Præsident Eisenhower foreslår ny Mellemøstpolitik - HISTORIE - Historien - 2022\nPræsident Eisenhower foreslår ny politik i Mellemøsten\nSom reaktion på den stadig mere anspændte situation i Mellemøsten leverer præsident Dwight D. Eisenhower et forslag til kongressen, der opfordrer til en ny og mere proaktiv amerikansk politik i regionen. "Eisenhower -doktrinen", som forslaget snart kom til at blive kendt, etablerede Mellemøsten som en slagmark for den kolde krig.\nUSA mente, at situationen i Mellemøsten degenererede dårligt i løbet af 1956, og Egyptens leder Gamal Nasser blev anset for stort set ansvarlig. USA brugte Nassers anti-vestlige nationalisme og hans stadig tættere forbindelser til Sovjetunionen som begrundelse for at trække USAs støtte til opførelsen af Aswan-dæmningen ved Nilen tilbage i juli 1956. Mindre end en måned senere tog Nasser kontrollen over Suez Kanal. Denne handling foranledigede i slutningen af oktober et koordineret angreb fra fransk, britisk og israelsk militær på Egypten. Pludselig viste det sig, at Mellemøsten måske var stedet for 3. verdenskrig.\nSom reaktion på denne foruroligende udvikling opfordrede præsident Eisenhower til "fælles indsats fra kongressen og direktionen" for at imødekomme den "øgede fare fra international kommunisme" i Mellemøsten. Konkret bad han om tilladelse til at begynde nye programmer for økonomisk og militært samarbejde med venlige nationer i regionen. Han anmodede også om tilladelse til at bruge amerikanske tropper "til at sikre og beskytte sådanne nationers territoriale integritet og politiske uafhængighed."\nEisenhower bad ikke om en bestemt bevilling af midler på det tidspunkt; ikke desto mindre angav han, at han ville søge 200 millioner dollars til økonomisk og militær bistand i hvert af årene 1958 og 1959. Kun en sådan handling, advarede han, ville afholde "magtsultne kommunister" fra at blande sig i Mellemøsten.\nMens nogle aviser og kritikere var urolige med den åbne politik for amerikansk handling i Mellemøsten ( Chicago Tribune kaldet doktrinen "fjollet"), svarede Det amerikanske Repræsentanternes Hus og Senatet med overvældende stemmer til fordel for Eisenhowers forslag.\n"Eisenhower -doktrinen" modtog sin første opfordring til handling i sommeren 1958, da borgerlige stridigheder i Libanon fik denne lands præsident til at anmode om amerikansk bistand. Næsten 15.000 amerikanske tropper blev sendt for at hjælpe med at dæmpe forstyrrelserne. Med Eisenhower -doktrinen og den første handling, der blev foretaget i dens navn, demonstrerede USA sin interesse for udviklingen i Mellemøsten.\nHusker Eisenhowers Middle East Force Resolution\nPå denne dato i 1957 underskrev præsident Eisenhower den måske mest åbne magtopløsning i amerikansk historie. Det blev aldrig påberåbt direkte, og det forbliver formelt på bøgerne den dag i dag.\nEisenhowers anmodning, kongressens svar\nI januar skrev jeg om en tidligere kongressstyrkebeslutning under Eisenhower -administrationen, relateret til det, der dengang hed Formosa, nu kaldet Taiwan. Mellemøstens resolution delte med Formosa -resolutionen mange væsentlige træk: Den var bred og åben, den bevidst slog forfatningsspørgsmål på en måde, der derefter blev almindelig for præsidenter, og den handlede først og fremmest om signalering snarere end krigsførelse. Men i modsætning til Formosa -resolutionen, der blev gennemført af kongressen med næsten enstemmig støtte, fremkaldte den foreslåede mellemøstlige beslutning flere måneders intens debat og blev ændret, før kongressen vedtog den.\nSom baggrund så Eisenhower -administrationen Mellemøsten som en nødsituation i 1956. Efter Suez -krisen blev de europæiske allieredes indflydelse der diskrediteret, og administrationen frygtede, at Sovjetunionen ville fylde tomrummet uden stærk amerikansk handling og engagement.\nI en tale til kongressen den 5. januar 1957 anmodede Eisenhower om kongresstøtte til et program for militær og økonomisk bistand til mellemøstlige nationer, idet man foregreb muligheden for kommunistisk aggression. Han søgte også tilladelse til at bruge militær magt til at beskytte sådanne nationer. "Eisenhower -doktrinen" ville således kombinere storhed med trusler om væbnet indgreb.\nTo måneder senere vedtog kongressen lovgivning, der godkendte militær og økonomisk bistand. Hvad angår den krævede magtgodkendelse, inkluderede kongressen følgende bestemmelse:\n[USA] anser det for afgørende for national interesse og verdensfred at bevare uafhængigheden og integriteten mellem Mellemøstens nationer. Med henblik herpå, hvis præsidenten bestemmer nødvendigheden heraf, er USA parat til at bruge væbnede styrker til at hjælpe en sådan nation eller gruppe af sådanne nationer, der anmoder om hjælp mod væbnet aggression fra ethvert land, der kontrolleres af international kommunisme.\nBemærk, at i stedet for at "autorisere" kraft erklærede beslutningen en politik for at bruge den. Nogle kritikere i kongressen mente, at denne ændring dæmpede den magtdelegering, som præsidenten anmodede om, mens administrationen mente, at ændringen ikke havde nogen effekt. Resolutionen foreskrev, at den ville udløbe, når præsidenten fastslog, at "fred og sikkerhed for nationerne i det almindelige område i Mellemøsten" var "rimeligt sikret", eller hvis kongressen tilbagekaldte den med en samtidig beslutning.\nTil dem (inklusive mig), der klager over, at kongressen ikke har opdateret 2001 -tilladelsen til brug af militær magt, mener, at Eisenhowers styrkeopløsning i Mellemøsten stadig er lov. I dag er den 62 år gammel. Og hvis autorisationen i 2001 virker usædvanlig åben, skal du til sammenligning overveje, at Eisenhowers militærpolitik "New Look" lagde vægt på at påføre massiv gengældelsesskade med atomvåben og hans resolution fra 1957 anvendt på en hel, stor og dårligt defineret region. Da Eisenhower havde forhåndsvisning af sin foreslåede magtresolution til kongresledere en uge før afstemningen, bekymrede senator Richard Russell, den demokratiske formand for væbnede tjenesteudvalg, at "hvis dette skridt skulle tages, ville vi ikke lade det se ud til, at kun der kan opstå en 'lille krig'. Eisenhower svarede, at "hvis Rusland bevæger sig, kan det umuligt være en 'lille krig'."\nGrundlovsdebatter og usikkerhed\nHvad angår den forfatningsmæssige tildeling af krigsbeføjelser, mente Eisenhower generelt, at store krige krævede lovgivende samtykke. Især efter at have set Koreakrigen, ført uden kongressens tilladelse, næsten ødelagde præsident Truman før ham, mente Eisenhower dette både som et forfatningsmæssigt princip såvel som politisk pragmatisme og strategisk nødvendighed. Præsident Eisenhower mente også, at præsidenten havde magt til at iværksætte mindre militære operationer (eller skjulte paramilitære), og at præsidenten havde betydelige nødmilitære beføjelser. Grænserne mellem disse præsidentmagter og kongressens krigsmagter var imidlertid uklare.\nKongressen ved gennemgang af den foreslåede styrkeopløsning blev hårdt brudt på forfatningsmæssige spørgsmål om krigsmagter. Nogle medlemmer støttede forslaget, nogle mente, at det var uhensigtsmæssigt (måske forfatningsmæssigt) åbent, og nogle mente, at det ville skabe en farlig præcedens, der (også måske forfatningsmæssigt) foreslog, at præsidenten manglede vitale ensidige beføjelser.\nDa han forsvarede den foreslåede beslutning for senatet, blev udenrigsminister John Foster Dulles flere gange presset på, om præsidenten allerede havde rigelig forfatningsmæssig magt til at beskytte militært amerikanske nationale interesser i Mellemøsten. Efter at have bemærket, at den forfatningsmæssige tildeling af krigsbeføjelser var uklar og anfægtet, erklærede han Eisenhowers holdning: at præsidentens iboende myndighed til at bruge magt var begrænset, og at i lyset af forfatningens uklarhed ville en beslutning i høj grad styrke hans hånd.\nI en bemærkelsesværdig lukket dørudveksling i Senatets udenrigsudvalg den 2. januar 1957 skubbede senator Hubert Humphrey sekretær Dulles om, hvorvidt beslutningen var nødvendig:\nHumphrey: Skal vi forstå eller skal vi fortolke, at vi på dette område tidligere ikke ville have modstået sovjetisk aggression ... [e] ven, hvis amerikanske vitale interesser var blevet påvirket?\nDulles: Det er den holdning, præsident Eisenhower indtager. Nu tror jeg, at præsident Eisenhower ser mere konservativt på den eksekutivs magt, end nogle andre præsidenter har taget muligvis fordi han selv kommer ind på kontoret som general, han føler ansvaret eller ønsket om at dele ansvar med kongressen mere end måske ville en civil præsident. Men sagen er, at jeg tror, at præsidenten læner sig bagover i sin uvillighed til at bruge USA's væbnede styrker på måder, som kongressen ikke har angivet, at den ønsker.\nHumphrey: Alligevel beder han os om en forudgående krigserklæring. … Med andre ord beder han om en forudgående anvendelse af magt og har et konservativt synspunkt i anvendelsen af de udøvende beføjelser som øverstkommanderende.