Рідний Край » Усі бійці АТО, які загинули упродовж червня: імена, історії, фото\nУсі бійці АТО, які загинули упродовж червня: імена, історії, фото\nНині відомо про смерть 57 бійців. 25 – бойові втрати. Інформація про деяких – неповна.\nНаймолодшому із загиблих воїнів було – 20 років, найстаршому – 58.\nЧотирьох бійців Україна втратила 10 червня – найбільше за добу.\nНайчастіше обстрілювали позиції українських військових 6 червня – 85 обстрілів.\nНайспокійнішими на фронті були 1, 26 і 27 червня. Як заявляє прес-штаб АТО, у ті дні обійшлось без поранень.\nНайбільше бійців постраждали 8 червня – 14 за добу.\nЗа даними зведень прес-центру штабу АТО, за червень 2017 року на Донбасі:\nзагинули 22 бійців, 119 – отримали поранення.\n1463 рази російсько-окупаційні війська порушували режим “тиші”.\nВасиль “Комод”, “Циган” БУРАЧУК\nродом: із села Журавки Городищенського району Черкаської області\nзалишилися: батьки, дві молодші сестри, громадянська дружина і донька\nКоли розпочався мінометний обстріл, він з товаришами намагався заховатися в укритті. Поблизу Волновахи на Донеччині ворожий снайпер застрелив Василя у потилицю.Сержант, командир відділення. Василь служив у складі 30-ї бригади. Його призвали на строкову службу 27 травня 2015-го, 30 вересня він підписав контракт.\n“Свист “сто двадцяток” загнав хлопців у бліндажі. Залишилися лише спостерігачі. Вася, командир відділення, тільки прийшов з поста, як снаряди почали лягати поблизу його позицій. Зазвичай, під прикриттям таких обстрілів починають лізти невгамовні “орки”, так сталося і цього разу. “До бою!!!” – дав команду сержант Бурачук Василь, побачивши ворожу диверсійну групу. Почала ляскотіти “стрілкотня”, працював ворожий АГС, чулися поодинокі постріли снайпера. Повітря стало сивим, запахло порохом – це наші дають відсіч. “Комод” зрозумів, що треба зайняти зручну позицію для ефективного керування боєм. Як завжди, в бронежилеті і касці (незалежно від того чи було гаряче, чи велось тихе рутинне спостереження, Василь завжди відповідально ставився до засобів захисту; цього ж вимагав і від своїх підлеглих) він стрімко вибігав з бліндажа. Так було раніше і так мало бути цього разу. Втім, бій продовжувався вже без нього: ворожа куля влучила в найменш захищене місце – шию”, – написали на сторінці 30-ї бригади у Facebook.\n“Після підписання контракту Васю направили до нашого бойового підрозділу, – розповів санінструктор Геннадій. – Коли його призначили командиром відділення, то, зважаючи на те, що наша рота – механізована, він автоматично став КБМ – командиром бойової машини БМП”.\nВ АТО це означало командувати спостережним постом – окремою позицією на лінії фронту.\n“Командир позиції мав відповідальність найрізноманітнішого характеру. Робота для чоловіків. І Вася справлявся не гірше, ніж інші. На їхню позицію “шахтьори” лізли досить часто. Це була одна з трьох-чотирьох позицій, яка постійно вступала у вогневий контакт. Хлопці там, в Цигана,теж були всі молоді: усім до 30-ти років”.\nГеннадій каже, що Василь був з тих людей, які мають жити.\n“Один той факт, що у 23 роки він уже відповідав за жінку і дитину, багато про що говорить. Класний, відкритий, незіпсований хлопець”.\n“Він був звичайним хлопцем зі своїми планами на життя, яке так раптово обірвалося Йому подобалося служити командиром відділення, хотів іти навчатися далі. Країна втратила одного зі своїх синів і, можливо, одного з хороших офіцерів. А він би ним став”, – розповів товариш Денис Чигир.\nродом: із села Білошицька Слобода Корюківського району Чернігівської області\nзалишилися: матір, вітчим, троє братів і 4-річна донька\nОтримав важке поранення під час артобстрілу від шрапнелі поблизу села Чермалик Волноваського району на Донеччині, від якого загинув.Був матросом, навідником башти БТР 137-го батальйону морської піхоти ВМС України.\nМихайло закінчив школу у 2012-му. У листопаді 2015 року його призвали на строкову службу. Згодом він підписав контракт.\n“Все, що можна було виконувати на позиції – виконували разом. У березні Мішці робили операцію. З таким здоров’ям він не мав би служити. Але все одно повернувся. Казав, що достоїмо до кінця, а вже коли нас виведуть, тоді він переведеться”, – пригадує у розмові з кореспондентом gazeta.ua побратим 25-річний матрос Артур.\nРозповідає, що після виходу з АТО хотіли разом з Михайлом і ще з друзями орендувати будиночок біля моря і відпочити.\n“Він був бойовим. Можна сказати, що трохи не беріг себе. Часто, коли виконуєш бойову задачу, то за собою не слідкуєш як слід. Одного разу нас так поливали (ред.. – сильно атакували) з усього з чого лише можна було. Виглянути і подивитися що коїться по фронту було нереально. А Мішка виглянув. Уламок попав у магазин його автомату. Магазин почав взриватися. Але він тоді не поранився. Лише я йому потім пояснив, що так робити не варто”.\nПісля звільнення з армії Михайло зі своїм найстаршим з молодших братів планували зайнятися спільною справою.\n“Найстаршому з його молодших 19 років. Коли Мішку поховали, то підійшли до брата і сказали, що тепер він за старшого”.\nМихайла зустрічали починаючи з Покровська (колишнього Жовтневого), що у сусідньому з Корюківкою районі. А далі Мена, Величківка, Сахутівка, Тютюнниця, Корюківка, Наумівка, Перелюб де навчався Михайлик. І в кожному невеличкому селі люди з українськими прапорами.\nродом: із села Голубівка Новомосковського району на Дніпропетровщині\nзалишилися: батьки та сестра\nЗагинув поблизу Жолобка Попаснянського району на Луганщині. Старший солдат, кулеметник у 93-й бригаді.\n“Ти впевнений, що готовий битися до кінця?”, – не одноразово запитував Володимира командир його роти. І кожного разу отримував впевнену відповідь: “Звичайно, так!”.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: “Ти готовий битися до кінця? – Так!” – загинув 31-річний український воїн\n“Не у наших силах змінити те, що вже сталося. Але ми ніколи не забудемо, що зробив наш хоробрий воїн. Для нас, живих, найкращий спосіб вшанувати пам’ять полеглого героя – присвятити себе з подвоєною силою та відданістю завершенню тієї справи, якою він так благородно займався, за яку він воював і за яку з честю загинув, віддавши все, що міг. Його смерть не буде марною, й наш народ, наша Україна звільниться від окупантів, захистить свободу й право на гідне життя. Слава Україні! Герою Слава!” – сказав командир 93-ї ОМБр полковник Владислав Клочков.\nродом: з Рівного\nЗагинув від кульового поранення поблизу села Жолобок Попаснянського району Луганської області.\nВійськовослужбовець 146-го полку Сухопутних військ ЗСУ, в/ч А2562. В АТО служив навідником у 14-й бригаді. З березня 2015-го по квітень 2016 року проходив військову службу в ЗСУ за мобілізацією. Воював на Донеччині і Луганщині. У жовтні 2016-го підписав контракт зі ЗСУ.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Боєць АТО загинув наступного дня після 38-річчя\nНавчався у 18-й школі, закінчив автотранспортний технікум та економіко-гуманітарний інститут. До служби в армії працював у Головному управлінні статистики у Рівненській області. Бувмайстром спорту з карате.\nУ переддень загибелі Тарас святкував своє 38-річчя.\n“Він завжди був чесний, справедливий. Він загинув як герой, завжди був за Україну”, – кажуть побратими.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Пам’ятаємо: імена всіх бійців АТО, які загинули у травні\nродом: із села Висока Піч на Житомирщині\nзалишилися: дружина, 20-річна донька і 11-річний син\nЗагинув від уламкового поранення голови поблизу Авдіївки на Донеччині. Капітан, старший офіцер відділення спецпризначенння 12-го батальйону “Київ” 72-ї бригади. До батальйону прийшов у лютому 2017-го.\n“Ми пам’ятатимемо Тебе, Анатолію, живим. Свідомість відмовляється сприймати іншу – протилежну – реальність“, – писав товариш Василь.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Бойовики активізувалися на всіх напрямках: українська армія несе втрати\nЗакінчив Київське вище загальновійськове командне училище. У 1990-х служив у ЗСУ командиром розвідроти житомирської військової частини.\nЗаймався підприємництвом, перевезеннями. Грав у сільській футбольній команді, представник ФК “Пак-Трейд”. Коли почалася війна, став волонтером.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: 93-тя бригада відбила 1,5 км “сірої зони” під обстрілами ворожої артилерії\nродом: із села Бринці-Церковні Жидачівського району Львівської області\nзалишилися: матір та сестра\nЗагинув унаслідок мінометного обстрілу поблизу Катеринівки Попаснянського району на Луганщині. Солдат, механік-водій 3-го батальйону 24-ї бригади.\nУ серпні 2016-го вступив на військову службу за контрактом.\n“Мішка ніяк не любив берці. Завжди ходив у кросівках, черевиках. Найбільше, чомусь, любив у гумових чоботях ходити. Через те, що постійно біля машин, то будь-яка форма у нього за кілька днів ставала чорною, схожою на робу, – розказав 25-річний командир роти Захар. – Він був простим, товариським хлопцем. Не всі і не завжди його розуміли (зважаючи на його вік), але дружили з Мішкою всі. Він ніколи ні на що не скаржився. На мої зауваження завжди реагував спокійно і неухильно виконував”.\nБійці, віком до 20 років включно, писали рапорти де б хотіли служити: у ппд (пункті постійно дислокації) чи на фронті. Михайло обрав друге.\n“Він був готовий до цього. Юнацького максималізму у ньому вистачало, але до бою він рвався”.\nПрийнявши на себе усю ударну хвилю від міни боєць урятував життя своєму побратиму.\n“Михайло йшов праворуч і весь удар прийняв на себе. Цілим у нього залишилося лише обличчя. Товариш, який був з ним, теж Михайло – ще у шпиталі. Йому сильно пошматувало черевну порожнину, вибило око і один з уламків потрапив у голову. Оперативність санітарів і лікарів, допомогла залишитися йому живим”.\nТри години бою, з застосуванням з боку терористів забороненої зброї. Постійні обстріли. Успішно відбивши атаку, українські бійці зупинили наступ терористів в районі Павлополя. Коли все стихло, о 20:00 до окопів несподівано прилетіла міна.\nродом: із села Косенівка Уманського району Черкаської області\nзалишилися: батьки та молодша сестра\nЗагинув у результаті прямого попадання міни до бліндажу поблизу Павлополя Волноваського району на Донеччині. Військовослужбовець 10-го батальйону “Полісся” 59-ї бригади.\nЗакінчив Уманський професійний ліцей, заочно навчався у будівельно-економічному коледжі. Строкову службу проходив у в/ч 3009 Внутрішніх військ Сімферополя протягом 2011-2012 років.\n“Умань втратила героя – загинув Віталій Звездогляд. Коли в центрі Києва починали святкувати безвіз, а депутати і Президент вітали з “перемогою”, хлопці майже три години відбивали атаку терористів. Щоб радісні “святкувальники” раптово не прокинулися зранку під гіркі новини прориву і наступу ворога на Маріуполь. Земля пухом. Вічна пам’ять герою!”, – написав Володимир Гамалиця.”Які діточки гинуть!! За що?! Щоб кати наживались. Вічна пам’ять Герою України!”, – сказала Євгенія Дятлова.\nроків: 35 років\nродом: із села Зелений Під Горностаївського району Херсонської області\nзалишилися: батьки, дружина та двоє доньок віком 10 і 15 років\nЗагинув у результаті прямого попадання міни до бліндажу поблизу Павлополя Волноваського району на Донеччині. Молодший сержант 74-го батальйону розвідки, в/ч А0136.\nУ липні 2015 року Сергія призвали за мобілізацією, з вересня 2015-го до жовтня 2016-го служив у 74-му батальйоні. І лише 4 червня цього року, за 6 днів до загибелі, підписав контракт.\nВ серпні 2016 року відзначений Почесним нагрудним знаком начальника Генерального штабу – Головнокомандувача Збройних Сил України “За взірцевість у військовій службі” ІІ ступеня.\n“Останню дорогу Сергія Горо встелили трояндами до самого кладовища. Прощаючись із загиблим, говорили про відвагу тих, хто сьогодні захищає країну. Розповідали про Сергія, його відданість, доброту, відповідальність та товариську підтримку. Насправді, як говорять його односельці, він ніколи не говорив про патріотизм, та й взагалі не любив показухи. Він жив своїм простим сільським життям, думав про сім’ю, про майбутнє своїх доньок. Сергія пам’ятають у селі, як звичайного чоловіка, який жив поруч, ходив тими ж стежками, що й вони, порався по господарству. Добрий, уважний, щирий. А виявилося – справжній патріот, який захищав Вітчизну та мирне життя своїх земляків”, – написала Любов Рудя, газета “Сільські новини”.