовенство переважно не вживало латини, це означало закриття більшості церков і припинення діяльності багатьох священиків. Ухвали собору, втілювати які в життя Рим зобов'язав передусім хорватського короля, призвели до поляризації суспільства. Вони викликали невдоволення найбідніших соціальних верств і духовенства, котрих підтримало дрібне й середнє дворянство, обурене королівською політикою. Повстання 1063 р. охопило велику територію. Особливого розмаху воно набуло на острові Крк, звідки місцеві жителі вигнали католицького єпископа, обравши замість нього хорватського, "глаголяша".\nРимська курія доклала багато зусиль для придушення повстання. Після того, як це вдалося зробити, вплив Риму на хорватське політичне життя ще більше зріс. У 1076 р. король Дмитрій Звонимир, який також був прихильником "латинської партії", погодився прийняти королівську корону від папи, визнавши його зверхність. Проте в 1089 р., коли він намагався виконати наказ Риму про участь хорватів у хрестовому поході, короля Звонимира було вбито на Кнінському полі під час зібрання місцевих феодалів.\nЗАНЕПАД СЕРЕДНЬОВІЧНОЇ ХОРВАТСЬКОЇ ДЕРЖАВИ\nПісля смерті Звонимира в Хорватії активізуються дезінтеграційні тенденції, прискорюється процес занепаду держав- пості. У1102 р. в новій столиці хорватських правителів — Біограді — хорватським королем проголошено представника угорської правлячої династії Арпадів — Коломана. Ця подія засвідчувала втрату Хорватією власної державності й знаменувала початок тривалого перебування хорватів під владою угорських королів. У цей період остаточно розпалася історична єдність хорватських земель. Відтепер долі Хорватії, Далмації, Славонії складалися по-різному. Вирішального значення для кожної з них набула дія зовнішньополітичних чинників.\nУ XII ст. значний вплив на становище хорватських земель справляла боротьба між Угорщиною і Візантією за домінування в регіоні, а також наполегливі спроби мадярів вийти до Адріатики. Протягом 1162—1163 рр. хорватський бан Белош підтримував Візантію, але внаслідок перемоги угорського короля Стефана IV втратив не лише місце бана, а й власне життя.\nОднією з важливих подій XIII ст. була навала татаро-монголів, які в 1241—1242 рр. дісталися далматинського узбережжя, завдавши величезної матеріальної шкоди землям, через які пролягав їхній шлях. У Далмації татари не досягли особливих успіхів, оскільки їхня нездоланна у відкритому полі кіннота нічого не могла вдіяти проти потужних фортечних мурів далматинських міст, однак посіяли страх серед місцевої людності.\nНаприкінці XIII ст., коли дедалі активнішу роль у Далмації та в цілому на Балканах стала відігравати Венеція, населення Хорватії, захищене авторитетом угорської корони, жило відносно стабільно й спокійно. Водночас на узбережжі хорвати, під проводом князів Брибирських, намагалися чинити опір Республіці Святого Марка, відстоюючи власні національні інтереси.\nПевна стабільність політичної ситуації в Хорватії в черговий раз була порушена в XIV ст., коли припинення в Угорщині династії Арпадів спричинюю розгортання тривалої міждинас-тичної боротьби за мадярський престол. Спочатку за монаршу корону змагалися дочки Лайоша Великого, який помер у вересні 1382 р., не маючи наступників-чоловіків, а згодом -представники іноземних династій — Сигізмунд Люксембурзький та Ласло (Владислав) Неаполітанський, до яких незабаром приєднався брат французького короля Карла IV Людо-вик Орлеанський.\nХорватське дворянство активно втручалося в ці події, розподіливши свої симпатії поміж ними всіма. Серед прибічників Владислава особливо відзначилися пріор монастиря Брана Іван Паліжна та представник відомої на той час родини Хорватів Іван, бан Мачви (його брат Павле був загребським біскупом). Протягом лютого-березня 1387 р. об'єднане хорватсько-боснійське військо, очолюване Паліжною, Хорватом і боснійським воєводою Хрвоє Вукчичем, штурмом узяло Загреб і встановило свій контроль майже над усією "Вузькою" Хорватією та Славонією. Воєнне щастя ще деякий час посміхалося хорватам, однак зміни у зовнішньополітичній розстановці сил урешті-решт змусили їх шукати зближення з королем Боснії Твртко — на той час одним із наймогутніших правителів на Балканах.