\nDulles: Det er helt rigtigt, bortset fra at jeg ikke kan lide udtrykket "forudgående krigserklæring".\nSenatudvalgets rapport om den endelige resolution fra 1957 bemærker, at medlemmerne var skarpt splittet med hensyn til præsidentens og kongressens respektive beføjelser. Det fortsatte med at sige, at resolutionens "sprog har den dyd at tie stille om spørgsmålet om forholdet mellem kongressen og præsidenten med hensyn til brug af de væbnede styrker til de mål, der er angivet i beslutningen." Husudvalgets betænkning siger i det væsentlige det samme, at det er bedre at dokumentere spørgsmålet end at forsøge at løse forfatningsdebatten.\nKrigsmagt, forsikring og afskrækkelse\nJeg har tidligere fremhævet mine egne interesser i præsidentens "Magt til at true krig", og hvordan forfatningsmæssige tildelinger relaterer sig til afskrækkelse og tvangsdiplomati. Eisenhowers Formosa- og Mellemøst -resolutioner fascinerer mig, fordi Eisenhower -årene kombinerede ekspansive kongressmagtgodkendelser med fravær af krig, og fordi han synes at have tænkt mere end måske nogen anden tidligere præsident om forfatningsmæssige processer og deres virkninger på signalering.\nI et fire timers møde i Det Hvide Hus med kongresledelsen den 1. januar 1957 understregede præsidenten, at en styrkeopløsning ville styrke afskrækkelse og hjælpe med at berolige allierede:\n[Eisenhower] tilføjede, at hvis der skulle være et sovjetisk angreb i dette område, kunne han ikke se noget andet, end at USA straks flyttede ind for at stoppe det - andet end at lide tab af dette område til Rusland. Tab af området ville være katastrofalt for Europa på grund af dets oliekrav. Han citerede sin overbevisning om, at USA skal gøre hele verden opmærksom på, at vi er klar til at flytte øjeblikkeligt, hvis det er nødvendigt. Han bekræftede igen sin hensyntagen til forfatningsmæssige procedurer, men påpegede, at moderne krig måske kun er et spørgsmål om timer.\nPræsidenten mente, at hvis administrationen havde den form for autoritet, ville den måske aldrig skulle bruges.\nI møde den 2. januar 1957, senatets udenrigsudvalgsmøde, udtrykte Dulles det sådan, da han blev spurgt, hvorfor ensidige præsidentforpligtelser om at beskytte partnere i Mellemøsten mod sovjetisk aggression ikke var tilstrækkelige:\n[Disse] udtalelser fra præsidenten fungerer som et midlertidigt skud i armen, men disse mennesker er meget sofistikerede nu. De ved, at medmindre kongressen faktisk deler disse erklæringer, udgør de ikke meget og kan ikke pålideligt lave deres planer i afhængighed af dem.\n... Du siger måske: "Hvorfor venter vi ikke, indtil angrebet finder sted?" Hvorfor, så er det for sent. Hele formålet med denne ting er at være afskrækkende, forebyggende for krig.\nModsæt dette med den meget mere almindelige brug af kongresstyrkeopløsninger i dag for at velsigne igangværende eller allerede planlagte militære interventioner.\nNår jeg ser tilbage på dette såvel som Formosa -sagen, er jeg skeptisk over for, at udenlandske aktører var så tilpasset amerikanske forfatningsmæssige processer, som Eisenhower troede. Men da Eisenhower troede, at de var det, må han have været bekymret, da hans forslag om godkendelse af styrker i Mellemøsten ikke ubestridt og uden ændringer flydede igennem kongressen som Formosa -beslutningen gjorde.\nSom Arthur Schlesinger skriver i "Det kejserlige præsidentskab", var virkningen af kongressens afhøring og ændring af hans foreslåede magtgodkendelse "at overbevise ham mindre om behovet for seriøs konsultation med kongressen end om hans iboende autoritet til at ansætte væbnede styrker efter præsidentens vilje." Året efter, da Eisenhower sendte 14.000 tropper til Libanon, som et magtdemonstration for at forstærke dets regering, citerede han ikke engang kongressens beslutning i Mellemøsten om autoritet.\nLibanon var første og eneste gang som præsident, at Eisenhower sendte kamptropper ind i fremmed område (skjulte CIA -paramilitære styrker var en anden historie). At Eisenhower trak disse kræfter tilbage senere samme år efter lidt vold er sandsynligvis en stor grund til, at Eisenhower er for lidt undersøgt i historier om forfatningsmæssige krigsmagter. Som jeg tidligere har bemærket, har [] kolarer af forfatningsmæssige krigsmagter en tendens til at se på egentlige krige, men hvis vi vil forstå, hvor effektivt de fungerer, bør vi fokusere mindst lige så meget på krige, der ikke skete. ”\n1. januar 1957, møde i Det Hvide Hus om styrkeopløsningen i Mellemøsten kan have været et højvandsmærke efter Anden Verdenskrig i præsidentens ærbødighed til kongressen om krigsmagter (eller nogle vil måske sige i det mindste, indtil præsident Obama besluttede at søge , kortvarigt og uden held, kongressens tilladelse til strejker mod Syrien i 2013). Efter Eisenhower blev troværdigheden af amerikanske trusler om magt overvejende forbundet med argumenter for ensidig udøvende krigsmagt.\nDen hurtige forringelse af stabiliteten i Mellemøsten i løbet af 1956 bekymrede i høj grad Eisenhower -administrationen. I juli 1956, da Egyptens anti-vestlige leder Gamal Nasser etablerede stadig tættere bånd til Sovjetunionen, afbrød både USA og Storbritannien deres støtte til opførelsen af Aswan High Dam ved Nilen. Som svar beslaglagde og nationaliserede Egypten, hjulpet af Sovjetunionen, Suezkanalen med det formål at bruge skibspassagergebyrer til at finansiere dæmningen. I oktober 1956 invaderede væbnede styrker i Israel, Storbritannien og Frankrig Egypten og skubbede mod Suez -kanalen. Da Sovjetunionen truede med at slutte sig til konflikten til støtte for Nasser, smuldrede dets allerede sarte forhold til USA.\nSelvom Israel, Storbritannien og Frankrig havde trukket deres tropper tilbage i begyndelsen af 1957, forlod Suez -krisen Mellemøsten farligt fragmenteret. Med hensyn til krisen som en større eskalering af den kolde krig fra Sovjetunionens side frygtede Eisenhower, at Mellemøsten kunne blive offer for kommunismens spredning.\nI sommeren 1958 blev Eisenhower -doktrinen testet, da civile stridigheder - frem for sovjetisk aggression - i Libanon drev Libanesisk præsident Camille Chamoun til at anmode om amerikansk bistand. I henhold til Eisenhower -doktrinen blev næsten 15.000 amerikanske tropper sendt for at stoppe forstyrrelserne. Med sine handlinger i Libanon bekræftede USA sit langsigtede engagement i at beskytte sine interesser i Mellemøsten.\nPræsident Eisenhower foreslår ny Mellemøstpolitik - HISTORIE\nSom øverste allierede chef i Europa under krigen havde præsident Eisenhower et velfortjent ry for personalearbejde og organisation. Han var fast besluttet på at gøre Udenrigsministeriet til en del af NSC's strukturerede system med integreret politisk gennemgang, og NSC nød en renæssance under sin administration. Diskussionspapirer blev udarbejdet af NSC's eget planlægningsudvalg - ikke Udenrigsministeriet, og planlægningsnævnet udjævnede forskelle mellem afdelingerne, før et politikpapir gik til NSC. Hele Rådet, med Eisenhower næsten altid til stede, drøftede de politiske muligheder og traf beslutninger, som derefter blev sendt som anbefalinger til præsidenten i form af NSC -aktioner. Et andet underudvalg, Operations Coordinating Board, sørgede for, at bureaukratiet udførte anbefalingerne godkendt af præsidenten.\nDulles tegnede en skarp grænse mellem politikgennemgangsprocessen og den daglige drift, som han mente var den eksklusive provins i udenrigsministeriet. Dulles mente også, at nogle spørgsmål, såsom skjulte operationer, var for følsomme til at blive diskuteret af hele NSC. På grund af hans tætte bånd til præsidenten og hans endnu tættere forhold til sin bror, CIA -direktør Allen Dulles, var John Foster Dulles kun en anden vigtig for præsidenten ved ethvert NSC -møde. Præsident Eisenhower dominerede ofte diskussionerne, men Dulles forblev hans mest indflydelsesrige udenrigspolitiske rådgiver.\nDulles var en ihærdig antikommunist. For denne udenrigsminister var der ingen gråzone-nationer var enten en del af "den frie verden" eller en del af sovjetblokken, han havde lidt tid til neutralisme eller ikke-tilpasning. Sekretær Dulles havde også en tendens til at tale dramatisk. I en tale fra 1954 sagde han, at USA ville møde sovjetiske provokationer ikke nødvendigvis, hvor de fandt sted, men hvor USA valgte, baseret på deres "afskrækkelse af massiv gengældelsesmagt." I et interview med Life Magazine fra 1956 beskrev Dulles, hvordan han havde givet ordet til kineserne og nordkoreanerne, at medmindre kommunistmagterne underskrev den koreanske våbenhvile, ville USA frigive sit atomarsenal. Dulles hævdede, at ved at flytte til randen af atomkrig sluttede han Korea -krigen og undgik en større konflikt. Fra det tidspunkt var Dulles forbundet med begreberne "massiv gengældelse" og "brinksmanship", en angiveligt hensynsløs kombination af atomisk sabelrangling og øjeæble-til-øjeæble-standoffs. I virkeligheden var den såkaldte atomtrussel mod Kina mindre endelig end Dulles havde påstået, og Eisenhower-administrationens politik om "massiv gengældelse" var langt mere forsigtigt baseret på gensidig atomafskrækkelse.