\nродом: із села Перемога Дніпропетровської області\nЗагинув у результаті прямого попадання міни до бліндажу поблизу Павлополя Волноваського району на Донеччині. Старший сержант 74-го батальйону розвідки, в/ч А0136.\nродом: із міста Жовті Води на Дніпропетровщині\nзалишилися: батьки та молодший брат\nЗагинув поблизу села Кримське Новоайдарського району Луганської області. “Знову очі з неба”, – написала Наталя Лютікова.\n“Приблизно о 21:30 солдат Ілля Кириченко піднявся до бруствера, аби оглянути периметр. Пролунав вибух – терористи зненацька розпочали мінометний обстріл. Бронежилет і шолом цього разу не допомогли – солдат дістав поранення, несумісне з життям”, – писали на сторінці 93-ї бригади у Facebook.\nСтрілець, помічник гранатометника у 93-й бригаді.\nІлля навчався у школі №3, потім – у Севастопольському університеті ядерної енергії та промисловості. Працював головним інспектором міста по радіаційній безпеці. Але, грошей не вистачало, у батьків просити не хотів, тому поїхав на заробітки.\n“Поїздив по Європі, приїхав і сказав, що ніде ми нікому не потрібні, – розповів батько Іллі Олександр Кириченко, – Сказав: я тут, нехай бідний, але почуваюся людиною”.\nПовернувшись з заробітків, Ілля спробував відновитись на колишній посаді у Державній екологічній інспекції. За словами батьків, його попросили зачекати місяць. Але чекати довелося набагато довше.\n“Він почекав кілька місяців, а потім прийшов щасливий, обняв мене і сказав: тато, я підписав контракт. Сказав, що потрібно захищати Батьківщину, нас – батьків”Ілля пішов служити добровольцем у лютому 2017-го. На момент загибелі знаходився в АТО лише місяць. До тридцятиріччя не дожив. Останній свій день народження зустрічав вже в “учебці”. 13 травня поїхав в зону АТО.\n“У неділю до нас прийшли і сказали, що Іллі більше немає. Він захищав нашу Батьківщину усього двадцять вісім днів. Надзвичайно сильно любив життя, але більше за життя – свою Батьківщину. Він загинув, захищаючи нас усіх”, – каже батько героя.\nродом: із села Созонівка на Кіровоградщині\nЗагинув поблизу Павлополя Волноваського району на Донеччині. Авто, у якому перебував Євген, потрапило під обстріл протитанкової ракети.\nСтарший сержант, кодувальник 10-го батальйону “Полісся” 59-ї бригади. Закінчив Кіровоградський професійний ліцей №2, після строкової служби в армії працював верстатником. У березні 2014-го Євгена призвали за мобілізацією до Кіровоградського об’єднаного міського комісаріату, у вересні 2015-го перевели до районного військкомату на посаду начальника служби захисту інформації. 11 березня 2017 підписав контракт і поїхав до базового табору в/ч пп В4050 з направленням у зону АТО.\n“Від початку існування Кропивницького районного військового комісаріату Женя знаходився в ньому, поставив комісаріат “на рельси”. Це була дійсно талановита, гідна, порядна і чесна людина, яка завжди приходила на допомогу іншим. Батькам хочу сказати слова вдячності, що виховали такого справжнього чоловіка”, – сказав військовий комісар Андрій Гриценко.\n“Я недовго служив з Євгеном, всього три місяці. Ми разом пішли в батальйон, спали в одному наметі. Він був дуже щедрою, вдячною людиною. За час проходження служби у 10 батальйоні зарекомендував себе як грамотний товариш, який виконував всі накази командирів і свою роботу.. Старався допомогти кожному. Багато людей з батальйону хотіли сьогодні приїхати сюди, провести його в останню путь. Але ми зараз в АТО, тому приїхав лише я один, привіз його провести в останню путь”, – розповів військовий Олександр Кривий.\nродом: із села Гмирянка Ічнянського району Чернігівська область\nзалишилися: сестра з племінником\nЗагинув під час обстрілу поблизу села Кальчик Нікольського району Донеччини. Авто Юрія потрапило під обстріл.\nСтарший солдат, командир відділення взводу технічного забезпечення 59-ї бригади.\n3 роки воював в АТО. У 2014-му пішов служити добровольцем, а 2016-го – підписав контракт.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Українські військові розбили опорний пункт бойовиків на Світлодарській дузі\n“До 14 років виховувався в інтернаті, за 200 км від рідного села. Потім повернувся додому і працював у колгоспі. Тоді була строкова служба в армії”, – розповіли у Чернігівському комісаріаті.\nОстанніми роками жив у Новокам’янці Каховського району Херсонської області.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Українські військові просунулися вперед в зоні АТО\nродом: із села Підгірне Старокостянтинівського району Хмельницької області\nзалишилися: матір і син\nЗагинув у Волноваському районі на Донеччині унаслідок артилерійського обстрілу. Військовослужбовець 30-ї бригади. У зоні АТО був удруге.\nПідполковник Сергій Жмурко розповів, що це мав бути останній день перебування Олега на ротації у зоні бойових дій. Чоловік планував йти у відпустку. Але їхній загін потрапив під ворожий артобстріл.\n“Бригада Олега виходила на ротацію останній день. Їх уже змінили. Але вони таки потрапили під артналіт. Під час обстрілу зі 152-міліметрових самострільних артилерійських установок снаряд потрапив просто в розташування частини. Олегу відірвало ноги і він помер”.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: “Слава Україні, покидьки” – український боєць з окопу подзвонив на радіостанцію в окупованому Донецьку\nродом: з Нікополя на Дніпропетровщині\nзалишилися: матір, брат, дружина та двоє синів\nЗагинув унаслідок артилерійського обстрілу поблизу селища Луганське Бахмутського району на Донеччині.\nСтарший солдат батальйону “Патріот” 53-ї бригади. На фронт пішов добровольцем 2014 року. Після повернення додому займався волонтерством. Згодом підписав контракт і знову вирушив на передову.\n“Він завжди усміхався. Не зміг залишитися осторонь, почав волонтерити – він був патріотом. Не зміг залишитися вдома, повернувся на фронт – він був сильним і сміливим”, – згадувала волонтер Дар’я Андрусенко-Якотюк.\nОчолював “Асоціацію учасників бойових дій Нікопольщини”. Був майстром спорту з кікбоксингу.\nРідні, друзі, побратими по службі і навіть незнайомі з Миколою залишають десятки коментарів і історій на його сторінці у Facebook.\n“Твої соколята – два твоїх крила, залишилися без годувальника. Ти тепер на небесах і дивитимешся на всіх нас живих зі своєю скромною усмішкою. Тепер мені доведеться, проходячи повз обеліск пам’яті воїнів АТО, дивитися вже і на тебе, на твоє фото. І я ніяк не зможу змиритися із цим”, – написав друг Віктор Каракуша.\n“Прощавай, друже. Ми наздоженемо”, – сказав Олексій Савченко.\n“Сьогодні особисто для мене не просто день жалоби. Сьогодні день мученицької смерті нашого фундатора першого у місті храму на честь полеглих воїнів захисників Вітчизни – святого праведного Петра Калнишевського. Для мене Микола Гайдук це приклад жертовності і неосяжної любові, вірянина, смиренної людини з великою душею і чистим серцем. Не можу я осягнути його смерті. Не можу, тому що смерть буде переможена, тому що земна смерть була не марною, тому що після смерті буде воскресіння!” – написав диякон Святослав Скороход.\n“Я завжди поважав твій вибір. Вибір такого шляху – шляху воїна. Ті, хто одного разу стали на цей шлях, хто живуть із честю, вірять тільки в перемогу. У перемогу життя над смертю. І життя воїнів, віддані заради цієї перемоги, роблять їх безсмертними героями. Пам’ять про яких житиме у серцях поколінь. Спочивай з миром, брате мій”, – розказав Констянтин Пиляєв.\n14 і 15 червня у Нікополі оголошені днями жалоби.\nЄвген “Юджин” САРНАВСЬКИЙ\nродом: із Кам’янця-Подільського на Хмельниччині, жив у Білій Церкві на Київщині\nзалишилися: матір, вагітна дружина\n8 червня Євген отримав важкі вибухові поранення під час розмінування поблизу Новоселівки Волноваського району на Донеччині – травматична ампутація ніг, пошкоджені внутрішні органи черевної порожнини, легені. Тиждень перебував у комі, переніс дві складні операції. Помер у Дніпропетровській лікарні імені Мечникова, не приходячи до свідомості.\nКапітан, командир інженерно-саперної роти у 72-й бригаді.\nЄвген Сарнавський був відомий своєю ефективною та швидкою роботою. Йому були вдячні мешканці Волновахи, Гранітного, Авдіївки та інших прифронтових населених пунктів, де підрозділ капітана Сарнавського проводив розмінування та демонтаж нерозірваних боєприпасів.”Я покладав на Євгена великі сподівання, але, на жаль, ворожа міна обірвала його високий політ. Він був дуже хорошим воїном і ніколи не ховався за спинами своїх підлеглих”, -попрощався зі своїм бойовим побратимом командир бригади полковник Андрій Соколов.\n“Сьогодні ми зібралися на траурний мітинг, щоб вшанувати пам’ять нашого бійця, який все своє життя рятував чужі життя від смерті. Багато років він служив у нашій бригаді і весь цей час намагався зробити так аби ніхто не постраждав від вибухів. Ще довго мешканці Донбасу згадуватимуть Євгена, називаючи його своїм ангелом-рятівником. На його рахунку тисячі знешкоджених снарядів, мін та інших вибухонебезпечних предметів. Це дійсно людина, яка достойна вшанування і військовими, і цивільними”, – сказала прес-офіцер 72-ї бригади Олена Мокренчук.\nВсі завдання, які ставилися по розмінуванню і замінуванню, Євген виконував завжди сам, особисто.\n“Із перших днів поїхав на війну. І був патріотом. У травні він приїжджав у відпустку і дзвонив. Розмовляли. Знову шуткували, говорили, може це треба закінчувати. І знову та сама фраза: “А хто ж, як не я?” Там “салабони” приходять, а я досвідчений. Я повинен їх навчити”, – розповіла вчителька бійця Світлана Гаращук.\nЗ командиром “Юджином” прощалися на київському Майдані незалежності, а потім в останню дорогу провели у Білій Церкві.\n“Хочу попросити вибачення у дружини, рідних та близьких Жені за те, що мені не вдалося зберегти його. Жені сказати, щоб він відпочивав з миром і запевнити всіх, що ми обов’язково помстимося”, – сказав командир Соколов.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: “Насадка робить постріл беззвучним” – українець створив для бійців АТО унікальний автомат\nродом: із міста Калинівка Вінницької області\nзалишилися: дружина та 16-річна донька\nЗагинув поблизу Маріуполя між селищами Талаківка та Гнутове від кульового поранення легень ворожим снайпером. Сергія Яремчука не стало через 2 місяці після свого Дня народження.\nСержант, десантник. У 2014-му пішов на фронт добровольцем, 2015-го – підписав контакт на службу.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Сергія Яремчука убив снайпер\n“Ще увечері дружина розмовляла з чоловіком. А на ранок їй повідомили, що його убив снайпер, – розповіла місцева жителька Вікторія. – Приїхало дуже багато його хлопців, з якими він служив. В очах біль і сум. Скільки ця війна має продовжуватися?! Стільки горя приносить ця війна”.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Пам’ятаємо: імена усіх бійців, які загинули на Донбасі у березні\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Пам’ятаємо: імена усіх бійців, які загинули на на Донбасі у квітні\nродом: із селища Борівське Шевченківського району на Харківщині\nЗагинув від кулі снайпера поблизу селища Новотошківське на Луганщині. Старший солдат, механік-водій у 93-й бригаді.\n“Тяжка втрата. Приблизно о 4:20 ранку пост був обстріляний снайпером путінських терористичних сил. Від майже 50-грамової кулі калібром 12,7 мм, яка зазвичай використовується для боротьби з бронетехнікою, старшого солдата Мочернюка не зміг врятувати бронежилет: він отримав поранення, не сумісне з життям”, – написали на сторінці бригади у Facebook. – Михайло був відмінним механіком-водієм, відповідальним та хоробрим воїном, надійним товаришем”.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: На честь загиблого в АТО капітана назвали вулицю\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Ім’ям загиблого героя АТО назвали вулицю\nАндрій Луців і Володимир Іваник були товаришами, разом пішли на фронт.\nВолодимир “Фофа”, “Ірокез” ІВАНИК\nродом: із міста Стебник Львівської області\nзалишилися: батьки, 26-річний брат, дружина та 8-річний син\nЗагинув поблизу Авдіївки на Донеччині. Доброволець 8-го батальйону “Аратта” УДА. Активний учасник Революції Гідності. Воював у Бахмуті, Лисичанську, Пісках, Луганську, Донецькому аеропорту.