\nЗ кінця 80-х років уся "Вузька "Хорватія та значна частина Далмації входили до складу держави Твртко — Боснії, та оскільки в березні 1391 р. Твртко раптово помер і створена ним й утримувана його особистим авторитетом держава невдовзі розпалася, хорвати знову залишилися без надійних покровителів.\nПоява на Балканах нової потужної політичної сили — осма-нів, а також поступове загарбання ними нових теренів протягом першої половини XV ст. вплинули на стан справ у хорватських землях. На тлі масового переселення сербського та іншого християнського населення з областей, що потрапили під владу Порти, до сусідніх країн, у тому числі до Хорватії, розпочався активний вихід хорватів з місць постійного проживання, яким загрожувала османська експансія, у внутрішні райони Угорщини й Австрії.\nНа Балкани слов 'яни принесли досить розвинену матеріальну та духовну культуру, основні риси якої зберігались і на їхній новій Батьківщині. Хорватські дослідники одностайно стверджують, що давні слов'яни, які прийшли на Балканський півострів у VII ст., мали плуг власної конструкції, що перевершував аналогічні знаряддя обробки землі у римлян, а також інший сільськогосподарський реманент,\nткацький верстат тощо, котрі без особливих змін використовувалися упродовж наступних століть.\nМатеріальна культура та соціально-економічна організація материкової Хорватії і розташованої на узбережжі Адріа-тичного моря Далмації мали свою специфіку, що зростала під впливом інонаціональних чинників. Разом з тим спільна слов'янська основа забезпечувала їхню спорідненість і близькість.\nВажливим кроком уперед у соціально-економічному розвитку стало для хорватів, як і для інших, народів Європи, будівництво міст як центрів торговельно-господарського життя. Зміцнення і розквіт далматинських міст і Дубровника відбувається раніше, аніж становлення міських центрів у "Вузькій" Хорватії та Славонії, що зумовлювалося конкретно-історичними особливостями різних хорватських земель та навколишніх районів, зокрема активним розвитком морської торгівлі й ремесел, продукція яких вивозилася за межі країни.\nУ загальному річищі розвитку міст і збільшення 'їхнього значення в житті областей і територій протягом XII—XIII ст. зростає й посилюється місто Загреб. Перші згадки про нього датуються кінцем XI ст., коли тут було засновано єпископство. Після приєднання до Угорщини Загреб став адміністративним осередком — тут розташовувався центр однієї з трьох хорватських жупаній. У 1217 р. в Загребі завершено будівництво кафедрального собору в романському стилі, на церемонії урочистого відкриття якого був присутній угорський король Андрей II. У 1243 р. в Загребі знайшов порятунок від переслідувань татаро-монголів угорський монарх Бела IV. Для Загреба ці відвідини закінчилися трагічно: татари захопили місто й спалили його. Разом з іншими будівлями нападники зруйнували й кафедральний собор.\nЗавдяки своєму надзвичайно вдалому розташуванню на найвигіднішому шляху з Центральної Європи до Італії та Далмації, Загреб традиційно привертав до себе особливу увагу. Тому місто швидко відбудували, й воно знову перетворилося на один з провідних центрів ремісництва й торгівлі. Цьому значною мірою сприяло надання Загребу статусу вільного міста, підпорядкованого безпосередньо королю, що відкривало в ті часи додаткові перспективи в організації як самого виробничого процесу, так і реалізації створених матеріальних цінностей.