\nI løbet af Eisenhower -årene konsoliderede USA indeslutningspolitikken, selvom nogle kritikere har hævdet, at administrationen forlængede den for langt. USA ratificerede en række bilaterale og multilaterale traktater, der skulle omringe Sovjetunionen og dets allierede, herunder Folkerepublikken Kina (Kina). Blandt disse arrangementer var Central Treaty Organization (CENTO) Southeast Asia Treaty Organization (SEATO) og bilaterale forsvars- eller sikkerhedstraktater med Japan, Sydkorea, Republikken Kina og Filippinerne. Sekretær Dulles var den mest fremtrædende fortaler for global indeslutning, og han rejste utrætteligt rundt i verden for at sikre dens succes. I 1954 tog USA et stærkt standpunkt til fordel for de kinesiske nationalister, da Kina bombarderede Taiwans øborge. I 1955 begyndte bistanden at strømme til den nye nation i Sydvietnam, skabt efter Frankrigs tilbagetrækning fra Indokina.I 1958 raslede USA igen med sablen for at beskytte de kinesiske nationalisters offshore -øer.\nFørst må jeg udtrykke dig min dybe påskønnelse af din høflighed ved at give mig en ulejlighed for dig selv denne tidlige mulighed for at tale med dig om et spørgsmål, som jeg anser for at være af stor betydning for vores land.\nI min kommende meddelelse om tilstanden i Unionen vil jeg generelt gennemgå den internationale situation. Der er verdensomspændende forhåbninger, som vi med rimelighed kan underholde, og der er verdensomspændende ansvar, som vi må bære for at sikre, at frihed - herunder vores egen - kan være sikker.\nDer er imidlertid en særlig situation i Mellemøsten, som jeg synes, jeg allerede nu skulle stille for dig.\nInden vi gør det, er det godt at minde os selv om, at vores grundlæggende nationale mål i internationale anliggender er fred - en verdensfred baseret på retfærdighed. En sådan fred skal omfatte alle områder, alle verdens mennesker, hvis den skal være vedvarende. Der er ingen nation, stor eller lille, som vi ville nægte at forhandle med i gensidig god tro med tålmodighed og beslutsomhed om at sikre en bedre forståelse mellem os. Ud af sådanne forståelser skal og til sidst vokse tillid og tillid, uundværlige ingredienser til et fredsprogram og til planer om at fjerne alle byrder fra dyre bevæbninger fra os. For at fremme disse mål arbejder vores regering utrætteligt dag for dag, måned for måned, år for år. Men indtil en vis grad af succes kroner vores bestræbelser, der vil sikre alle nationer fredelig eksistens, må vi i fredens interesse forblive årvågen, årvågen og stærk.\nMellemøsten har pludselig nået et nyt og kritisk stadium i sin lange og vigtige historie. I de sidste årtier var mange af landene i dette område ikke helt selvstyrende. Andre nationer udøvede betydelig autoritet i området, og regionens sikkerhed var stort set bygget op omkring deres magt. Men siden første verdenskrig har der været en stabil udvikling mod selvstyre og uafhængighed. Denne udvikling har USA hilst velkommen og har opmuntret. Vores land støtter uden forbehold den fulde suverænitet og uafhængighed af hver eneste nation i Mellemøsten.\nUdviklingen til uafhængighed har hovedsageligt været en fredelig proces. Men området har ofte været uroligt. Vedvarende krydsstrømme af mistillid og frygt med razziaer frem og tilbage på tværs af nationale grænser har medført en høj grad af ustabilitet i store dele af Mellemøsten. For nylig har der været fjendtligheder med vesteuropæiske nationer, der engang havde stor indflydelse i området. Også det relativt store angreb fra Israel i oktober har forstærket de grundlæggende forskelle mellem denne nation og dens arabiske naboer. Al denne ustabilitet er blevet forstærket og til tider manipuleret af international kommunisme.\nRuslands herskere har længe søgt at dominere Mellemøsten. Det var sandt for tsarerne, og det er tilfældet for bolsjevikkerne. Årsagerne er ikke svære at finde. De påvirker ikke Ruslands sikkerhed, for ingen planlægger at bruge Mellemøsten som en base for aggression mod Rusland. Aldrig et øjeblik har USA underholdt en sådan tanke.\nSovjetunionen har intet som helst at frygte fra USA i Mellemøsten eller andre steder i verden, så længe dets herskere ikke selv først griber til aggression.\nDet udsagn gør jeg højtideligt og eftertrykkeligt.\nHeller ikke Ruslands ønske om at dominere Mellemøsten udspringer af sin egen økonomiske interesse i området. Rusland bruger eller er ikke nævneværdigt afhængig af Suez -kanalen. I 1955 repræsenterede sovjetisk trafik gennem kanalen kun omkring tre fjerdedele af 1 procent af det samlede beløb. Sovjeterne har ikke behov for og kunne ikke tilbyde noget marked for de petroleumsressourcer, der udgør områdets vigtigste naturlige rigdom. Sovjetunionen er faktisk en betydelig eksportør af olieprodukter.\nÅrsagen til Ruslands interesse for Mellemøsten er udelukkende magtpolitikkens interesse. I betragtning af hendes bebudede formål med at kommunikere verden, er det let at forstå hendes håb om at dominere Mellemøsten.\nDenne region har altid været krydset på kontinenterne på den østlige halvkugle. Suez-kanalen gør det muligt for nationerne i Asien og Europa at fortsætte den handel, der er vigtig, hvis disse lande skal opretholde velafrundede og velstående økonomier. Mellemøsten er en port mellem Eurasien og Afrika.\nDen indeholder omkring to tredjedele af de i dag kendte olieforekomster i verden, og den leverer normalt oliebehovet i mange nationer i Europa, Asien og Afrika. Europas nationer er særligt afhængige af denne forsyning, og denne afhængighed vedrører såvel transport som produktion! Dette er blevet tydeligt demonstreret siden lukningen af Suez -kanalen og nogle af rørledningerne. Alternative transportmåder og faktisk alternative energikilder kan om nødvendigt udvikles. Men disse kan ikke betragtes som tidlige udsigter.\nDisse ting understreger Mellemøstens enorme betydning. Hvis nationerne i dette område skulle miste deres uafhængighed, og hvis de var domineret af fremmede kræfter, der var fjendtlige mod friheden, ville det både være en tragedie for området og for mange andre frie nationer, hvis økonomiske liv ville blive udsat for næsten kvælning. Vesteuropa ville blive truet, ligesom om der ikke havde været nogen Marshallplan, ingen Nordatlantisk traktatorganisation. Også de frie nationer i Asien og Afrika ville blive udsat for alvorlig fare. Og landene i Mellemøsten ville miste de markeder, som deres økonomier er afhængige af. Alt dette ville have den mest skadelige, hvis ikke katastrofale, effekt på vores egen nations økonomiske liv og politiske udsigter.\nSå er der andre faktorer, der overskrider materialet. Mellemøsten er fødestedet for tre store religioner-muslimer, kristne og hebræere. Mekka og Jerusalem er mere end steder på kortet. De symboliserer religioner, der lærer, at ånden har overherredømme over materien, og at individet har en værdighed og rettigheder, som ingen despotiske regering med rette kan fratage ham. Det ville være utåleligt, hvis de hellige steder i Mellemøsten skulle underkastes en regel, der forherliger ateistisk materialisme.\nInternational kommunisme søger naturligvis at maskere sine dominansformål ved udtryk for god vilje og ved overfladisk attraktive tilbud om politisk, økonomisk og militær bistand. Men enhver fri nation, som er genstand for sovjetisk fristelse, burde i elementær visdom se bagved\nHusk Estland, Letland og Litauen! I 1939 indgik Sovjetunionen gensidig bistandspagt med disse daværende afhængige lande og den sovjetiske udenrigsminister, hvor han talte til den ekstraordinære femte session for Højeste Sovjet i oktober 1939, erklærede højtideligt og offentligt, at "vi står for den omhyggelige og omhyggelige overholdelse af pakter på grundlag af fuldstændig gensidighed, og vi erklærer, at al den useriøse snak om sovjetiseringen af de baltiske lande kun er til interesse for vores fælles fjender og for alle anti-sovjetiske provokatører. " Men i 1940 blev Estland, Letland og Litauen tvangsindlemmet i Sovjetunionen.\nSovjetisk kontrol med satellitnationer i Østeuropa er blevet tvangsoprettet på trods af højtidelige løfter om en modsat hensigt, der blev givet under anden verdenskrig.\nStalins død bragte håb om, at dette mønster ville ændre sig. Og vi læste løftet om Warszawa -traktaten fra 1955 om, at Sovjetunionen i satellitlande ville følge "principperne om gensidig respekt for deres uafhængighed og suverænitet og ikke -indblanding i indenlandske anliggender." Men vi har lige set underkastelse af Ungarn med nøgen væbnet magt. I kølvandet på denne ungarske tragedie er verdens respekt for og troen på sovjetiske løfter sunket til et nyt lavpunkt. International kommunisme har brug for og søger en genkendelig succes.\nSåledes har vi disse enkle og uomtvistelige fakta:\n1. Mellemøsten, som altid har været eftertragtet af Rusland, ville i dag blive værdsat mere end nogensinde af den internationale kommunisme.