\nСлужбу в армії проходив у президентському полку. Працював на будівництві у Києві.\nМав три ротації в зону АТО. На останню приїхав за два тижні до фатального бою.\n“Коли почався той обстріл, Володя міг залишитися живим. Один снаряд перелетів, другий не долетів, третій долетів. Він відчував себе воїном, марив службою. Казав, що з дитинства хотів бути солдатом і коли працював на будівництві, то почував себе не на тому місці. За пів години до початку його останнього бою ми розмовляли і він казав мені, що відчуває, що загине на війні. Він був воїном, таким було його життя. Я пишаюся, що маю такого друга. А його батьки мають пишатися, що їхній син був таким”, – розповів gazeta.ua побратим розвідник “Метис”.\nІ додав, що Володимир міг і сапером бути, і розтяжку поставити, і з кулемета постріляти.\n“Я стояв ліворуч, поруч з Володею і Андрієм Луцівим, але відійшов вправо. Мене вберегло чудо. Усі ми – ті, хто залишилися тоді живими – вбереглися чудом”, – сказав розвідник.\nДядько Володимира Степан розповідає, що родичі умовляли його більше не їхати на війну.\n“Раз поїхав – все минулося, другий – теж. А третій – став фатальним, – сказав чоловік. – А ще Володя дуже мотоцикли любив, був байкером. Техніку любив, розбирався добре”.\nСин Сашко, за словами дядька, “маленька копія тата”.\nродом: із міста Борислав Львівської області\nзалишилися: дружина та донька\nНа фото зліва – Андрій Луців, – праворуч – Володимир Іваник\n“Хлопці билися до останнього. До останнього світлої пам’яті мій побратим, Андрій Луців, якого зараз будемо хоронити, тримав в руках кулемет. Хоча виїхав танк, він стріляв по танку з кулемета. Хлопці були надзвичайно відважні, виховані у патріотичному дусі. Це були справжні патріоти нашої держави, бійці УДА, які добровольцями пішли на фронт. Їм не було потрібно ані грошей, ані нагород, ані пільг, яких ми на сьогодні не маємо, хоч воюємо з 2014 року”, – сказав командир групи УДА Руслан “Єгер” Щерба.\n“Воювали з самого початку. Коли прийшла команда, що треба допомогти побратимам, вони зібралися і поїхали на фронт в Авдіївку. Там і поклали своє життя. Володя був будівельником, займався декоративною штукатуркою. Андрій – таксував, працював в охороні. Коли треба було їхати на Схід, брали відпуску за свій рахунок або відпрошувалися”, – пригадував бойовий побратим, товариш обох хлопців Ігор “Сарган”.\nродом: з Харківщини\nЗа даними прес-центру штабу АТО, 22 червня поблизу селища Луганське на Світлодарській дузі у результаті підриву на вибуховому пристрої один український військовослужбовець отримав важкі поранення, від яких згодом помер у лікарні.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: “Надлюди”: показали чуттєве відео про життя поранених ветеранів АТО\n“Саме Луганський напрямок лінії зіткнення став епіцентром вогневої активності противника, про що свідчать 27 зафіксованих впродовж минулої доби фактів застосування противником зброї”, – повідомили у прес-центрі штабу АТО.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Переправа танків через річку: у мережі з’явилося видовищне відео\nродом: із села Заслучне Красилівського району Хмельниччини\nЗагинув від розриву міни на Луганщині. Військовослужбовець 8-го полку спецпризначення.\n“На групу мали один тепловізор, – розповів 37-річний головний старшина Віталій. – Там же обличчя не видно, лише силует. Можна навіть помилитися і, побачивши противника, подумати, що це свій. А рації, гарнітури були у кожного. Одного разу Олексій, на обході вночі, каже по рації “Підніми ліву руку”, той другий піднімає. Значить – свій. Через деякий час знову каже, щоб руку піняв, а той вже не піднімає. Повторює “Підніми ліву руку”, той вже підняв. Олексій запитує “Ти мене чуєш?”, той відповідає “Так, я ж піднімаю”. І тут Льоха розуміє, що дивиться на когось іншого і що там, мабуть, ворог сидить, а не товариш. Потім виявилося, що той товариш/противник, то борсук. Ми того борсука без сміху згадати не модна, весела була історія”.У молодшого брата Олексія саме 24 червня був випускний у школі.\n“Льоха ще розказував. що свій білий костюм дав брату на випускний. Бо, мовляв, йому він і так не треба ,все форма і форма, немає куди костюми носити”.\n“Це була світла людина. З усіма товаришував, і з ним усі дружили. Він був надійний, добрий, порядний, вихований, чесний, доброзичливий, міг підтримати в любу хвилину, за потреби був готовий прийти на допомогу. Це велика втрата не тільки для нас, а й для усієї України, бо він був справжнім героєм”, – казав побратим “Марик”.\nродом: із Стрия на Львівщині, жив у Хмельницькому\nзалишилися: матір, двоє сестер і дружина\nЗагинув від розриву міни на Луганщині. Сержант, розвідник 8-го полку спецпризначення.\n“Два роки послужив по контракту і ми його стали відправляти вчитися у школу сержантів. Він все казав “Як я поїду, тут такі самі пацани як я. А мені їх потім ганяти?”. Не поїхав він раз, не поїхав другий. З третього разу я таки пояснив йому, що він достойний цього звання і він таки вивчився”, – згадував 37-річний головний старшина Віталій.\nВасиля разом з Олексієм Іщуком призвали на службу по мобілізації 20 червня 2014-го.\nВідслуживши мобілізацію Василь працював на кондитерській фабриці у Хмельницькому.\n“А потім якось подзвонив і запитав чи візьму його знову до себе. Я сказав, що для такого хлопця точно знайдемо місце, – говорив Віталій. – Коли нас по тривозі піднімали їхати на Дебальцево, то він зразу погодився їхати. З чужою групою, іншим командиром. Не зважаючи на те, що тоді було лише тиждень як він з АТО повернувся”.\nСтрашина розповідає, що Василь був і з підвищеним відчуттям справедливості. Завжди робив те, що йому казали.\n“Цими червневими днями у Василя саме закінчувався піврічний контракт і в день, коли нам повідомили, що він загинув – прийшли рапорти на продовження на контракту. То верхній рапорт був його. Командир рапорт підписав. Сказав, що раз Вася хотів служити, то так і буде”.\nЗагалом, у Валися Лаврися було щонайменше 7 ротацій у зону АТО, кожна по 2-3 місяці.\n“Він усі рази ходив у головному дозорі. Це і фізично важко, і морально. Бо ти мусиш все оббігати, обдивитися, перевірити і тоді всі йдуть по вже перевіреній території. Будь-коли може трапитися так, як сталося 24 числа”, – сказав Віталій.\n“Спочатку чувак вчить користуватись підствольним гранатометом, потім грати в настільний теніс, потім допомагає вийти з-під обстрілу в Лутугіно . А потім тобі пишуть, що його вже немає“, – написав Артем Князь.\nродом: із села Скородинці Чортківського району Тернопільщини\nзалишилися: дружина та дві доньки, 1997 і 2000 р.н.\nЗагинув у Луганській області. Молодший сержант, стрілець-зенітник 14-ї бригади, в/ч пп В0259. Контакт на військову службу підписав улітку 2016 року.\n“Був дуже доброю людиною, майстром на всі руки. – розповіли у сільсьікй раді. -Що його не попросиш, він все міг зробити. Був хазяйновитим. Минулого року перед зеленими святами Ігор підписав контракт і пішов в АТО”.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ:“Боги війни”: як зустрічали бійців АТО\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ:Морпіхи повернулися з АТО – Одеса зустріла своїх героїв\nроків: 1978 р.н.\nродом: із Жмеринки Вінницької області\nзалишилися: дружина та син\nЗагинув поблизу селища Піски Ясинуватського району Донеччини. Прапорщик ЗСУ.\nродом: із Кривого Рогу на Дніпропетровщині\nЗагинув на Світлодарській дузі внаслідок прямого попадання міни. Солдат 43-го батальйону “Патріот” 53-ї бригади.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: “Довгі роки батьки не вірили в загибель сина” – поховали 32-річного воїна Іловайського котла\nПротягом червня Дніпропетровщина втратила чотирьох воїнів.\nЛьвівщина – чотирьох.\nХарківщина – двох.\nЧеркащина – двох.\nЧернігівщина – двох.\nХмельниччина – двох.\nВінниччина – двох.\nРівненщина – одного.\nЖитомирщина – одного.\nХерсонщина – одного.\nКіровоградщина – одного.\nТернопільщина – одного.\nроків: 40 років\nродом: із Степанівки Менського району Чернігівської області\nПомер від онкозахворювання. Служив розвідником 2-го батальйону “Горинь”. Мобілізований навесні 2015-го. Виріс у родині військового льотчика, строкову службу проходив у десантних військах. Працював у Степанівському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті.\nРік, два місяці й десять днів перебував у зоні АТО, на Луганщині. Коли отримав контузію, навіть за медичною допомогою не звертався – не було до кого.\n“Хлопці вкололи знеболювальне, трохи полежав в окопі, – пригадував чоловік. – І на бойовий пост. Війна є війна”.\nКоли допікав нестерпний головний біль, стискав зуби і терпів. Влітку минулого року повернувся додому. Після повернення з фронту виявили рак нирки на ранній стадії та пухлину голови.\nКонтузія обернулася пекучим болем, німіла рука, покидали сили. Віталій терпів, бо думав, що контузія нагадує про себе.\n“Наче вдруге на світ народився, повернувшись додому. Вночі прокидався – і шукав вікна. На ліжку, в чистій постелі, відвик спати. Стільки під землею пробув, наче вросли з хлопцями в окопи, – згадував Віталій. — Шукав і двері, не міг звикнути до тиші. Пташки щебечуть, а мені — ніби кулі свистять. Тоді втиснув емоції всередину, щоб дружина не плакала і сина не лякав”.\nродом: із села Копитів Корецького району Рівненщини\nРозбився на мотоциклі “Kawasaki” у Корці на Рівненщині. Від отриманих травм помер у Корецькій лікарні.\n“На його мотоцикл вилетів джип. Микола приїхав до нас на Рівненський полігон знайомитись із курсантами, які мали відбути до його батальйону. Високий, красивий, серйозний, справжній десантник. Втрачати таких зразкових українських хлопців особливо важко, тому що незрозуміло чому й за що. Бог забрав до себе, в особисту охорону”, – написала у Facebook інструкторка 199-го Навчального центру ВДВ Маруся Звіробій.\nДесантник, капітан у 13-му батальйоні 95-ї бригади. Нагороджений орденом “Народний герой України”. На війні був з 2014-го.\nУ 2013-му закінчив факультет бойового управління військами Академії сухопутних військ ім. Сагайдачного.\nНа війні був з 2014-го. Учасник боїв у районі Слов’янська, Степанівки, Тельманового (нині Бойківське), рейду 95-ї бригади до тилу противника. Один з героїв фільму “Рейд”.\n“95-та бригада на початку серпня стала частиною військової історії. Вона прорвала лінію оборони терористів. Здійснила марш до Маріуполя. Повернулася вздовж кордону. Знищила кілька російських артилерійських батальйонів, розташованих на українському боці кордону, забрала їхню зброю і обладнання. Російські танки проїхали аж до Луганська і повернулися до Слов’янська. І це – найдовший рейд збройного формування у військовій історії світу. Це неймовірна робота. На жаль, це сталося за два тижні до російського наступу”, – розповідав у інтерв’ю ТСН американський військовий експерт Філіп Карбер.\nродом: із Горностаївки на Херсонщині\nзалишилися: батько та сестра\nПомер у зоні АТО. Механік-водій розвідувальної роти у 28-й бригаді.\nПрацював на сільськогосподарському підприємстві. У 2015 році Олексій служив по мобілізації. Після закінчення терміну мобілізації підписав контракт на службу.\n“Цього року у Олексія трапився інсульт. 5 днів він був у комі, дихав за рахунок апарату штучної вентиляції легень. Як вийшов з госпіталю, то трохи побув вдома і повернувся на фронт, – розповідає товариш. – Напередодні смерті у них були навчання по бойовому злагодженню так званий “перехід водних перешкод”. Його БТР заглох під водою. Олексій нервував через це. Бо наступного дня вони мали їхати на позиції, а у нього проблеми з технікою. Він і до батька тоді дзвонив. Казав, що переживає, щоб машина в бою не підвела. У передсмертній записці Олексій написав, щоб нікого у його смерті не винили, що він сам прийняв таке рішення. Писав, що погано себе почуває після інсульту”.\nроків: 51 рік\nродом: із міста Мостиська Львівської області\nПомер від хвороби серця. Служив у десантних військах. Мобілізований 17 лютого 2015 року. Демобілізували Любомира за станом здоров’я 16 листопада 2015-го.\nродом: з Харкова\nЄвгена знайшли вбитим на будмайданчику. Воював в АТО 2 роки у складі 81-ї розвідувальної бригади. Батько – інвалід III групи, колишній військовослужбовець 22-го батальйону.