\nРемісництвом і торгівлею у "Вузькій" Хорватії на перших порах займалися переважно іноземці. У Загребі в XIII ст. діяли спілки, в які ремісники об'єднувалися не за фаховим, а за мовно-етнічним принципом. Таких об'єднань існувало чотири: слов'янське, угорське, латинське (італійське) та німецьке. Згодом, унаслідок асиміляції та кроатизації, виникли національні кадри, що відіграли важливу роль як в економічному, так і в культурному розвитку нації.\nУ сільському господарстві в хорватських землях того періоду домінували феодальні відносини, причому як феодали виступали і світські можновладці, й церква. Рівень та умови життя населення були вкрай низькими, що спричинювало постійне соціальне напруження й нерідко призводило до антифеодальних повстань. Одним із найпотужніших вважається повстання в Загребській єпархії в XIV ст., спрямоване проти церковних поборів (десятини).\nДуховна культура хорватів розвивалася на протослов 'янській основі з УІІ-ІХст. Відомості про неї вкрай обмежені й часто суперечливі. Новий поштовх подальшому розвиткові культури дало прийняття християнства, а також виникнення слов'янської писемності. На тривалий період культурне життя хорватів розпадається на дві складові: латиномовну, релігійну за змістом і формою культуру панівної верхівки і релігійну культуру соціальних "низів ", створювану в межах діяльності "гла-голяшів ".\nПротягом Х-ХІ ст. хорватською глаголичною абеткою створювалися літературні твори практично всіх видів і форм, відомих у той час в інших європейських країнах, у тому числі апокрифічні та агіографічні, які переважно перекладалися з різних західноєвропейських мов, тексти легендарного характеру, релігійні пісні та ін.\nНайдавнішою з нам 'яток хорватської писемності є "Баш-чанська плита "з острова Крк, яка датується приблизно 1100р. і являє собою короткий запис глаголицею, в якому йдеться про те, що король Звонимир подарував монастирю Св. Люції місцевість під назвою Лєдина. Глаголицею написано й "Вино-дольський законник" (1288) — один із перших правових документів у Європі.\nПаралельно з глаголицею на хорватських землях поширювався інший варіант слав 'ямської абетки — кирилиця, а з XIVст. — латиниця. Саме латиниця виконала місію, що виявилася непосильною для глаголиці, яка протягом усього періоду свого існування (до кінця XIII ст.) використовувалася виключно сільським населенням, латиниця ж стала загальновизнаним письмом.\nШирокого розмаху набуває у хорватів церковна архітектура, яка в різних областях мала свою специфіку, пов'язану з орієнтацією на ті чи інші інонаціональні зразки та з місцевим колоритом. Характерним елементом цієї архітектури вважається "плетена орнаменталістика" — осібна форма кам'яної скульптури, виконана в необ'ємному (плоскому) рельєфі.\nХарактерним прикладом народної культури є оригінальні за формою могильні пам'ятники — "мрамори", — які вирізнялися високим художнім рівнем, а також особливою якістю обробки каменю. Ці пам'ятники також відігравали роль засобу стихійного народного протесту проти насаджування католицтва: замість хреста на них вирізьблювали сонце та півмісяць.\nХорватська культура Х-ХУ ст. досягла високого рівня розвитку й мало чим поступалася іншим західноєвропейським культурам, які були для неї невичерпним джерелом нових художніх ідей і форм. Співіснування, з одного боку, народної, а з іншого — латиномовної, культури в межах єдиної національної культури сприяло гармонійності й багаторівневості її розвитку, забезпечувало хорватам можливість швидкого подолання розриву, що існував між ними та іншими народами Європи в галузі культурного розвитку, не загрожуючи денаціоналізацією.\nРЕКОМЕНДОВАНА ЛІТЕРАТУРА Дринов М. Заселение Балканского полу острова славянами. Москва, 1873.\nОчерки истории культури славян. Москва, 1996.\nСмирнов Й. Очерк истории хорватского го-сударства до подчинения его уторской ко-роне. Казань, 1879.\nЧрня 3. История хорватской культури. Загреб, 1965. Нгуаізкі роууекпі гетііоуісіі. 2а§геЬ, 1998.