\n2. De sovjetiske herskere viser fortsat, at de ikke skrubbler for at bruge midler til at nå deres mål.\n3. Midtøstens frie nationer har brug for, og for det meste ønsker de, ekstra styrke for at sikre deres fortsatte uafhængighed.\nVores tanker henvender sig naturligvis til FN som beskytter af små nationer. Dens charter giver det hovedansvaret for opretholdelsen af international fred og sikkerhed. Vores land har givet FN sin fulde støtte i forhold til fjendtlighederne i Ungarn og i Egypten. De Forenede Nationer var i stand til at indføre våbenhvile og tilbagetrækning af fjendtlige styrker fra Egypten, fordi de havde at gøre med regeringer og folk, der havde en anstændig respekt for menneskehedens meninger, hvilket afspejles i FN's generalforsamling. Men for Ungarn var situationen en anden. Sovjetunionen nedlagde veto mod handling fra Sikkerhedsrådet for at kræve tilbagetrækning af sovjetiske væbnede styrker fra Ungarn. Og det har vist hård og ligegyldighed over for generalforsamlingens anbefalinger, selv mistillid. FN kan altid være behjælpelig, men det kan ikke være en fuldstændig pålidelig frihedsbeskytter, når Sovjetunionens ambitioner er involveret.\nUnder alle de omstændigheder, jeg har lagt for dig, påhviler et større ansvar nu USA. Vi har vist, så ingen kan betvivle, vores dedikation til princippet om, at magt ikke må bruges internationalt til noget aggressivt formål, og at integriteten og uafhængigheden af nationerne i Mellemøsten bør være krænkende. Sjældent i historien har en nations principielle engagement været testet lige så hårdt som vores i de seneste uger.\nDer er generel anerkendelse i Mellemøsten, som andre steder, at USA hverken søger politisk eller økonomisk dominans over andre mennesker. Vores ønske er et verdensmiljø med frihed, ikke trældom. På den anden side er mange, hvis ikke alle, af nationerne i Mellemøsten klar over den fare, der stammer fra international kommunisme og glæder sig over et tættere samarbejde med USA for selv at realisere FN's mål om uafhængighed, økonomisk velvære og åndelig vækst.\nHvis Mellemøsten skal fortsætte sin geografiske rolle med at forene snarere end at adskille øst og vest, hvis dets enorme økonomiske ressourcer skal tjene befolkningens velbefindende der, såvel som andres og hvis dens kulturer og religioner og deres helligdomme skal bevares til opløftning af folks ånder, så må USA tydeligere gøre sin vilje til at støtte uafhængigheden af de frihedselskende nationer i området.\nUnder disse omstændigheder finder jeg det nødvendigt at søge kongressens samarbejde. Kun med dette samarbejde kan vi give den nødvendige tryghed for at afskrække aggression, give mod og tillid til dem, der er dedikeret til frihed og dermed forhindre en kæde af begivenheder, der i alvorlig fare ville bringe hele den frie verden i fare.\nDer har været flere udøvende erklæringer fra USA i forhold til Mellemøsten. Der er trepartserklæringen af 25. maj 1950 efterfulgt af præsidentens forsikring den 31. oktober 1950 til kongen af Saudi -Arabien. Der er præsidenterklæringen af 9. april 1956, at\nUSA vil inden forfatningsmæssige midler modsætte sig enhver aggression i området. Der er vores erklæring af 29. november 1956 om, at en trussel mod den territoriale integritet eller politiske uafhængighed af Iran, Irak, Pakistan eller Tyrkiet ville blive betragtet af USA med største tyngdekraft.\nIkke desto mindre overbeviser svagheder i den nuværende situation og den øgede fare fra international kommunisme mig om, at grundlæggende amerikansk politik nu bør komme til udtryk i fælles indsats fra kongressen og direktionen. Desuden bør vores fælles beslutsomhed være så tilpas, at det bliver klart, at hvis det er nødvendigt, støttes vores ord af handling.\nDet er ikke noget nyt for præsidenten og kongressen at slutte sig til at erkende, at andre frie nationers nationale integritet er direkte forbundet med vores egen sikkerhed.\nVi er gået sammen om at oprette og støtte FN's sikkerhedssystem. Vi har forstærket FN's kollektive sikkerhedssystem med en række kollektive forsvarsordninger. I dag har vi sikkerhedstraktater med 42 andre nationer, der erkender, at vores fred og sikkerhed hænger sammen. Vi er gået sammen for at tage afgørende handling i forhold til Grækenland og Tyrkiet og i forhold til Taiwan.\nSåledes har USA gennem præsidentens og kongressens fælles aktion eller, i tilfælde af traktater, senatet, på mange truede områder manifesteret sit formål om at støtte frie og uafhængige regeringer - og fred - mod ekstern trussel, navnlig den internationale kommunismes trussel. Derved har vi været med til at opretholde fred og sikkerhed i en periode med stor fare. Det er nu vigtigt, at USA ved fælles aktion fra præsidenten og kongressen viser vores vilje til at bistå de nationer i Midtøsten -området, som ønsker denne hjælp.\nDen handling, jeg foreslår, ville have følgende funktioner.\nDet ville først og fremmest give USA tilladelse til at samarbejde med og bistå enhver nation eller gruppe af nationer i Mellemøstens generelle område i udviklingen af økonomisk styrke dedikeret til opretholdelse af national uafhængighed.\nDet ville for det andet give direktionen tilladelse til i samme region at gennemføre programmer for militær bistand og samarbejde med enhver nation eller gruppe af nationer, der ønsker sådan hjælp.\nDet ville for det tredje give sådan bistand og samarbejde tilladelse til at omfatte ansættelse af de væbnede styrker i USA for at sikre og beskytte sådanne nationers territoriale integritet og politiske uafhængighed og anmode om sådan hjælp mod åbenlys væbnet aggression fra enhver nation kontrolleret af international kommunisme.\nDisse foranstaltninger skulle være i overensstemmelse med USA's traktatforpligtelser, herunder FN's pagt og med enhver handling eller anbefaling fra FN. De ville også, hvis der sker væbnet angreb, være underlagt den overordnede myndighed i FN's Sikkerhedsråd i overensstemmelse med chartret.\nDette forslag vil for det fjerde give bemyndigelse til, at præsidenten til økonomiske og defensive militære formål anvender beløb, der er tilgængelige i henhold til lov om gensidig sikkerhed fra 1954, som ændret, uden hensyn til eksisterende begrænsninger.\nDen lovgivning, der nu anmodes om, bør ikke omfatte godkendelse eller bevilling af midler, fordi jeg mener, at de på nuværende tidspunkt bevilgede midler på de betingelser, jeg foreslår, vil være tilstrækkelige til balancen i indeværende regnskabsår, der slutter den 30. juni. Jeg vil imidlertid søge efterfølgende lovgivning tilladelse til 200.000.000 $ til at være tilgængelig i hvert af regnskabsårene 1958 og 1959 til skønsmæssig brug i området ud over de andre gensidige sikkerhedsprogrammer for området i det følgende fastsat af kongressen.\nDette program vil ikke løse alle problemer i Mellemøsten. Det repræsenterer heller ikke helheden af vores politikker for området. Der er problemerne i Palæstina og forbindelserne mellem Israel og de arabiske stater og de arabiske flygtninges fremtid. Der er problemet med Suez -kanalens fremtidige status. Disse vanskeligheder forværres af den internationale kommunisme, men de ville eksistere ganske bortset fra denne trussel. Det er ikke formålet med den lovgivning, jeg foreslår, at håndtere disse problemer direkte. FN beskæftiger sig aktivt med alle disse spørgsmål, og vi støtter FN. USA har gjort det klart, især ved sekretær Dulles 'tale af 26. august 1955, at vi er villige til at gøre meget for at hjælpe FN med at løse de grundlæggende problemer i Palæstina.\nDen foreslåede lovgivning er primært designet til at håndtere muligheden for kommunistisk aggression, direkte og indirekte. Det er bydende nødvendigt, at enhver mangel på magt i området skal gøres godt, ikke af ekstern eller fremmed magt, men af den øgede styrke og sikkerhed for de uafhængige nationer i området.\nErfaringerne viser, at indirekte aggression sjældent eller aldrig lykkes, hvor der er rimelig sikkerhed mod direkte aggression, hvor regeringen disponerer over loyale sikkerhedsstyrker, og hvor økonomiske forhold er sådan, at kommunismen ikke ser ud til at være et attraktivt alternativ. Det program, jeg foreslår, omhandler alle tre aspekter af dette spørgsmål og dermed problemet med indirekte aggression.\nDet er mit håb og min overbevisning, at hvis vores formål bliver forkyndt, som foreslået af den anmodede lovgivning, vil dette faktum tjene til at standse enhver påtænkt aggression. Vi skal have opmuntret patrioterne, der er dedikeret til deres nationers uafhængighed. De vil ikke føle, at de står alene under truslen om stor magt. Og jeg skal tilføje, at patriotisme i hele dette område er en stærk stemning. Det er rigtigt, at frygt undertiden forvandler ægte patriotisme til fanatisme og til accept af farlige lokkninger udefra. Men hvis den frygt kan dæmpes, så vil klimaet være mere gunstigt for at opnå værdige nationale ambitioner.