\nНа фронті був двічі. Вперше поїхав після хвилі мобілізації у 2015 році, наступного разу – підписав контакт на службу в армії. Додому повернувся півроку тому.\n“Підробляв на будівництві, планував вступати на юридичний”, – розповів батько Євгена.\nУ поліції обставини справи поки не розголошують. Йдеться про умисне вбивство, причиною якого стала неприязнь до Євгена як до учасника АТО, чи про нещасний випадок, аж до отруєння алкоголем, з’ясовують слідчі. Кримінальне провадження відкрили саме за статтею вбивство.\n“Ми зі свого боку беремо це під особистий контроль. Задіємо голову Харківської областної адміністрації, якщо подобиться і президента України. Будемо організовувати свою комісію. Будемо задіювати наших побратимів – учасників бойових дій, щоб таких ситуацій більше не було в Україні”, – сказав голова Союзу ветеранів АТО Харкова Олександр Сєргєєв.\nроків: 1993 р.н.\nродом: із села Малі Вікнини Збаразького району Тернопільського району, жив у Києві\nЗагинув на станції Київського метрополітену. Кримінальне провадження розпочато за ст. 115 (Умисне вбивство) з додатковою правовою кваліфікацією “самогубство”. Старший лейтенант, командир взводу 101-ї бригади охорони Генштабу\nродом: із міста Тростянець на Сумщині\nПомер у Бахмутському районі Донецької області. Сержант з матеріального забезпечення 300-го полку навчального центру “Десна”.\nВадима призвали на службу у листопаді 2015-го року. У червня 2016-го підписав контракт.\n“Будь проклята вiйна i всi, хто, її організував проти українського народу! Зовсім юний хлопець віддав своє життя за майбутнє України. Вічна Слава герою!” – написав міський голова Тростянця Юрій Бова.\n“Мій брат – ти найкращий! Я тебе дуже сильно чекаю! Ми з тобою з самого дитинства були поруч, зараз мені тебе дуже не вистачає. Тобі в армії важко, я знаю. Але ти повернешся скоро,і я буду рада. Армія – лише 5 букв і нічого не значать. Комусь горе принесли, комусь – удачу. Я про тебе кожен день думаю. Рахую дні, хвилини і секунди до відпустки. Кожен день уявляю що ти вдома”, – 4 травня писала молодша сестра Вадима Діана.\nПісля школи, хлопець закінчив технікум за спеціальністю “фінанси та кредит”. Займався кік-боксингом, грав у футбол.\n“Завжди посміхався. Не було такого, щоб він сумував, – розповідала дівчина. – Коли нам повідомили, що його не стало, ми навіть не повірили в це. Але зараз теж ми не віримо. Ми його чекаємо. Чекаємо, що він подзвонить, приїде”.\nКохана дівчина теж не дочекалася свого Вадима.\n“Брат хотів одружитися зі своєю дівчиною Планував, що вони разом підуть вчитися у школу офіцерів”.\nродом: із міста Червоноград на Львівщині\nзалишилися: дружина та двоє дітей\nЗагинув унаслідок нещасного випадку на виробництві, вбило струмом.\nДемобілізований учасник АТО, старший механік танкової роти 128-ї ОГПБр. Після закінчення ПТУ у 2003-му прийшов працювати на шахту “Великомостівська”.\nМобілізований у серпні 2015 року, до жовтня 2016-го виконував завдання в зоні АТО, учасник бойових дій. Олега нагородили нагрудним знаком НГШ “За взірцевість у військовій службі” ІІІ ст.\nПісля демобілізації повернувся на попереднє місце роботи, машиніст гірничих виїмкових машин.\nроків: 47 років\nродом: із селища Мар’янівка Горохівського району на Волині\nзалишилися: дружина, діти, онуки\nМобілізований у 2015 році. У червні 2017-го поїхав на навчальні збори на Старичівський полігон. Помер від серцевого нападу. 11 червня\nродом: з Мелітополя Запорізької області\nПомер від ураження струмом під час перевірки ешелону з військовими. Старший лейтенант, командир взводу 55-ї бригади зв’язку.\nродом: із Кропивницького\nНа фронт пішов добровольцем у 2014му. Двічі лікував контузії. Після повернення додому діагностували пухлину мозку, її видали, але за рік хвороба повернулася.\nВолодимир “Товстий” ВЛАСЕНКО\nроків: 1977 р.н.\nродом: з Києва\nзалишилися: дружина та двоє доньок\nПомер від серцевої недостатності (інфаркт/інсульт). Служив у батальйоні “Айдар”. Поблизу селища Новгородське на Донеччині під ногами розірвалася граната, у грудні 2015-го Володимиру ампутували ногу.\nроків: 25 років\nродом: із села Першотравневе Овруцького району Житомирської області\nзалишилися: матір, старша сестра і молодший брат\nПомер поблизу міста Новогродівка Донецької області.\nродом: з Дніпра\nзалишилися: матір та брат\nЗник 16 червня. Телефоном повідомив, що з кимось посварився на тему сепаратизму і їде додому потягом Одеса – Костянтинівка. Родичі знайшли Максима 21 червня у морзі Верхньодніпровська. За попередньою інформацією, чоловіка побили і скинули з потяга на перегоні Вільногірськ – Верховцево біля села Дубове Дніпропетровської області.\nМаксим – десантник служив у 25-й бригаді.\nродом: із Снігурівського району Миколаївської області, жив у Миколаєві\nзалишилися: батьки і двоє братів\nПомер від серцевого нападу під час навчань у зоні АТО. Солдат, водій взводу матеріально-технічного забезпечення в/ч А0641. Олега призвали на строкову службу у травні 2015 року. Потім він підписав контракт.\nродом: із Снятина на Івано-Франківщинці, жив у Коломиї\nПомер від ураження електричним струмом. Полковник СБУ, учасник АТО. 23 роки свого життя присвятив захисту державної безпеки України. Виконував завдання у зоні АТО. Нагороджений відомчими відзнаками, медаллю “За заслуги перед Прикарпаттям”.\nродом: з міста Підгайці Тернопільської області\nзалишилися: дружина, 26-річна донька, 24-річний син, онуки\nЗагинув, рятуючи свого 14-річного вихованця, якого закрутило у водяний вир, у Дністрі на Тернопільщині. Учень і його наставник потонули.\nВолодимир – учасник Революції Гідності. Після Майдану пішов добровольцем на фронт, воював кілька місяців.\nПрацював викладачем різьби по дереву у Підгаєцькій художній школі народних ремесел, різьбяр, художник. Керівник туристично-краєзнавчого гуртка в районному Центрі дитячо-юнацької творчості. Пластун-сеніор, член куреня “Сіроманці”, з 2005 року працював з дітьми-пластунами на громадських засадах.\n“Володя – це позитив. Дуже вихована і порядна людина. За 12 років роботи Володя зробив надзвичайно багато. Щодо дітей – де їх тільки не возив. Це і Лисоня, і Рогатин, Галич, Говерла. Батьки йому дуже довіряли. Це Людина з великої букви, яка дітям присвятила всього себе”, – розповів начальник Підгаєцького відділу освіти, молоді та спорту Володимир Слюзар.\nродом: із села Волинка Сосницького Чернігівської області\nМісце й обставини смерті поки не уточнені. Служив у 92-й бригаді.\nродом: із села Іванівка Очаківського району Миколаївської області\nзалишилися: матір та донька\nЗагинув рятуючи 3-річну доньку, якавпала у каналізаційний люк. Головний старшина військово-морських сил ЗСУ, служив у 73-му морському центрі спеціальних операцій.\nзалишилася: дружина та дитина\nЗагинув унаслідок падіння з 9-го поверху. Командир 12-го батальйону “Київ” у 72-й бригаді. На фронті з 2014 року, вже вдруге уклав контракт і служив у зоні бойових дій.\nСергій “Вікінг” ОЛІЙНИК\nзалишилися: дружина, син\nВбили у центрі Києва. Чоловік заступився за свого сина, внаслідок чого отримав смертельні ножові поранення в серце.Капітна, начальник розвідки 1-го батальйону 14-ї бригади. Засновник Всеукраїнської профспілки ветеранів АТО і волонтерів.\nОлександр “Рижий” МИХАЙЛОВ\nродом: з міста Синельникове на Дніпропетровщині\nГранатометник 43-го батальйону “Патріот”. Три роки воював на фронті. Повернувся додому у травні 2017-го.\nроків: 1962 р.н.\nроків: із села Черемхів Коломийського району на Івано-Фраківщині\nДемобілізований учасник АТО, військовослужбовець 128-ї окремої гірсько-піхотної бригади.\nЮрій “Наум” ПОМАЗАН\nродом: із села Чупахівка Охтирського району Сумської області, жив на Харківщині\nЗагинув внаслідок побутового нещасного випадку у зоні АТО, місце й обставини не уточнені. Служив у 36-й бригаді морської піхоти.\nродом: з міста Окни на Донеччині\nзалишилися: батьки та 4-річний син\nПомерла поблизу Павлополя Волноваського району на Донеччині. Служила кухарем у 59-й бригаді.Закінчила Білгород-Дністровський економіко-правовий коледж. З 2013 до 2016 року допомагала в сімейній справі. Вступила на військову службу за контрактом, пройшла підготовку в навчальній частині за спеціальністю “кухар”.\nродом: із Вінниці жив у Києві\nзалишилися: матір, вітчим, дружина, донька 2012 р.н. та син 2015 р.н.\nЗагинув у Солом’янському районі Києва внаслідок потужного вибуху автомобіля Mercedes-Benz (під час руху). Подію кваліфіковано як терористичний акт.\nГенерал-майор (посмертно), командир загону розвідки при МО України. З 2014 року брав участь в АТО. Був командиром групи спецпризначення, яка звільняла Донецький аеропорт: став першим, хто проводив зачистку аеропорту у 2014 -му.\nНародився у сім’ї льотчика, був єдиним сином, рано втратив батька. Випускник Військового інституту. З того часу служив у в/ч ГУР, брав участь у миротворчій місії в Сьєрра-Леоне. У 2010—2012 роках служив в УДО. Повернувшись у ГУР служив на командирських посадах.\nЗвання полковника йому присвоїли у неповних 40 років. Отримав його за участь у виконанні непростих завдань. Його називали одним з кращих військових розвідників.\nМаксим Шаповал був командиром підрозділу глибинної розвідки і забезпечував докази причетності Росії до збройної агресії проти України.\n“Це завдяки йому Україна обґрунтувала свою позицію в Гаазі про причетність Росії до збройної агресії, а перед цим надала всі такі задокументовані факти через дипломатичні канали і канали обміну розвідувальною інформацією з розвідувальними органами союзників”, – йдеться у матеріалі видання LB.ua. – Максима знищили вороги демонстративно, в тому числі як елемент залякування і як елемент інформаційної операції з дискредитації найвідданіших синів України”.\nродом: з Житомира\nзалишилися: батьки, сестра, дружина та троє дітей, найменшому 1,5 місяці\nЗагинув унаслідок підриву автомобіля у Костянтинівському районі на Донеччині. Полковник, керівник відділу Департаменту контррозвідки СБУ.\n30 червня 2017 нагороджений орденом “За мужність” (посмертно).\nІгор “Адамович” ДОМІН\nродом: з Ірпеня Київської області\nПомер від хвороби. Демобілізований учасник АТО, зв’язківець 128-ї бригади.\nВоював у Чечні. На фронт пішов добровольцем, воював більше року — у Станиці Луганській, Щасті, Дебальцевому. Після контузії лікувався у шпиталі. На передовій морально підтримував бійців, за що отримав грамоту “За душпастирську діяльність”.\n“Без гумору на війні важко. І на передовій читав хлопцям вірші, оповідання, розповідав анекдоти. У шпиталі теж підтримував моральний дух поранених. Навіть маю грамоту “За душпастирську діяльність”. Без такої душевної допомоги бійцям надзвичайно важко. В таких випадках важлива підтримка родини. Дуже вдячний своїй дружині Тетяні, яка розуміє моє рішення піти в зону АТО добровольцем. Так записано у військовому квитку, що в разі складних умов у державі, йти її захищати. Я — солдат і не хочу, щоб чиїсь діти там гинули. Для багатьох хлопців на Сході у свої п’ятдесят був за батька”, – говорив чоловік.\nродом: з Кременчука на Полтавщині\nЗагинув внаслідок ДТП. Переходив дорогу близько 23:00 поза межами пішохідного переходу, від удару автомобіля Opel загинув на місці. Учасник АТО, молодший сержант, військовослужбовець 30-ї бригади.\nродом: із села Кобзарці Снігурівського району Миколаївської області, жив у Миколаєві та Одесі\nзалишилися: дружина та троє дітей\nПомер поблизу Волновахи на Донеччині. Старшина, головний сержант 1-ї роти 28-ї бригади.\nОлександр 15 років служив у армії, 13 з яких у рідній мехбригаді, за контрактом. Протягом двох років служив в Іраку. На фронті воював з 2014-го. Пройшов бої у прикордонній зоні: Маринівка, Степанівка, Савур-могила.\nОкрім служби в ЗСУ, займався волонтерською діяльністю. Передавав у зону АТО автомобілі від громадських організацій.\n“Ніколи не забудемо його добре серце, з яким він ставився до підлеглих. А також його вимогливість до підлеглих. Адже його посада – головний сержант роти. Це дуже відповідальна посада. Бо сержантський склад – це основний склад, який веде безпосередню боротьбу на зіткненні з противником. А він відповідав за усіх сержантів цілої роти”, – розповів начальник прес-служби 28-ї бригади Олег Сидоренко.\nродом: із села Майдан Дубенського району Рівненської області\nзалишилися: дружина, двоє дітей\nІнформацію взято із сайту Gazeta.ua\n5 Липня, 2017 в 05:26 / Переглядів: 2229