\nOg som jeg har angivet, vil det også være nødvendigt for os at bidrage økonomisk til at styrke de lande eller grupper af lande, som har regeringer åbenbart dedikeret til bevarelse af uafhængighed og modstand mod undergravning. Sådanne foranstaltninger vil give den største forsikring mod kommunistiske indfald. Ord alene er ikke nok.\nLad mig igen henvise til den anmodede myndighed til at anvende USA's væbnede styrker til at hjælpe med at forsvare enhver national territorial integritet og politisk uafhængighed i området mod kommunistisk væbnet aggression. En sådan autoritet ville ikke blive udøvet undtagen efter ønsket fra den angrebne nation. Udover dette er det mit dybe håb, at denne autoritet slet ikke skulle udøves.\nIntet er mere nødvendigt for at sikre dette, end at vores politik med hensyn til forsvaret af området hurtigt og klart bestemmes og erklæres. Således vil FN og alle venlige regeringer, og faktisk regeringer, der ikke er venlige, vide, hvor vi står.\nHvis der i modsætning til mit håb og min forventning opstod en situation, der opfordrede til militær anvendelse af den politik, som jeg beder kongressen om at slutte mig til at forkynde, ville jeg naturligvis opretholde kontakt med kongressen hver time, hvis den var i session. Og hvis kongressen ikke var i møde, og hvis situationen havde alvorlige konsekvenser, ville jeg naturligvis straks kalde kongressen ind i en særlig session.\nI den nuværende situation er den største risiko, som det ofte er tilfældet, at ambitiøse despoter kan fejlberegne.Hvis magthungrende kommunister enten falsk eller korrekt anslår, at Mellemøsten er utilstrækkeligt forsvaret, kan de blive fristet til at bruge åbne foranstaltninger til væbnet angreb. I så fald ville det starte en kæde af omstændigheder, der næsten helt sikkert ville involvere USA i militær aktion. Jeg er overbevist om, at den bedste forsikring mod denne farlige beredskab er at gøre det klart nu, at vi er villige til fuldt og frit at samarbejde med vores venner i Mellemøsten på måder, der er i overensstemmelse med FN's formål og principper. Jeg agter straks at sende en særlig mission til Mellemøsten for at forklare det samarbejde, vi er villige til at give.\nDen politik, jeg skitserer, indebærer visse byrder og faktisk risici for USA. Dem, der begærer området, vil ikke lide det, der foreslås. I forvejen forvrider de groft vores formål. Men før dette har amerikanerne set vores nations vitale interesser og menneskelige frihed i fare, og deres styrke og løsning har været lig med krisen, uanset fjendtlig forvrængning af vores ord, motiver og handlinger.\nFaktisk er det amerikanske folks ofre for frihedens skyld selv siden afslutningen af Anden Verdenskrig blevet målt i mange milliarder dollars og i tusinder af vores ungdoms dyrebare liv. Disse ofre, hvorved store områder i verden er bevaret til frihed, må ikke kastes.\nI disse betydningsfulde perioder i fortiden har præsidenten og kongressen forenet sig uden partiskab for at tjene USA's og den frie verdens vitale interesser.\nAnledningen er kommet til, at vi igen må vise vores nationale enhed til støtte for frihed og vise vores dybe respekt for hver lands rettigheder og uafhængighed - uanset hvor stor, uanset hvor lille den er. Vi søger ikke vold, men fred. Til dette formål må vi nu vie vores kræfter, vores beslutsomhed, os selv.\nHvad var Eisenhower -læren fra 1957?\nPræsident Dwight D. Eisenhower annoncerede Eisenhower -doktrinen i januar 1957, og kongressen godkendte den i marts samme år. Under Eisenhower -doktrinen kunne et land anmode om amerikansk økonomisk bistand og/eller bistand fra amerikanske militærstyrker, hvis det blev truet af væbnet aggression fra en anden stat.\nEisenhower fremhævede den sovjetiske trussel i sin doktrin ved at godkende de amerikanske styrkers engagement "til at sikre og beskytte sådanne nationers territoriale integritet og politiske uafhængighed og anmodede om sådan hjælp mod åben åben væbnet aggression fra enhver nation, der kontrolleres af international kommunisme."\nHvorfor udsendte Eisenhower doktrinen?\nEisenhower -administrationens beslutning om at udstede denne doktrin var delvis motiveret af en stigning i arabisk fjendtlighed mod Vesten og voksende sovjetisk indflydelse i Egypten og Syrien efter Suez -krisen i 1956. Suez -krisen, som havde resulteret i militær mobilisering fra Storbritannien , Frankrig og Israel-samt FN's aktion-mod Egypten, havde opmuntret pan-arabisk stemning i Mellemøsten og øget populariteten og indflydelsen fra den egyptiske præsident Gamal Abdel Nasser.\nPræsident Eisenhower mente, at der som følge af Suez -konflikten var dannet et magtvakuum i Mellemøsten på grund af tab af prestige i Storbritannien og Frankrig. Eisenhower frygtede, at dette havde givet Nasser mulighed for at sprede sin pan-arabiske politik og danne farlige alliancer med Jordan og Syrien og havde åbnet Mellemøsten for sovjetisk indflydelse. Eisenhower ville have dette vakuum fyldt af USA, før Sovjet kunne træde til for at fylde tomrummet. Fordi Eisenhower frygtede, at radikal nationalisme ville kombinere med international kommunisme i regionen og true vestlige interesser, var han villig til at forpligte sig til at sende amerikanske tropper til Mellemøsten under visse omstændigheder.\nDen første test af Eisenhower -doktrinen\nDen første rigtige test af Eisenhower -doktrinen kom i 1958 i Libanon, hvor truslen ikke var væbnet aggression eller en direkte sovjetisk indtrængen. Libanons præsident, Camille Chamoun, anmodede om bistand fra USA for at forhindre angreb fra Chamouns politiske rivaler, hvoraf nogle havde kommunistiske tilbøjeligheder og bånd til Syrien og Egypten. Eisenhower reagerede på Chamouns anmodning ved at sende amerikanske tropper til Libanon for at hjælpe med at opretholde orden.\nSelvom Eisenhower aldrig direkte påberåbte Eisenhower -doktrinen, var den amerikanske aktion i Libanon ikke kun beregnet til at hjælpe Chamouns regering mod sine politiske modstandere, men også for at sende et signal til Sovjetunionen om, at den ville handle for at beskytte sine interesser i Mellemøsten.\nDette er et uddrag fra præsident Dwight D. Eisenhower Særlig meddelelse til kongressen om situationen i Mellemøsten, der blev kendt som Eisenhower -doktrinen\nDet blev leveret til kongressen den 5. januar 1957. Eisenhower anmodede kongressen om lovgivning, så USA kunne spille en central rolle i forvaltningen af Mellemøsten.\nHeller ikke Ruslands ønske om at dominere Mellemøsten udspringer af sin egen økonomiske interesse i området. Rusland bruger eller er ikke nævneværdigt afhængig af Suez -kanalen. I 1955 repræsenterede sovjetisk trafik gennem kanalen kun omkring tre fjerdedele af 1% af det samlede beløb. Sovjeterne har ikke behov for og kunne ikke tilbyde noget marked for de petroleumsressourcer, der udgør områdets vigtigste naturlige rigdom. Sovjetunionen er faktisk en betydelig eksportør af olieprodukter.\nInternational kommunisme søger naturligvis at maskere sine dominansformål ved udtryk for god vilje og ved overfladisk attraktive tilbud om politisk, økonomisk og militær bistand. Men enhver fri nation, som er genstand for sovjetisk fristelse, burde i elementær visdom se bag masken.\nSovjetisk kontrol med satellitnationer i Østeuropa er blevet tvangsoprettholdt på trods af højtidelige løfter om en modsat hensigt, givet under anden verdenskrig.\nDer har været flere udøvende erklæringer fra USA i forhold til Mellemøsten. Der er trepartserklæringen af 25. maj 1950 efterfulgt af præsidentens forsikring den 31. oktober 1950 til kongen af Saudi -Arabien. Der er præsidenterklæringen af 9. april 1956 om, at USA inden forfatningsmæssige midler vil modsætte sig enhver aggression i området. Der er vores erklæring af 29. november 1956 om, at en trussel mod den territoriale integritet eller politiske uafhængighed af Iran, Irak, Pakistan eller Tyrkiet ville blive betragtet af USA med største tyngdekraft.\nSåledes har USA gennem præsidentens og kongressens fælles aktion, eller i tilfælde af traktater, senatet i mange truede områder manifesteret sit formål med at støtte frie og uafhængige regeringer-og fred-mod ekstern trussel især truslen om international kommunisme. Derved har vi været med til at opretholde fred og sikkerhed i en periode med stor fare. Det er nu vigtigt, at USA ved fælles aktion fra præsidenten og kongressen viser vores vilje til at bistå de nationer i Midtøsten -området, som ønsker denne hjælp.\nEisenhower -doktrinen, (5. januar 1957), i den kolde krig efter anden verdenskrig, udtalte amerikansk udenrigspolitisk udtalelse af pres. Dwight D. Eisenhower lovede militær eller økonomisk hjælp til ethvert mellemøstlig land, der har brug for hjælp til at modstå kommunistisk aggression. Doktrinen havde til formål at kontrollere øget sovjetisk indflydelse i Mellemøsten, som var et resultat af kommunistlandenes levering af våben til Egypten samt af stærk kommunistisk støtte fra arabiske stater mod det israelske, franske og britiske angreb på Egypten i oktober 1956, der var i centrum for den såkaldte Suez-krise.\nDen 29. oktober 1956 invaderede Israel Egypten. Den følgende dag stillede Storbritannien og Frankrig et fælles ultimatum, hvor de truede med at gribe ind i konflikten, hvis Israel og Egypten ikke observerede en øjeblikkelig våbenhvile og trak sig tilbage 16 km fra Suez-kanalen. Selvom Israel overholdt det, gjorde Egypten ikke, og Storbritannien og Frankrig begyndte at bombe egyptiske mål.Storbritannien nedlagde derefter veto mod en amerikansk resolution i FN's Sikkerhedsråd, der opfordrede til ophør af fjendtlighederne. Ikke desto mindre sluttede kampene hurtigt ved udgangen af året, britiske og franske tropper havde trukket sig tilbage.\nDen kortvarige konflikt var med til at sikre Eisenhowers genvalg over sin demokratiske udfordrer, Adlai Stevenson, i det amerikanske præsidentvalg i 1956. Desuden fik det amerikanske politikere til at frygte forøgelsen af sovjetisk indflydelse i Mellemøsten. Den 5. januar 1957 erklærede Eisenhower derefter med kongresens godkendelse, at han ville bruge de væbnede styrker til at beskytte uafhængigheden af ethvert mellemøstlig land, der søgte amerikansk hjælp. Eisenhower -doktrinen repræsenterede ikke en radikal ændring i amerikansk politik, Truman -doktrinen havde lovet lignende støtte til Grækenland og Tyrkiet 10 år tidligere. Det var en fortsættelse af den amerikanske indeslutningspolitik eller modstand mod enhver forlængelse af den sovjetiske indflydelsessfære. I en tale til det amerikanske folk den næste måned sagde Eisenhower:\nUSA har ingen andre ambitioner eller ønsker i denne region end at hvert land der kan bevare sin uafhængighed og leve fredeligt i sig selv og med sine naboer og ved fredeligt samarbejde med andre udvikle sine egne åndelige og materielle ressourcer. Men så meget er afgørende for fred og velfærd for os alle.\nSinai-Suez-kampagnen: Præsident Eisenhower-radioadresse om situationen i Mellemøsten\nMå jeg først forklare dig, at jeg i nogle dage har oplevet en meget genstridig hoste, så hvis jeg på grund af dette skulle være nødt til at afbryde mig selv i aften, ønsker jeg på forhånd din overbærenhed.\nJeg kommer igen til dig for at tale om situationen i Mellemøsten. FN's fremtid og fred i Mellemøsten kan være på spil.\nI de fire måneder siden jeg talte med dig om krisen på dette område, har FN gjort betydelige fremskridt med at løse nogle af de vanskelige problemer. Vi står imidlertid nu over for et skæbnesvangert øjeblik som følge af Israels manglende tilbagetrækning af sine styrker bag våbenstilstandslinjerne, som overvejet af FN's resolutioner om dette emne.\nJeg har allerede i dag mødt ledere fra begge parter fra Senatet og Repræsentanternes Hus. Vi havde en meget nyttig meningsudveksling. Det var den generelle følelse af det møde, at jeg skulle lægge situationen for det amerikanske folk.\nNu, før jeg taler om de involverede specifikke spørgsmål, vil jeg gøre det klart, at disse spørgsmål ikke er noget fjernt og abstrakt, men involverer spørgsmål, der vitalt berører hver enkelt af os.\nMellemøsten er en landbro mellem de eurasiske og afrikanske kontinenter. Millioner af tons handel overføres hvert år. Dens egne produkter, især olie, er afgørende for Europa og for den vestlige verden.\nUSA har ingen ambitioner eller ønsker i denne region. Det håber kun, at hvert land der kan bevare sin uafhængighed og leve fredeligt i sig selv og med sine naboer og ved fredeligt samarbejde med andre udvikle sine egne åndelige og materielle ressourcer. Men så meget er afgørende for fred og velfærd for os alle. Dette er vores bekymring i dag.\nSå i aften rapporterer jeg til dig om de stridsspørgsmål, og om, hvad jeg mener, at USA's holdning må være.\nDa jeg talte med dig i oktober sidste år, påpegede jeg, at USA fuldt ud indså, at militær aktion mod Egypten skyldtes alvorlige og gentagne provokationer. Men jeg sagde også, at brugen af militær magt til at løse internationale tvister ikke kunne forenes med FN's principper og formål. Jeg tilføjede, at vores land ikke kunne tro, at ty til magt og krig længe ville tjene de permanente interesser for de angribende nationer, som var Storbritannien, Frankrig og Israel.\nSå jeg lovede, at USA gennem FN ville søge at afslutte konflikten. Vi ville bestræbe os på at genkalde invasionskræfterne og derefter gøre en fornyet og seriøs indsats gennem denne organisation for at sikre retfærdighed i henhold til folkeretten for alle de berørte parter.\nSiden den tid er meget blevet opnået, og mange af de farer, der er forbundet med situationen, er undgået. Regeringerne i Storbritannien og Frankrig har trukket deres styrker tilbage fra Egypten. Derved viste de respekt for menneskehedens meninger, som de næsten enstemmigt udtrykte af de 80 nationmedlemmer i FN's generalforsamling.\nJeg vil hylde visdommen i denne handling fra vores venner og allierede. De gav et enormt bidrag til verdensorden. De pålægger også de andre nationer i verden en tung forpligtelse til at sørge for, at disse to nationer ikke lider på grund af deres overholdelse af FN's resolutioner. Dette tror jeg har særlig anvendelse på deres traktats rettigheder til passage gennem Suez -kanalen, der var blevet til en international vandvej for alle ved traktaten fra 1888.\nIsraels premierminister, som svar på en personlig meddelelse, forsikrede mig tidligt i november om, at Israel villigt ville trække sine styrker tilbage, hvis og hvornår der skulle oprettes en FN -styrke til at bevæge sig ind i Suezkanalområdet. Denne kraft blev faktisk skabt og er flyttet ind i kanalområdet.\nEfterfølgende blev israelske styrker trukket tilbage fra store dele af Egyptens område, som de havde besat. Imidlertid forbliver israelske styrker stadig uden for våbenstilstandslinjerne. De er ved mundingen af Aqaba -bugten, som ligger cirka 100 miles fra det nærmeste israelske område. De er også i Gaza -striben, som ved våbenstilstandsaftalen skulle besættes af Egypten. Disse kendsgerninger skaber den nuværende krise.\nVi nærmer os et skæbnesvangert øjeblik, hvor vi enten må erkende, at FN ikke er i stand til at genoprette freden på dette område, eller også skal FN med større kraft forny sine bestræbelser på at bringe israelsk tilbagetrækning til værks.\nGentagne, men hidtil uden held har der været bestræbt sig på at få Israel til frivilligt at trække sig tilbage. Disse bestræbelser er blevet foretaget både af FN og af USA og andre medlemsstater.\nDer er gjort en lige så alvorlig indsats for at skabe betingelser, der skal sikre, at hvis Israel trækker sig tilbage som reaktion på FN's gentagne anmodninger, vil der blive opnået en større sikkerhed og ro for den nation. Det betyder, at FN ville fastslå en vilje til at se, at der i Mellemøsten vil være en større grad af retfærdighed og overholdelse af folkeretten, end det var tilfældet forud for begivenhederne i oktober-november sidste år.\nEn FN's beredskabsstyrke, med Egyptens samtykke, trådte ind i dette lands område for at hjælpe med at opretholde våbenhvilen, som FN opfordrede til den 2. november. Generalsekretæren, der dygtigt og hengivent tjener FN , har anbefalet en række foranstaltninger, der kan træffes af FN og dets beredskabsstyrke for i fremtiden at sikre, at hver side af krigførende handlinger undgås.\nFN's generalforsamling den 2. februar vedtog ved en overvældende afstemning en relevant beslutning. Det havde den virkning, at efter fuld tilbagetrækning af Israel fra Aqaba-bugten og Gaza-områderne, skulle FN's beredskabsstyrke placeres på de egyptisk-israelske våbenstilstandslinjer for at sikre den omhyggelige opretholdelse af våbenstilstandsaftalen. Også FN's generalforsamling opfordrede til gennemførelse af andre foranstaltninger foreslået af generalsekretæren. Disse andre foranstaltninger omfattede brugen af De Forenede Nationers beredskabsstyrker ved mundingen ved Aqaba-bugten for at sikre ikke-intelligens på dette område.\nUSA var medsponsor for denne FN-resolution. Således forsøgte USA at sikre, at Israel for fremtiden ville nyde sine rettigheder under våbenhvilen og under folkeretten.\nI betragtning af de værdsatte venlige forbindelser, som USA altid har haft med staten Israel, skrev jeg til premierminister Ben-Gurion den 3. februar. Jeg huskede hans erklæring til mig den 8. november om, at de israelske styrker ville være trukket tilbage under visse betingelser, og jeg opfordrede til, at Israel i lyset af generalforsamlingens resolutioner af 2. februar skulle gennemføre denne tilbagetrækning.\nImidlertid indtog premierministeren i sit svar den holdning, at Israel ikke ville evakuere sine militære styrker fra Gazastriben, medmindre Israel beholdt civiladministrationen og politiet. Dette ville være i modstrid med våbenstilstandsaftalen. Svaret sagde også, at Israel ikke ville trække sig fra Aqaba -strædet, medmindre der var sikret fri passage gennem strædet.\nDet var en stor skuffelse for os, at Israels regering trods FN's handling stadig følte sig uvillig til at trække sig tilbage.