Терміново робота: Нова пошта Коломия - Січень 2022 - 24 актуальні вакансії - Jooble\nРобота Нова пошта Коломия\n«Рукавичка» українська мережа магазинів самообслуговування, робота яких базується на західному досвіді та українській гостинності. Запрошуємо взяти участь у конкурсі на заміщення вакансії Заступника керуючого магазином. Вимоги до кандидата: ~Освіта вища ~Успішний...\n% + компенсація пального + амортизація Новий Сервіс Доставки та Продажу Солодощів! Пропонуємо роботу в район місця Вашого проживання: · Продукцію отримаєте напряму від Виробника; · Доставляєте та продаєте її у визначених населених пунктах та місцях...\nколомия робота нові вакансії\nробота коломия офіціант\nробота торговий агент коломия


Романчук вибув на півроку через переломи | Новини на Gazeta.ua\nРоманчук вибув на півроку через переломи\nЧетвер, 13 листопада 2008 12:14\nЗахисник київського "Динамо" Олександр Романчук вибув як мінімум на півроку через переломи великою і малою гомілкових кісток лівої ноги, повідомляє офіційний сайт УЄФА. У чвертьфінальному матчі Кубка України проти алчевської "Сталі".\n24-річний футболіст був грубо атакований захисником господарів Дмитром Назаренком, після чого залишив поле на носилках і тут же був доставлений в лікарню.\nДекількома днями раніше з ладу вибули хавбек Мілош Нінковіч, гравець оборони Тарас Міхалік і воротар Олександр Шовковський. Проте, відзначимо, після піврічної перерви в лад повернулися півзахисники Карлос Корреа і Олег Гусєв.\nГравці "Динамо" розповіли про матч та шок від травми Романчука Переглядів: 410\nУ "динамівця" Романчука - подвійний перелом ноги Переглядів: 411\nЩе один гравець "Динамо" отримав серйозну травму Переглядів: 425\nЗараз ви читаєте новину «Романчук вибув на півроку через переломи». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nЗідан розповів про роздратування "Реала" після поразки від "Шахтаря" Переглядів: 729


Прикарпатські правоохоронці стежили за порядком під час міжнародної прощі в Погоні - Pravda.if.ua\nПрикарпатські правоохоронці стежили за порядком під час міжнародної прощі в Погоні\nВпродовж двох днів 14-15 вересня, 40 працівників поліції посилено працюють під час міжнародної прощі «Вервиці за мир та єдність церкви», що у селі Погоня, Тисменицького району, інформує Поліція Івано-Франківської області.\nОсновні завдання правоохоронців – забезпечення публічного порядку та безпеки громадян.\nПоліцейські звертаються до прикарпатців і гостей та закликають дотримуватися порядку.\nЯкщо ви станете свідками чи учасниками протиправного діяння – не будьте байдужими, терміново повідомляйте про це у поліцію. Також, будьте пильними до залишених сторонніх предметів та інформуйте про них працівників поліції.\n15 Вер, 20:05\t Версія для друку Лист редактору


Шкідливий вплив мобільних телефонів - Комарівська ЗОШ І-ІІІ ступенів\nРіч у тім, що мобільний телефон — це джерело постійного надвисокочастотного випромінювання, за допомогою якого і здійснюється зв'язок. Це випромінювання пригнічує тонкі електромагнітні імпульси клітин живих організмів. Найнебезпечнішою частиною мобільників є антена, саме вона продукує хвилі надвисоких частот. Вони шкідливі тим, що нагрівають організм «зсередини» на клітинному рівні. Особливо від цього потерпають ті частини тіла, які не омиваються кров'ю, а відтак залишаються поза системою терморегуляції організму. Зокрема, кришталик ока. Від внутрішнього перегрівання він руйнується і мутніє. Це проявляється різзю в очах і шумом у голові. За даними Всесвітньої організації охорони здоров'я, користування мобільним телефоном понад 1 годину на день помітно погіршує зір та слух. Мозок людини, на щастя, захищенний черепною коробкою і добре постачається кров'ю, тому перегрівання йому не загрожує. Але… вчені застерігають від інших імовірних небезпек. Зокрема, під впливом потужних електромагнітних хвиль мобільного телефону може відбутися збій у продукуванні його (мозку) власних електроімпульсів, через які він керує роботою організму. Кілька років тому в мюнхенській клініці «Гросхадерн» за допомогою спеціального тестування довели, що постійні сигнали мобільних апаратів змінюють електроімпульси головного мозку. Медики запропонували учасникам експерименту провести тривалі переговори телефоном. До їхніх голів приєднали електроди, які записували імпульси мозку під час розмови. З'ясувалося, що у двох третин піддослідних енцефалограма засвідчила підвищену активність мозку. Річ у тім, що, прикладаючи телефон до вуха, людина опромінює себе з потужністю 25 000 міліват/см2, тоді як максимально допустима є значно меншою — 10 міліват/см2. Організм людини ж працює зі значно меншою потужністю — 0,001 міліват/см2.\nЛІКАРІ Б'ЮТЬ НА СПОЛОХ\nЯпонські медики висунули припущення, що випромінювання мобільників може пробудити антигени, які спричинюють алергійні реакції. Особливо це стосується людей, схильних до алергії. Шведські вчені після проведення досліджень людей, які користуються мобільним телефоном понад 10 років, дійшли висновку, що в них у 4 рази вищий ризик виникнення пухлин вуха. Угорські ж учені стверджують, що мобільники мають негативний вплив на якість сперми, знижуючи її втричі. Це стосується не лише тих чоловіків, які багато розмовляють телефоном, а й тих, які просто носять мобільник у кишені брюк чи на поясі. Невтішними висновками закінчилися й 4-річні дослідження 12 наукових колективів з 7 європейських країн. У лабораторних умовах вивчали наслідки дії на тварин і людей електромагнітних полів, подібних до тих, які генерують сотові телефони. Вони зафіксували ріст генних мутацій, до того ж в такому обсязі, з яким сама клітина не могла впоратися. Треба врахувати і те, що постійні розмови телефоном спричинюють також перенапруження м'язів, запалення сухожиль, зміщення хребців. Адже тіло перебуває в неприродному для нього положенні, фіксуючи трубку біля вуха. Проте не всі однаково сприймають випромінювання від мобільних телефонів. Є підвищена, знижена і середня радіочутливість. Більшість людей — до 80%, належать до середньої групи. Решта або до підвищеної або до зниженої чутливості. Люди зі зниженою радіочутливістю можуть жодним чином не реагувати на потужне випромінювання, тоді як з підвищеною — відчути втому й головокружіння вже після однієї телефонної розмови.\nАнглійські вчені рекомендують батькам у жодному разі не купувати мобільних телефонів дітям, молодшим за 8 років. А в старших — суворо регламентувати кількість розмов. Керівник програми «Мобільні телекомунікації і медичні дослідження», яка досліджує вплив мобільних телефонів на людський організм, відверто заявила: «Я абсолютно точно можу сказати, що не хотіла б, аби мої внуки користувалися мобільним телефоном частіше, ніж це справді потрібно». Міністерство охорони Росії є ще радикальнішим у цьому питанні: не рекомендує використовувати мобільні телефони до 18 років. Але реалії такі, що сучасні діти «активно користуються мобільниками, і не лише для розмов з батьками. Вони годинами можуть переписуватися SMS-повідомленнями, а також грати в різноманітні ігри, записані на їхніх мобільних телефонах, слухати музику (адже сучасні мобільні апарати «нашпиговані» радіоприймачами, плеєрами тощо).\nПРАВИЛА БЕЗПЕЧНОГО КОРИСТУВАННЯ МОБІЛЬНИМ ТЕЛЕФОНОМ\nЗвичайно, навіть припустити, що мобільні телефони заборонять, було б утопією. Адже вони роблять життя людини комфортним та інформативно насиченим. Батьки завжди можуть зв'язатися зі своїми дітьми, щоб проконтролювати їхнє місцеперебування, бізнесмени швидко розв'язують невідкладні справи, незважаючи на віддаленість відстані їх перебування тощо. Тому питання сьогодні полягає не в тому, щоб позбутися мобільників, а щоб максимально захиститися від їхнього негативного впливу. Ось що радять з цього приводу фізики та медики: Якщо вам доводиться багато спілкуватися мобільним телефоном, не тримайте його постійно біля вуха. Купіть собі навушники. Це частково зменшить вплив надпотужного випромінювання. Майте на увазі, що не всі апарати мобільних телефонів мають однакове за силою випромінювання: одні більше, другі — менше. Тому, купуючи телефон, обов'язково попросіть показати копію сертифіката на обрану вами модель, де буде зазначено, що вона відповідає вимогам стандарту FCC. А це означає, що не перевищує і так високі показники випромінювання. Обираючи оператора зв'язку, віддайте перевагу тому, який має найрозгалуженішу мережу ретрансляторів. Бо що більше телефон напружується в пошуках базової станції (щоб здійснити зв'язок), то більшою стає випромінювана ним доза електромагнітних хвиль. Не обирайте маленькі моделі мобільних телефонів, вони мають потужніше випромінювання порівняно з більшими. Багато хто любить розмовляти мобільним у маршрутних таксі та в машинах, щоб розважитися в дорозі. Не варто робити цього. Бо випромінювання мобільника відбиваються від металевого корпусу машини, збільшуючи потужність у кілька разів. До речі, окуляри в металевій оправі з цих само міркувань також краще знімати під час розмови. Набравши потрібний номер, не притискайте відразу телефон до вуха — саме під час з'єднання відбувається найпотужніше випромінювання. Тому стежте за процесом виклику, дивлячись на екран мобільника, і лише після того, як з'єднання відбулося, підносьте його до вуха. Тримайте телефон не ближче 2 м від ліжка, щоб віддалити себе від випромінюваного ним поля. Якщо на екрані вашого мобільника кількість «антенок» зменшилася, це означає що ви потрапили в зону слабкої дії сигналу. Таке трапляється в приміщеннях вокзалів, аеропортів, метро, в підвалах. Намагайтеся уникати користування мобільним телефоном у таких умовах, бо інтенсивність його електромагнітного випромінювання збільшується в кілька разів. Намагайтеся не розмовляти довше трьох хвилин. Між розмовами робіть перерви не менш як на 15 хвилин. Стежте, щоб загальна кількість розмов за добу не перевищувала однієї години.\nВсе частіше зарубіжні дослідники намагаються привернути увагу споживачів до небезпеки, яка йде від звичних холодильників, мікрохвильовок та мобільних телефонів. Можливо, незабаром на біг-бордах з'являться застереження на кшталт: "Міністерство охорони здоров'я застерігає: мобільний може викликати захворювання на рак"? Але поки такого немає, на сполох почали бити рівненські депутати.\nРішенням Рівненської обласної ради від 21 березня цього року підтримано запит депутата обласної ради Віри Кобилянської щодо негативного впливу мобільних телефонів на здоров'я людини та необхідність заборонити використання в школах області мобільних телефонів учнями, а також перевірити дотримання допустимих норм випромінювання станціями стільникового зв'язку та антенними ретрансляційними вежами, розташованими на території області.\n— Настав час заборонити використовувати мобільні телефони у школі та й обмежити взагалі для дітей до 18 років, — переконана голова постійної комісії облради з питань охорони здоров'я, депутат Рівненської обласної ради Віра Кобилянська. — Це не тільки відволікає дітей від навчального процесу та заважає роботі вчителя, але й дуже шкідливо для здоров'я. Дані щодо негативного впливу мобільного зв'язку на організм людини, а особливо дитини, є у багатьох зарубіжних дослідженнях. Загроза пов'язана з радіосигналами мобільних телефонів, які впливають на хімічні процеси в організмі і призводять до появи стресових білків. Особливо небезпечні мобільні телефони для дітей у віці до 14 років, організм яких ще не сформувався.\n— Ми на сто відсотків підтримуємо ініціативу Віри Кобилянської, — прокоментував ситуацію заступник головного лікаря Рівненської обласної СЕС Роман Сафонов. — У будь-якому разі користування цим видом зв'язку має бути контрольованим. Є спеціальні медичні рекомендації, згідно з якими для дітей до 14 років розмови по сотовому не мають бути довше чотирьох хвилин поспіль. Коли за цим не слідкують батьки, відповідальність несуть викладачі, які фізично не можуть цього зробити. Ми не ставили б питання категорично, що розмови по мобільному треба припинити взагалі. Є тисячі публікацій на цю тему, які суперечать одна одній. Говорити ж про це у гігієнічному розрізі можна тільки після тривалого спостереження за наслідками користування мобільними телефонами. Чисто гіпотетично можемо сказати, що така позиція виправдана. Інша річ, що однозначно стверджувати про негативний вплив сотових на організм важко, але враховуючи, що це діти — краще перестрахуватися і обмежити використання цього виду зв'язку розумними потребами.