\nMen i en yderligere indsats for at imødekomme Israels synspunkter i disse henseender, afgav udenrigsminister Dulles efter min anvisning til Israels regering den 11. februar en erklæring om USA's politik. Dette er nu blevet offentliggjort. Det påpegede, at hverken USA eller FN havde myndighed til at pålægge parterne en væsentlig ændring af våbenstilstandsaftalen, som var frit underskrevet af både Israel og Egypten. Ikke desto mindre sagde erklæringen, at USA som medlem af De Forenede Nationer ville søge en sådan disposition over FN's beredskabsstyrke, som ville sikre, at Gazastriben ikke længere kunne bruges som en kilde til væbnet infiltration og repressalier.\nUdenrigsministeren meddelte mundtligt den israelske ambassadør, at USA med glæde vil opfordre og støtte, også en vis deltagelse fra FN, med godkendelse af Egypten, i administrationen af Gazastriben. Stribens hovedbefolkning består af omkring 200.000 arabiske flygtninge, der i vid udstrækning eksisterer som en anklagelse om velvilje fra FN og dets medlemmer.\nMed henvisning til passagen til og gennem Aqaba -bugten udtrykte vi overbevisning om, at Golfen udgør internationale farvande, og at ingen nation har ret til at forhindre fri og uskyldig passage i Golfen. Vi meddelte, at USA var parat til selv at udøve denne ret og slutte sig til andre for at sikre generel anerkendelse af denne ret.\nIsraels regering har endnu ikke, som tilstrækkelig forsikring af sin egen sikkerhed efter tilbagetrækning, ikke accepteret den vidtrækkende FN-resolution af 2. februar plus den vigtige erklæring om USA's politik fremsat af vores udenrigsminister den 11. februar.\nIsrael søger noget mere. Det insisterer på faste garantier som en betingelse for at trække sine invasionskræfter tilbage.\nDette rejser et grundlæggende principspørgsmål. Skal en nation, der angriber og indtager fremmed territorium i lyset af FN's afvisning, have lov til at stille betingelser for sin egen tilbagetrækning?\nHvis vi er enige om, at væbnet angreb korrekt kan nå angriberens formål, så frygter jeg, at vi vil have skruet uret på international orden tilbage. Vi vil i virkeligheden have beregnet magtanvendelse som et middel til at bilægge internationale forskelle og dermed opnå nationale fordele.\nJeg kan ikke selv se, hvordan dette kunne forenes med De Forenede Nationers pagt. Det grundlæggende løfte for alle medlemmer af FN er, at de vil bilægge deres internationale tvister med fredelige midler og ikke vil bruge magt mod en anden stats territoriale integritet.\nHvis FN engang indrømmer, at internationale tvister kan afgøres ved hjælp af magt, så vil vi have ødelagt selve fundamentet for organisationen og vores bedste håb om at etablere en verdensorden. Det ville være en katastrofe for os alle.\nJeg føler, at jeg er usand i forhold til standarderne for det høje embede, som du har valgt mig til, hvis jeg skulle låne USA's indflydelse til forslaget om, at en nation, der invaderer en anden, skal have lov til at eksakte betingelser for tilbagetrækning .\nSelvfølgelig burde vi og alle medlemmerne af De Forenede Nationer støtte retfærdighed og overensstemmelse med folkeretten. Den første artikel i chartret angiver formålet med De Forenede Nationer at være & quot undertrykke aggressionshandlinger eller andre brud på freden og med fredelige midler og i overensstemmelse med retfærdighed og folkeret, tilpasning eller bilæggelse af internationale tvister . & quot Men det skal bemærkes, at overensstemmelse med retfærdighed og folkeret skal bringes til at foregå med fredelige midler. & quot\nVi kan ikke overveje, at den væbnede invasion og besættelse af et andet land er "fredelige midler" eller passende midler til at opnå retfærdighed og overensstemmelse med folkeretten.\nVi mener imidlertid, at ved undertrykkelse af den nuværende aggressionshandling og brud på freden, bør der gøres en større indsats fra FN og dets medlemmer for at sikre retfærdighed og overensstemmelse med folkeretten. Fred og retfærdighed er to sider af samme sag.\nMåske har verdenssamfundet haft skyld i ikke at have lagt nok opmærksomhed på denne grundlæggende sandhed. USA vil på sin side kraftigt søge løsninger på problemerne i området i overensstemmelse med retfærdighed og folkeret. Og vi vil i denne store indsats søge sammenslutning af andre ligesindede nationer, der indser, som vi gør, at fred og retfærdighed på sigt er uadskillelige.\nMen FN står straks over for problemet med, hvad de skal gøre næste gang. Hvis den ikke gør noget, hvis den accepterer ignorering af sine gentagne resolutioner, der kræver ophævelse af invaderende styrker, vil den have indrømmet fiasko. Denne fiasko ville være et slag for De Forenede Nationers myndighed og indflydelse i verden og for de håb, som menneskeheden satte i FN som et middel til at opnå fred med retfærdighed.\nJeg mener ikke, at Israels standard bør ignoreres, fordi FN ikke effektivt har været i stand til at gennemføre sine beslutninger, der fordømmer Sovjetunionen for dets væbnede undertrykkelse af Ungarns folk. Måske er dette et tilfælde, hvor ordsproget gør gældende, at to forkerte ikke gør en ret.\nIngen beklager mere end jeg, at Sovjetunionen ignorerer FN's resolutioner. Ingen nation er også mere energisk end USA i at søge at udøve et moralsk pres mod Sovjetunionen, som på grund af dets størrelse og magt og på grund af sit veto i Sikkerhedsrådet er relativt uigennemtrængelig for andre former for sanktioner .\nUSA og andre frie nationer tydeliggør på alle måder på deres befaling ondskaben med sovjetisk adfærd i Ungarn. Det ville virkelig være en trist dag, hvis USA nogensinde følte, at det var nødt til at udsætte Israel for samme form for moralsk pres, som man anvender på Sovjetunionen.\nDer kan naturligvis ikke sidestilles med en nation som Israel med Sovjetunionens. Israels folk, ligesom dem i USA, er gennemsyret af en religiøs tro og en følelse af moralske værdier. Vi har ret til at forvente, og forventer, fra sådanne folk i den frie verden et bidrag til verdensorden, som vi desværre ikke kan forvente af en nation kontrolleret af ateistiske despoter.\nDet er blevet foreslået, at FN's handlinger mod Israel ikke bør presses, fordi Egypten tidligere har overtrådt våbenstilstandsaftalen og folkeretten. Det er rigtigt, at både Egypten og Israel forud for oktober sidste år engagerede sig i repressalier i strid med våbenstilstandsaftalerne. Egypten ignorerede FN i udøvelsen af krigeriske rettigheder i forhold til israelsk skibsfart i Suez -kanalen og i Aqaba -bugten. Sådanne overtrædelser udgør imidlertid ingen begrundelse for Israels væbnede invasion af Egypten, som FN nu søger at fortryde.\nManglende tilbagetrækning ville være skadeligt for Israels langsigtede gode. Det ville ud over dets skade på De Forenede Nationer bringe udsigterne til en fredelig løsning på problemerne i Mellemøsten i fare. Dette kan bringe uoverskuelige lidelser til vores venner og faktisk til vores nation selv. Det ville gøre det uendeligt sværere at realisere de mål, som jeg lagde frem i mit budskab fra Mellemøsten den 5. januar til kongressen om at styrke området mod kommunistisk aggression, direkte eller indirekte.\nFN må ikke fejle. Jeg mener, at FN-af hensyn til fred-ikke har andet valg end at lægge pres på Israel for at overholde tilbagetrækningsbeslutningerne. Selvfølgelig håber vi stadig, at Israels regering vil se, at dens bedste umiddelbare og langsigtede interesser ligger i overensstemmelse med FN og i at sætte sin lid til De Forenede Nationers resolutioner og i erklæringen fra USA med henvisning til fremtiden.\nEgypten forpligtede sig ved at acceptere de seks principper, der blev vedtaget af Sikkerhedsrådet i oktober sidste år i forhold til Suez -kanalen, til fri og åben transit gennem kanalen uden forskelsbehandling og til princippet om, at kanalens drift skulle isoleres fra politikken i ethvert land.\nVi bør ikke antage, at hvis Israel trækker sig tilbage, vil Egypten forhindre israelsk skibsfart i at bruge Suez -kanalen eller Aqaba -bugten. Hvis Ægypten desværre i det følgende overtræder våbenstilstandsaftalen eller andre internationale forpligtelser, bør dette håndteres fast af nationernes samfund.\nDet nuværende øjeblik er et alvorligt øjeblik, men vi håber, at fornuften og ret vil sejre. Siden begivenhederne i oktober-november sidste år er der gjort solide fremskridt i overensstemmelse med De Forenede Nationers pagt. Der er våbenhvile, Storbritanniens og Frankrigs styrker er trukket tilbage, Israels styrker er delvist trukket tilbage, og rydningen af kanalen er ved at være færdig. Når Israel fuldender sin tilbagetrækning, vil det have fjernet en bestemt blokering for yderligere fremskridt.\nNår denne blok er fjernet, vil der være alvorlige og kreative opgaver, som FN skal udføre. Der skal respekteres Israels ret til national eksistens og til intern udvikling. Komplicerede bestemmelser, der sikrer en effektiv international brug af Suez -kanalen, skal udarbejdes i detaljer. Det arabiske flygtningeproblem skal løses. Som jeg sagde i min særlige besked til kongressen den 5. januar, skal det sikres, at hele Mellemøsten holdes fri for aggression og infiltration.