\nНа жаль, такі дослідження у нашій країні не ведуться. І тому, як справедливо зауважують лікарі, відкидати цей засіб зв'язку, не можна, хоча б чисто з психологічних міркувань.\n— Електромагнітні хвилі, які виділяють мобільні телефони, є досить потужними, вони впливають навіть на звичайний радіоприймач, а наш мозок набагато чутливіший, ніж банальний резистор, — стверджує дитячий лікар-психіатр обласного центру психічного здоров'я населення Василь Галябар. — В Україні досліджень щодо шкідливості мобільних телефонів не проводилося, вони надто дорогі. Але медична література вказує на зниження уваги, поширення вегетодистонічних явищ у зв'язку з використанням мобільних телефонів. Це шкідливо для всіх, і для дорослих, і для дітей. Та, на мою думку, важливіше інше. Зараз мобільний телефон — більше іграшка для дітей, особливо середнього і молодшого шкільного віку. Вони частіше використовують його не за прямим призначенням, як засіб комунікації, а як плеєр або фотоапарат. Тому, як і прийнято в цивілізованому світі, дітей треба привчати користуватися мобільним телефоном за необхідністю, а приходячи на заняття, виключати. А ось повністю забороняти використання мобільних телефонів лікар теж не радить. Адже на сьогодні більшість дітей не вважають своє життя повноцінним без мобільного зв'язку. Це йтиме всупереч усталеним традиціям молодіжної субкультури і дитина буде виглядати «білою вороною», що не дуже комфортно у психологічному плані.\nРосійські вчені стурбовані масовим розповсюдженням стільникових телефонів серед дітей, так як це може бути потенційно небезпечно для здоров'я. «Ми дуже насторожені відносно дітей. Є дані, які підтверджують, що стільникові телефони можуть впливати на розвиток пухлини головного мозку », - заявив на прес-конференції провідний науковий співробітник Федерального біофізичного медичного центру ім. Бурназяна Юрій Григор'єв.\nМобільні телефони можуть впливати на здоров'я дітей.\nБатьки не повинні дозволяти користуватися мобильниками дітям, яким ще не здійснилося 8 років. Ті, кому від 8 до 14, можуть користуватися стільниковими телефонами тільки у випадку гострої необхідності. Про це заявив напередодні професор Вільям Стюарт, ведучий британський експерт в області випромінювання від мобільних телефонів і його впливу на здоров'я людини. Однозначних доказів того, що хвилі , які випускаються мобильником можуть впливати на здоров'я, у вчених немає. Однак, як говорить професор Стюарт, попередні результати нових досліджень показують, що електромагнітне випромінювання від мобильників може впливати на організм. Особливо сильним воно може бути у випадку з дітьми. Їхня черепна коробка тонша, а мозок перебуває в стадії розвитку, пояснює Стюарт.\nПісля заяви Вільяма Стюарта британська компанія, що випускає мобільники для дітей у віці від 4 до 8 років, оголосила про припинення продажів таких телефонів. За словами представника компанії, продажі зупинені до появи нових даних про можливу шкоду телефонів для дитячого здоров'я.\nМобільні телефони можуть спричинити пухлину мозку. Діти, молодші восьми років, не повинні користуватися мобільними телефонами. Таку пораду батькам дають учені, які дійшли висновку: якщо діти користуватимуться "мобільниками", існує великий ризик того, що в них виникне пухлина мозку. Відкриття науковців викликало паніку в індустрії виробництва цього засобу зв'язку. Британська компанія, яка випускає телефони для дітей у віці від чотирьох до восьми років, негайно припинила виробляти цю продукцію.\nЗ 2000 року кількість мобільних телефонів у мешканців Великобританії подвоїлася і досягла 50 мільйонів. За такий самий період часу число дітей у віці від п'яти до дев'яти років, які користуються стільниковим зв'язком, зросло вп'ятеро.\nУ доповіді "Вплив мобільних телефонів на здоров'я" голова Національної ради із захисту від радіації, професор Вільям Стюарт пише про результати чотирьох досліджень. Дослідження, яке проводили впродовж року у Швеції, довело: в людей, які користуються мобільними телефонами, зростає ризик виникнення пухлини мозку.\n"Усі ці дослідження потрібно перевірити, проте ми не можемо проігнорувати їхніх результатів", – зазначив професор Стюарт, повідомляє Іnopressa.ru. За його словами, в кожному разі ризикові насамперед піддаються люди більш молодого віку. Професор вважає, що, з огляду на можливий ризик для здоров'я, дітям у віці від чотирьох до восьми років недоцільно дозволяти користуватися мобільним телефоном. Що стосується дітей восьми-чотирнадцяти років, то це вже їхні батьки повинні зважити всі "за" та "проти" і вирішити, чи потрібний він дитині.\n11 січня цього року Девід Харт, генеральний директор Національної асоціації директорів шкіл, закликав заборонити використовувати в школах мобільні телефони. Компанії, які випускають ці апарати, вважають, що наразі не представлено достатньо доказів негативного впливу цього засобу зв'язку на здоров'я.\nВсесвітня організація охорони здоров'я планує опублікувати доповідь, у якій буде проаналізовано сотні досліджень із проблем впливу мобільних телефонів на здоров'я та яка розставить усі крапки над "і" в цьому суперечливому питанні.\nДослідження, проведене у Швеції, показало, що ризик виникнення таких пухлин зростає вдвічі в людей, які користуються мобільними телефонами. Такі пухлини виникають з того боку голови, до якого людина прикладає слухавку "мобільника". До речі, пухлини акустичного нерва можуть призвести до глухоти. Їх можна вилікувати за допомогою хірургічної операції. Здебільшого вдається зберегти слух пацієнта.\nКількість людей, у яких з'явилася пухлина мозку, за останні 30 років збільшилося на 45%. Причин, що викликають пухлину мозку, до кінця не вивчено, тому складно визначити фактори ризику для цього захворювання.\nЕксперти не впевнені в безпеці мобільних телефонів


Поради професіонала: Як правильно утеплювати фасад\nЖарким літом не хочеться згадувати про холодну зиму. Але кінець липня - це якраз той час, коли треба починати щось робити, аби провести зимові місяці в теплі і комфорті. По-перше, ряд робіт, наприклад, утеплення фасаду, можна проводити лише в теплу і суху погоду. По-друге, у вересні, коли багато хто різко згадує про необхідність утеплюватися, велика вірогідність аншлага, коли доведеться задовольнятися першою бригадою, що попалася, або чекати хорошого майстра декілька тижнів.\nА утеплюватися все-таки треба, тим більше що дуже багато українців знайомі з холодом в квартирах не з чуток. А минула зима зробила це знайомство ще тіснішим, виставивши мільйонам наших співгромадян підвищені рахунки за електрику, спалену електрообігрівачами в холодних квартирах. В умовах дорожчання тарифів логічно було б відмовитися від неефективного центрального теплопостачання на користь однієї з сучасних автономних систем опалювання. На жаль, з 2007 року окремі квартири не мають права від'єднуватися від централізованої системи опалювання, це можна зробити лише всім будинком. А в будинках не всі жителі знаходяться в однакових умовах, завжди є холодніші квартири, мешканці яких налагоджені щось міняти, і тепліші, господарям яких і так добре або не настільки погано, аби «вкладатися» в автономну систему опалювання.\nЗвичайно, щось зробити можна. У деяких населених пунктах місцева вдада йде назустріч громадянам і знаходять способи обійти існуючі правила. Частина громадян відстоює свої права в суді. Крім того, в нашій країні завжди залишається і корупційна дорога. У маленьких містах за такий дозвіл, за словами знаючих людей, беруть 3-4 тис. грн. Подекуди ціна питання зростає до 12 тис. грн. А в Києві, як то кажуть, і за такі гроші дозвіл на відключення отримати практично неможливо. Зрозуміло, що ця дорога не для всіх, і основній масі жителів ми радимо готувати шубу для квартири влітку. Яку вибирати, в скільки це обійдеться і як вирішувати проблеми, що виникли по ходу підготовки, розбиралася «Сьогодні».\nЯК ПЕРЕТВОРИТИ ЖИТЛО НА «ТЕРМОС»\nУ цих квартирах взимку буде на 3-10 °С тепліше, а влітку - до 10 °С прохолодніше\nНайприродніший засіб для того, щоб не мерзнути, - зменшити втрати тепла, тобто утеплювати квартиру. Улюблену сезонну розвагу володарів старих вікон - закладення щілин - можна залишити і на осінь (хоча краще поміняти цей раритет на подвійні склопакети). Але навіть і «теплі» вікна не рятують, якщо тепло інтенсивно виходить через зовнішні стіни. Особливо це властиво старим панельним будинкам, які і в дні юності не відрізнялися хорошою теплоізоляцією, а з роками до того ж обзавелися багаточисельними великими і маленькими тріщинами.\nУтеплення стін із застосуванням якісних теплоізоляційних матеріалів перетворює квартиру на свого роду «термос». Взимку в ній, при тому ж рівні опалювання, тепліше на 3-10 °С (залежно від того, наскільки сумною була вихідна ситуація і наскільки сильно довелося утеплювати). У літню спеку - до тих же 10 °С прохолодніше. Якісне утеплення вирішує і питання гідроізоляції, присікаючи проникнення вологи по тріщинах в стінах.\nЦІНА ПИТАННЯ. В більшості випадків утеплювана зовнішня стіна знаходиться не на першому поверсі, а роботи по зовнішньому утепленню фасаду частенько доводиться проводити на висоті десятків метрів. Чому ця послуга і віддана на відкуп фахівцям з промислового альпінізму. При цьому за «невисотні» роботи беруть ненабагато менше, ніж за висотні. Так, одна з київських фірм за утеплення квартири не на першому поверсі 5-сантиметровим пінопластом щільності 25 бере 200 грн. за кв. м стіни. А за таке ж утеплення квартири на першому поверсі або з боку сходового майданчика - 190 грн../кв. м. Найдорожче обходяться балкони - 280 грн../кв.м. Правда, при збільшенні щільності пінопласту і товщини листів, зростає не лише загальна ціна послуг, але і різниця між вартістю «висотних» і «наземних» робіт. Так, утеплення тією ж фірмою, але пінопластом щільності 35 і завтовшки 10 см для першого поверху потягне на 250 грн../кв. м, для інших поверхів - 300 грн../кв. м, а балкона - 370 грн../кв. м.\nТЕРМІНИ. Чим товще шар пінопласту при тій же його якості, тим надійніше теплоізоляція для утеплення цегельних будинків і більшості панельних, як правило, буває досить 5-сантиметрових листів пінопласту, а 10-сантиметрові листи потрібні там, де зовсім холодно. Всі роботи по фасадному утепленню квартири можуть зайняти 3-5 днів, максимум - тиждень.\nТЕХНОЛОГІЇ, РИЗИКИ І ГАРАНТІЇ. Існують різні варіанти технології зовнішнього утеплення, що відрізняються вживаними матеріалами і способом укладання і кріплення теплоізолятора і інших елементів. У «якнайповнішому» вигляді це виглядає так. Утеплювана стіна спочатку очищається, можливо, доведеться прибрати елементи облицювання, що погано тримаються, або закласти найбільш крупні щілини. Далі наноситься шар клейової суміші. На нього викладаються листи пінопласту, які тут же прикріпляються дюбелями до стіни. Після чого треба дати клею затвердіти. Потім встановлюються захисні елементи і профілі, на пінопласті створюється захисний армований шар (наприклад, за допомогою сітки із скловолокна із спеціальним просоченням), цей шар грунтується, формується зовнішній декоративний шар, який може теж грунтуватися і забарвлюватися.\nПроблема в тому, що технології часто не дотримують. Способів порушити предостатньо: застосовують непридатні для фасадних робіт матеріали, для прискорення процесу не витримують покладений термін полімеризації клею, і так далі\nРезультат порушення технології сумний, аж до того, що частина або навіть весь захисний шар може відвалитися і звалитися вниз, - в Києві таке вже траплялося не раз. А аркуш пінопласту, що обважнює арматурою і штукатуркою, може виявитися досить небезпечним при падінні з великої висоти і завдати серйозного збитку. Хто нестиме за це відповідальність?\nКомпанії, які займаються фасадним утепленням серйозно, в договорах, що укладаються замовником, вказують свою відповідальність за подібні ризики і дають гарантію зазвичай на 5 років. Правда, з тими фірмами, які дають гарантії, подібні казуси і не трапляються. Таке відбувається, коли замовник у пошуках варіанту дешевше наймає сумнівних виконавців, з якими часто навіть не заключається договір. Деколи це приїжджі, які навіть не залишають замовникові своїх постійних «координат», так що їх, в разі чого, просто неможливо знайти.\nНЕ ЗАВЖДИ І НЕ СКРІЗЬ. На жаль, можливість зовнішнього утеплення є не завжди і не скрізь. Якщо підтискають терміни, а за вікном безпросвітні дощі, то доводиться шукати інші варіанти, на зразок внутрішнього утеплення. Крім того, в певних випадках можна просто не отримати на нього дозволу. Як правило, узгодження з офіційними інстанціями відбувається максимально просто. Людина приходить в ЖЕК, говорить, що хоче утеплювати свою квартиру, і просить ключ від даху (оскільки саме звідти працюватимуть альпіністи). У Жеку говорять «добре» і дають ключ. Інколи усної згоди недостатньо, потрібно написати заяву на ім'я начальника Жеку, в якому сформулювати щось начеб «прошу дозволити утеплювати квартиру за свій рахунок. Відповідальність за безпеку робіт беру на себе». Але в нових будинках, а також в центрі міста, можуть і відмовити під приводом того, що фасадне утеплення псує архітектурну подобу будівлі. Та і сам мешканець не завжди захоче порушувати гармонію фасаду власного будинку.\nЖЕК МОЖЕ РОЗЩЕДРИТИСЯ. До речі, теоретично, якщо проблеми з тепло- і гідроізоляцією очевидні, ЖЕК може і сплатити роботи по утепленню фасаду. Він зобов'язаний підтримувати елементи будинку в належному технічному стані, тому, якщо незадовільний стан стін веде до порушення санітарно-гігієнічного клімату в приміщеннях, ЖЕК зобов'язаний привести все в норму. Якщо працівники Жеку «не відмітили» проблему при плановому огляді будинку, їм можна допомогти, написавши заяву, - краще колективну. Після чого має бути створена комісія, яка складе відповідні акти, на підставі яких і має бути прийняте рішення про утеплення фасаду.\nЛітня робота. Зовнішнє утеплення фасаду повинне проводитися лише при теплій і сухій погоді\nПривабливість внутрішнього утеплення - в його простоті, що здається. В принципі його можна виробити навіть своїми силами, нікого не наймаючи. Але при цьому потрібно дуже добре розуміти, що ти робиш і для чого саме. Інакше можна принести велику шкоду своєму житлу, і замість тепла і комфорту з часом придбати масу проблем.\nТОЧКА РОСИ І ІНШІ НЕПРИЄМНОСТІ. Основна небезпека внутрішнього утеплення полягає в тому, що зовнішня стіна ізолюється від опалювання і промерзає. При цьому так звана «точка роси» - конденсації вологи - зміщується всередину приміщення, в ізоляційний шар. Іншими словами або сама теплоізоляція, або стіна за нею починають мокнути, зі всіма витікаючими з цього наслідками, на зразок появи з часом грибка і цвілі. Аби цього уникнути, потрібно теплоізолятор з боку кімнати закривати пароізоляційним матеріалом. А це, у свою чергу, веде до підвищення вологості в приміщенні, з якою теж треба якось боротися, наприклад, за допомогою додаткової вентиляції.\nКрім того, холод може проникати і через міжповерхові перекриття, по бічних стінах. Тому бажано утеплювати і пароізолювати кути і суміжні стіни хоч би на метр-півтора.\nВважається також, що погано розрахована внутрішня теплоізоляція приводить до прискореного руйнування зовнішніх стін, - із-за непередбаченого проектом шкідливого температурного (промерзання-розморожування) режиму.\nЯК ЦЕ РОБИТЬСЯ. Як утеплювач при внутрішньому утепленні в більшості випадків застосовується або ті або інші види пінопластів (пінополістиролів), або мінеральна або скловата. Вата відносно м'яка, тому з боку кімнати її потрібно буде прикривати гипсокартоном. Як правило, для утеплення квартири шару вати в 5 см більш ніж достатньо. На основну стіну спочатку вмонтовується каркас з оцинкованого профілю, потім між профілями укладається мінеральна вата, потім до каркаса кріпиться пароізоляційна плівка. Після чого до каркаса саморізами кріпиться гипсокартон. Витрати на матеріал можуть скласти 50-90 грн. на квадратний метр стіни. За роботу доведеться заплатити ще 30-60 грн../кв. м, але за бажання це можна зробити і самому.\nЛисти пінопласту можуть приклеюватися і приєднуватися дюбелями прямо до стіни. Поверх них може зміцнюватися арматурна сітка, а далі проводиться обштукатурювання. Залежно від якості використовуваних матеріалів на них може піти 30-80 грн../кв. м, плюс 20-50 грн../кв. м за роботу.\nЄвгеній Кагановський, Київ:\n- Утеплення квартири я зробив рік тому. В'їхав я в неї незадовго до цього, будинку вже близько 15 років, сама квартира не дуже тепла, та ще і на кухні щось схоже на грибок було. Я все почистив, зробив ремонт, але через деякий час грибок знову почав пробиватися. А тут в сусідньому будинку з'явилася фірма, яка запропонувала за прийнятними цінами зробити утеплення всьому будинку. Весь будинок, як завжди, не погодився, а я вирішив, що треба утеплюватися. Домовився з цією фірмою. Пішов в ЖЕК, узяв ключ від горища, жодних заяв не писав, жодних дозволів отримувати не потрібно було. Утеплювали кімнату з балконом і кухню. Заплатив п'ять тисяч гривень з чимось: по 230 грн. за квадратний метр стіни. І після того, як вони це зробили, грибок перестав з'являтися. Правда, аби сильно тепліше стало після того, я не відмітив, хоча я і раніше не мерзнув.\nЩо не сподобалося: у договорі вони дуже захищають свої інтереси, не прописана жодна їх відповідальність, навіть за те, якщо що-небудь з цього утеплення відвалиться. А відвалитися може: у нас ЖЕК робив утеплення сусідньому будинку, потім з двох поверхів шматок впав.\nАртем Терехов, Донецьк:\n- У нас невелика кімната. Одна із стін виходить на вулицю, інша - на під'їзд. Ось з цими стінами і були проблеми: круглий рік вони були чорними, взимку навіть відчувався неприємний запах цвілі. Ми вирішили, що треба утеплюватися. Від зовнішнього утеплення ми відмовилися, оскільки живемо в цегельному будинку, і це зіпсувало б зовнішній вигляд будівлі. Залишалося лише внутрішнє утеплення.\nМи запросили свого знайомого, що недавно закінчив будівельний технікум. Він підрахував, скільки матеріалів потрібно і яких саме. Ми з'їздили в спеціалізований гіпермаркет, придбали мінеральну вату, профіль і гипсокартон, стартове і фінішне шпаклювання. Обійшлося це все в 2 тисячі гривень (вартість шпалер, якими ми потім обклеїли кімнату, я не враховую). Наш знайомий-будівельник приходив в 9 ранку, з 13 до 15 виїжджав на обід, повертався і працював до 18-18.30. Пару разів я йому допомагав, зокрема різав гипсокартон. Вся робота зайняла п'ять днів.\nТепер стіна суха, чиста, неприємного запаху немає. З мінусів: візуально кімната істотно зменшилася. По-друге, якщо торкаєшся до звичайної стіни, звуку немає жодного, а стіна, що утеплює, при дотику видає дуже сильний глухий звук. Це особливо неприємно вночі, коли з приставленого впритул дивана мимоволі зачепиш її рукою або ногою.\nОлександр Роговец, Київ:\n- Ми утеплювали всю квартиру. У панельних будинках це потрібно робити скрізь. Останню кімнату я утеплював минулою восени. Ця кімната однією стіною виходить на сходовий майданчик, а всю другу займає лоджія. Сходова клітка - як завжди в наших будинках: вибиті вікна, зняті двері. Холод, як на вулиці. Кімната стала промерзати по стіні, що виходить в під'їзд. Коли до неї поставили меблеву «стінку», на стіні з'явилася цвіль, в шафі - волога. Довелося робити гідроізоляцію і утеплення.\nНікого для цього не наймав. З боку під'їзду виклав стіну тирсоплитой товщиною 5 см, зашпатлював, заштукатурив. З внутрішньої сторони просочив стіну антисептиком, потім обробив гідрофобізатором, який утворює плівку, проникну повітря, але затримуючу вологу. Після цього - шар клею, на нього - пінопласт. У іншій кімнаті ми кріпили пінопласт за допомогою «парасольок», які забиваються в панель. І ось там, коли велика вологість, мороз, з'являються невеликі темні плями. «Парасольки» є «провідником» холоду і вологи. Далі йшла арматурна пластикова сітка, вона потрібна обов'язково. Першу кімнату я утеплював років п'ять тому, без арматурної сітки. І по кутах стали з'являтися тріщини. Це типово для панельних будинків, їх стіни дають тріщини самі по собі. А в тих кімнатах, де використовував сітку, тріщини не з'являлися. Далі сітку затягнув штукатуркою, відшліфував, вирівняв нерівності, підготував під водоемульсивну фарбу.\nТак само утеплював і лоджію: стіни, підлогу і стелю. На ті частини, які виходять до сусідів, пішов звичайний пінопласт завтовшки 3 см. На тій стороні, яка йшла на вулицю, використовувався утеплювач з жорсткого пінопласту завтовшки 5 см.\nВнутрішнє утеплення обійшлося гривень в 1200-1500, на зовнішнє утеплення пішло 300 грн., а штукатурка і шпаклювання були із старих запасів, я їх не рахував. Зайняло це у мене три дні, по чотири години після роботи.\nПісля утеплення помінялося все. Я живу на четвертому поверсі 18-поверхового будинку, опалювання йде зверху, поки вода доходить до нас, температура води в самому радіаторі не перевищує 25-30 гр. Тому до утеплення, аби можна було нормально знаходитися в кімнаті, балкон закривався, а конвектори працювали практично безперервно. А цією взимку у нас на балконі було 19°С, в кімнаті можна було знаходитися у футболці. А конвектор в найлютіші холоди працював в сумі не більше години в день.\nСоветы профессионала: Как правильно утеплить фасад


На Львівщині за тиждень госпіталізували майже 2 700 вимушених переміщених людей\n23:48 22 Березня 2022\nЛюди скаржилися на захворювання дихальних шляхів, серцево-судинної системи, шлунково-кишкового тракту.\nЗа минулий тиждень у медичних закладах Львівщини отримали допомогу понад 11 тисяч вимушених переселенців. Госпіталізували майже 2 700 люде, з них 640 – діти. Про це повідомляє голова Львівської облдержадміністрації Максим Козицький.\nЧитайте також: Як змінилася робота лікарень Львова та області під час війни\nЗа останній тиждень понад 11 тисяч переселенців звернулися по допомогу до лікарень Львівщини. Здебільшого люди скаржаться на захворювання дихальних шляхів, серцево-судинної системи, шлунково-кишкового тракту. Також часто звертаються вагітні жінки.\nЗ повномасштабного вторгнення Росії в Україну лікарі Львівщини полікували понад 2 800 переселенців, більше як тисяча з них – діти. Амбулаторну допомогу отримали майже 20 тисяч людей.\nНагадаємо, що на Львівщині розгорнули польовий шпиталь «Блискуча зірка». Він працюватиме у спеціально облаштованих наметах. Пацієнтів прийматимуть ізраїльські медики. А напередодні, польовий шпиталь поблизу Львова розгорнули також і американські лікарі. Безкоштовну невідкладну, хірургічну медичну допомогу тут зможуть отримати вимушено переміщені особи або ті, хто постраждали від військового конфлікту. Також тут надаватимуть стаціонарні, амбулаторні послуги та послуги для жінок та дітей, включно з акушерством.\nТЕГИ: Здоров’я, допомога, переселенці, Максим Козицький, лікарні Львівщини, вимушено переселені люди


Як розігнати ATI Radeon HD 3650\nATI Radeon HD 3650 встановлюється в периферійний компонентний інтерфейсний роз'єм Express 2.0 і був розроблений для підтримки графічного відтворення високої чіткості, здатного перевищувати роздільну здатність 1080p. Підприємства, які працюють в індустрії мультимедіа або дизайну, вимагають робочих станцій, які мають високу продуктивність, але Radeon HD 3650 є більш старою моделлю, і професіонали можуть вважати, що його продуктивність відео обмежена. Організації, які не мають у своєму бюджеті ресурси для придбання нової відеокарти, можуть розгоняти картку в Catalyst Control Center, щоб підвищити продуктивність пристрою.\nРозгорніть системний лоток і двічі клацніть значок ATI, щоб відкрити Центр керування Catalyst.\nВиберіть "ATI Overdrive" з меню. Натисніть "Заблокувати" і виберіть "Так".\nПеретягніть повзунок у розділі Високопродуктивні налаштування годин GPU вправо, щоб збільшити частоту годинника на 10 МГц.\nПеретягніть повзунок у розділі Високопродуктивні параметри годинника пам'яті вправо на 10 МГц.\nНатисніть "Перевірити спеціальні годинники". Якщо тест проходить, повторіть кроки 3 і 4 і знову запустіть тест.\nСкорочення тактової частоти графічного процесора і оперативної пам'яті на 10 МГц, коли випробування не вдалося або аварій.\nНатисніть "Accept" і виберіть "OK", щоб розігнати ATI Radeon HD 3650.\nВи також можете дозволити ATI Overdrive автоматично розгоняти вашу систему. Натисніть "Auto-Tune", щоб дозволити Catalyst Control Center знаходити майже оптимальні параметри для вашої відеокарти.


Сторінка:Оповідання про сили природи.pdf/51 — Вікіджерела\nСторінка:Оповідання про сили природи.pdf/51\nтак само, як угнуте дзеркало. Одначе воно має ще другу, дуже важну силу. Коли будете дивитися крізь таке збіраюче скло на якийсь малий предмет, поклавши його близько під склом, побачите, що він більший, виразніший. Ану, зловіть муху, поглянемо на неї.\nПіймали муху. Він узяв її за ніжки, а другою рукою недалеко від мухи держав над нею скло; муха здавалася всім богато більшою, ясно можна було бачити її очі, навіть жилки було добре видко.\nДовго дивилися на ту муху, піймали ще десь меншу якусь комашину, та й на ту придивлялися крізь скло.\n- Таке скло, що побільшує всякі предмети, зветься „побільшаючим“; з латинська звуть його теж „люпою“. Таких два скла вроблюють у трубку, котру можна розсувати й зісувати, тоді той прилад побільшує в 1000 разів або й більше. От крізь такі „дрібногляди“ побачили, що в одній краплині болотняної води живе ціла тьма дуже дрібненьких комашок та всяких творів, що їх ніяке око людське без цього не побачить.\nСанько говорив далі:\n— Є ще така труба, що крізь неї можна бачити на 200 миль або й більше, бо вона показує все більшим та ближчим. Її звуть „телєскопом“ або „далекоглядом“. На обох її кінцях вроблюють круглясті скла, або з одного кінця таке скло як у мене, а з другого вроблюють двічі вгнуте скло таке, що по середині тонке, гейби запалося з обидвох боків, а з краю грубше. Крізь таку трубу вчений Галилей придивився, що на місяці як і на землі є гори та долини, а на сонці побачив якісь плями. Після Галилея почали вже робити такі труби, котрі побільшують у 3000 разів і дуже наближують до нас те, на що ми дивимося.\n— От як би подивитись у таку трубу на небо, — обізвався хтось. Їх дуже мало на світі, бо дорогі, то мало хто може їх мати.\nТут один із старших парубків вийняв годинник, а при ньому на короткому ланцюшкові був дармовіс, маленьа, кругленька коробочка, накрита склом, а в ній рушалася якась коротенька ніби стрілка.\n— Отсе буде маґнетна стрілка в тебе, — сказав Санько. Коби тут голка була.\nДали йому голку. Він підніс до неї дармовіс, а вона так і прискочила, неначе прилипла до скла на верху коробки. Санько пояснив це так:\n— Це ви добре знаєте, що всякий маґнет має\nОтримано з https://uk.wikisource.org/w/index.php?title=Сторінка:Оповідання_про_сили_природи.pdf/51&oldid=235995\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 17:19, 12 вересня 2020.


Міністр енергетики та захисту довкілля Олексій Оржель пояснив, як працюватиме нове міністерство — НТСЕУ\nМіністр енергетики та захисту довкілля Олексій Оржель пояснив, як працюватиме нове міністерство\nКатегорія: Новини\tОпубліковано: Вівторок, 03 вересня 2019\tАвтор: НТСЕУ\n2 вересня Міністр енергетики та захисту довкілля Олексій Оржель прокоментував, як відбуватиметься об'єднання міністерств та пояснив пріоритети діяльності новоствореного міністерства.\n«Основна мета об'єднання двох міністерств - забезпечити комплексний підхід до державної політики у сфері використання природних ресурсів та енергії та сформувати єдину державну політику щодо подолання негативних наслідків глобальної зміни клімату. Такий підхід наразі є загальноприйнятим у європейській та світовій практиці, зокрема у таких країнах ЄС, як Франції, Данії, Греції, Португалії, а також Австралії», – коментує рішення Олексій Оржель.\nНовопризначений Міністр наголосив, що засобом подолання енергетичної бідності є економічне зростання та енергоефективність, а в програмі діяльності Уряду є плани щодо збільшення обсягів відновлюваної енергетики, нарощування видобутку власних енергоносіїв.\n«Ми підтримуємо розвиток відновлювальної енергетики і з точки зору інвестицій та зменшення шкідливого впливу на довкілля. Ми повинні зрозуміти, які енерговтрати відбуваються в процесі споживання, і відтак створити комплексну урядову програму максимальної енергетичної та екологічної ефективності. Для очолюваного мною міністерства зростання економіки є також пріоритетом з акцентом на енергоефективність на рівні інфраструктури. Це є способом подолання енергетичної бідності», – зазначив Олексій Оржель.\nТакож Міністр розповів щодо майбутніх поставок газу на територію України із Польщі, зокрема з балтійських морських терміналів прийому зрідженого газу.\n«У нас була домовленість із польською стороною щодо забезпечення можливості інтерконектора, а також проведення усіх необхідних для цього робіт з обох сторін. Наступна робота проводитиметься на рівні експертних груп. Якщо інтерконектор почне функціонувати, ми обережно оцінюємо обсяг постачання газу в Україну в рамках 1 мільярда кубометрів. Однак, зважаючи на плани Польщі щодо збільшення потужностей термінала в Свіноустьє та будівництво термінала в Гданську, вже у найближчому майбутньому ми можемо розраховувати на значне збільшення обсягів газу, який може бути запропонований на ринку України зі сторони Польщі, що у свою чергу забезпечить повне завантаження транзитних потужностей», - повідомив Міністр енергетики та захисту довкілля.


Вчені визначили точний вік старості | HiTech-News.ru - новости высоких технологий\nДомой Новости Вчені визначили точний вік старості\nВчені визначили точний вік старості\nВчені заявили, що вже зараз людина може вважати себе старою тільки у тому випадку, якщо їй виповнилося мінімум 74 роки.\nКажуть, що людина старіє не тоді, коли постаріло її тіло, а коли душа втрачає молодість. І для багатьох людей життя дійсно, як показує реклама, починається в п’ятдесят п’ять. Правда, всім нам хотілося б якомога довше бути молодими, здоровими і привабливими, адже образ старенької згорбленою бабусі, яка не ступить кроку без палички, навряд чи когось приваблює… Втім, вчені радять не хвилюватися: за їхніми підрахунками, люди нашого часу старіють набагато пізніше, ніж прийнято вважати. А в недалекому майбутньому старість буде приходити ще пізніше.\nВідповідне дослідження проводилося фахівцями з МІПС (Міжнародний інститут прикладного системного аналізу). Вони підрахували, що старість для сучасної людини настає у віці сімдесяти чотирьох років, в той час як вважається, ніби середній вік старості — шістдесят п’ять. Цей показник, спираючись на отримані результати, вчені радять продовжити на дев’ять років.\nКілька десятків років тому глибокою старістю вважався вік 60 років …\nЩе фахівці пояснюють, що якихось півтора століття тому шістдесятирічний вік вважався глибокою старістю, і на те були свої об’єктивні причини. Але сьогоднішні шістдесятирічні «дідуся» — це просто зрілі чоловіки, яким про старість говорити ще рано. Вони практично незалежні від своїх родичів, працюють нарівні з молоддю і не стають жертвами різного роду «старечих недуг».\nОзброївшись підрахунками, дослідники запевняють, що з кожним роком літні люди стануть тільки «молодіти», причому ще інтенсивніше.\nДо речі, цей аргумент дослідники рекомендують враховувати і при визначенні пенсійного віку. На сьогодні в Британії, наприклад, пенсійний вік становить шістдесят п’ять років, проте його планують збільшити до шістдесяти восьми вже через п’ятнадцять років. Нагадаємо, раніше такі зміни планували впровадити до 2046-го року.\nЩо ж, ймовірно, американські фахівці і праві, що людство почало старіти пізніше, ніж століття тому. Однак тут потрібно враховувати цілий ряд факторів: і рівень життя, і рівень економічного добробуту, і, нарешті, тривалість самого життя.\nЗрештою, якщо вже говорити про продовження пенсійного віку, то слід взяти до уваги і рівень медицини, адже якби вона дійсно була на належному рівні, то ми б відчували себе молодими і здоровими набагато довше. Але поки все це — тільки у планах, і в даний час, принаймні в нашій країні, далеко не кожен, хто досяг шістдесяти п’ятирічного віку, ризикне назвати себе молодим.\nЗа матеріалами poglyad.com\nПредыдущая статьяЯк рослини ростуть у стані невагомості?\nСледующая статьяКитайські вчені: існує метод, який робить людей добрішими


Відгуки власників Citroën C3 - Citroën Україна\nВідгуки власників C3\nСконфігуруйте ваш CITROËN C3\nВідгуки власників Citroën C3\nОзнайомтеся з відгуками про автомобіль від власників Citroën C3\nСтильний, зручний та економний.\nДата придбання : 18/11/2020Дата публікації :\nАвтомобіль повністю відповідає потребам моєї сім'ї. Достатньо жвавий, економний, маневрений, тихий, з необхідними опціями навіть у базовій комплектації. Чудовий вибір для людей, які хочуть економний, стильний та безпечний авто.\n24 Людина вважає відгук корисним Чи був цей відгук корисним?\nДата придбання : 10/10/2020Дата публікації :\nАвтомобіль просто супер. Тільки не зрозуміло чого зараз витрата пального 10л/100км.\n9 Людина вважає відгук корисним Чи був цей відгук корисним?\nДата придбання : 16/11/2020Дата публікації :\nМашина мене дуже радує. Інтуїтивно зрозумілий інтерфейс. Дуже зручні сидіння водія та пасажира. Круїз контроль прекрасно працює, бачить знаки на дорозі. Загалом, все дуже на високому рівні. З мінусів. Трошки треба призвичаїтись до особливостей механічної коробки, вона досить жорстко перемикається, не плавно.\n13 Людина вважає відгук корисним Чи був цей відгук корисним?