\nEndelig bør alle, der værner om frihed, inklusive os selv, hjælpe nationerne i Mellemøsten med at nå deres retfærdige ambitioner om at forbedre deres folks trivsel.\nDet, jeg har talt om i aften, er kun et skridt i en lang proces, der kræver tålmodighed og flid, men i øjeblikket er det det kritiske spørgsmål, som fremtidige fremskridt afhænger af.\nDet er et problem, der kan løses, hvis vi kun vil anvende FN's principper.\nDet er derfor, mine medamerikanere, jeg ved, at I ønsker, at USA fortsat skal bruge sin maksimale indflydelse på at opretholde disse principper som verdens bedste håb om fred.\nGodnat-og mange tak.\nBEMÆRK: I yderligere henvisning til dette emne blev der udsendt en erklæring fra Det Hvide Hus den 22. februar 1957, hvorfra følgende udtrækkes:\nPræsidenten og udenrigsministeren diskuterede talen i går aftes for Israels premierminister Ben-Gurion, for så vidt som teksten var tilgængelig.\nPræsidenten og sekretæren beklager, at Israels regering endnu ikke har fundet det muligt at trække sine styrker tilbage fra Gazastriben og Aqaba -bugten.\nDøren er bestemt ikke lukket for yderligere diskussion af situationen.\nPræsidenten og sekretæren glæder sig over en sådan yderligere diskussion, fordi de mener, at en fuld forståelse af USA's holdning og FN's resolutioner fra 2. februar skulle gøre det muligt for Israel at fortsætte tilbagetrækningen.\nUSA og Egypten i 1950'erne\nHvad gjorde USA for at forsøge at forhindre Egypten i at blive en kommunistisk satellitstat i 1950'erne?\nMålene med USA's udenrigspolitik over for Egypten i løbet af 1950'erne var at beskytte amerikansk og vesteuropæisk adgang til olie i Mellemøsten, at afslutte britisk kolonistyre i hele området i overensstemmelse med idealet om selvbestemmelse udtrykt i Atlanterhavskartret, for at indeholde udvidelsen af kommunismen og især Sovjetunionens indflydelse i regionen og støtte Israels uafhængighed uden at fremmedgøre de arabiske stater.\nI alt dette betragtede det amerikanske udenrigsministerium Egypten som den naturlige leder blandt de arabiske stater og søgte at gøre det til en allieret og tilskynde til pro-vestlige elementer i det egyptiske samfund.\nEt væsentligt problem var, at de forskellige mål med USA's politik over for Egypten ofte var i modstrid med hinanden. Som et eksempel var USA sympatisk over for Egyptens ønske om at befri sig fra britisk kolonistyre-ligesom USA havde gjort-og understregede sin støtte til fuldt egyptisk selvstyre til landets politiske og militære ledere. Men USA var også allieret med Storbritannien for at modsætte sig Sovjetunionens ekspansion til Europa.\nNæsten al Europas olie på det tidspunkt kom gennem Suez -kanalen. Storbritannien frasolgte sig sit imperium, men i Egypten havde de stærke bekymringer om at forlade Suez -kanalen uforsvarlig. Storbritanniens vedvarende militære tilstedeværelse i Mellemøsten hjalp med at beskytte oliefartøjer, kanalen og oliefelterne mod truslen fra den sovjetiske røde hær. Egypten for sin del ville simpelthen have Storbritannien ud og blev skuffet, da USA ikke altid tog sin side.\nEt andet eksempel på internt modstridende mål-USA støttede "folks ret til selvbestemmelse." Dette var faktisk en måde at formulere, hvorfor USA modsatte sig kommunisme og især Sovjetunionen: fordi det var totalitære og knuste enkeltpersoners friheder. USA havde imidlertid en model for selvstyre i tankerne, der antog sin egen historiske situation og den for andre vesteuropæiske stater, der var oplysningens arvinger og dens idealer om individuel autonomi. Andre steder var ikke nødvendigvis spirende libertariske højborge, der kun ønskede en chance for at vokse ud som kapitalistiske demokratier i vestlig stil.\nEisenhowers udenrigsminister, John Foster Dulles, henvendte sig til dette dilemma ved at anvende en "Marshall Plan" -strategi med massiv bistand til steder som Mellemøsten, Asien og Afrika, mens han også implicit behandlede det faktum, at på disse steder (i modsætning til i de europæiske lande med stærke demokratiske traditioner, der var blevet ødelagt af anden verdenskrig), var "folket" ikke nødvendigvis forpligtet til at gøre deres lande til kapitalistiske, pro-vestlige demokratier.\nDulles 'udenrigsministerium mente, at lande som f.eks. Egypten naturligvis ville gennemgå en totrinsproces. For det første ville relativt korrupte gamle regimer blive kastet til side (mindst destruktivt ved militærkup), og regeringerne ville derefter blive kontrolleret af relativt autoritære regimer, der ville samle og organisere landets forskellige fraktioner. For det andet, med udviklingsbistand og etablering af handelsforbindelser med resten af verden, ville landene fremstå (gennem en fredelig evolutionær proces, det var håbet) som fuldgyldige demokratier.\nSelvom dette var en sand beskrivelse af den "naturlige" udvikling i tredjelandes lande, kunne intet af dette imidlertid ske isoleret. Større politiske kræfter uden for de enkelte lande påvirkede deres interne politik.\nFor USA gav Dulles mål om at modsætte sig, og som han indrammede det, "indeholde" udvidelsen af totalitarismen i Sovjetunionen og Kina et dilemma. Da kolonimagter frigjorde sig fra deres tidligere kolonier i den tredje verden, betød magtvakuumet, der resulterede i, at USA befandt sig forskellige steder og støttede indfødte, men autoritære og endda diktatoriske regimer. Dette, mente man, ville afspærre disse landes grænser, som det var, mod kommunistisk indtrængen og give USA en mulighed for at engagere sig der i, hvad udenrigsministeriet kom til at kalde "nationalopbygning", hvilket generelt betød infusion af massiv økonomisk og militær bistand. Det endelige mål var den fredelige udvikling af disse lande til fungerende, pro-vestlige demokratier.\nDette var skabelonen for USA's politik over for Egypten i 1950'erne. Desværre for dets udsigter til succes var det kun delvist i overensstemmelse med Egyptens egne opfattede interesser. Især Egyptens ledere var generelt aldrig sympatiske for kommunismen, men de frygtede ikke noget som en overtagelse af Sovjetunionen. Faktisk efter en længe etableret praksis i Mellemøstens diplomatiske kredse, ledte de efter måder at spille en stor magt mod en anden til deres fordel.\nEgypten havde århundreders erfaring med at afværge stormagternes dominans ved at spille dem mod hinanden. Da U.S.\nDesuden var den politiske magt, som egyptiske ledere udøvede, ligesom i andre lande i regionen, svag. På en måde, som amerikanske diplomater ikke forstod, måtte Midtøstens ledere konstant tilpasse deres landes alliancer med hinanden og kunne ikke indgå permanente, ensidige alliancer. Det var et egyptisk mål at styrke sin egen magt i regionen, ikke som leder af en pro-amerikansk alliance.\nFra præsident Roosevelts møde med kong Farouk i slutningen af anden verdenskrig forsikrede amerikanske diplomater (herunder Trumans udenrigsminister Dean Acheson) egyptiske ledere om, at USA støttede landets bestræbelser på selvbestemmelse. Egypterne hørte uden tvivl disse forsikringer om, at USA ville hjælpe dem med at befri Egypten fra Storbritannien. Nogle gange brugte amerikanske diplomater imidlertid denne form for sprog til at betyde, at USA ville beskytte Egypten mod kommunistisk undergravning, internt eller eksternt, fra Sovjetunionen. Denne fejlkommunikation skabte forvirring.\nIntern egyptisk politik fik den egyptiske kong Farouk til at tilpasse sig i stigende grad til fraktioner, der krævede en øjeblikkelig ophævelse af en tidligere traktat, der tillod Storbritannien at fortsætte kontrollen med Suez -kanalen, og at Storbritannien trak alle sine tropper ud af Egypten. USA fandt, at kongen var usympatisk over for USA's modvilje mod at følge med kravet om, at Storbritannien skulle opgive Egypten og kanalen med det samme. For USA så det ud til, at den politiske magt i Egypten hurtigt blev korrumperet, og at den flød "ned i afløbet" ud til de mere radikale politiske fraktioner.\nDet amerikanske udenrigsministerium konkluderede, at det ville finde en mere sympatisk høring fra en anden hersker. Historikere er nået til forskellige konklusioner om omfanget af inddragelsen af amerikanske diplomater og CIA -agenter på dette tidspunkt, men det virker temmelig klart, at de mødtes med utilfredse egyptiske militærofficerer og i det mindste lovede dem, at hvis der var et militærkup, at USA ville ikke modsætte sig det, og at USA ville forhindre mulig britisk modstand mod det, så længe udenlandske statsborgere og ejendom blev beskyttet.\nKuppet fandt sted i juli 1952. To militærofficerer, general Mohammed Naguid og oberst Gamel Abdel Nasser, opstod som de nye egyptiske ledere. Militærregeringen bad straks om amerikansk militær og økonomisk bistand. En embedsmand fra Udenrigsministeriet var enig, men udenrigsministeren og præsidenten afviste aftalen, som forårsagede interne politiske problemer for de egyptiske ledere.\nPræsident Truman og udenrigsminister Acheson blev efterfulgt af præsident Eisenhower og udenrigsminister Dulles i 1953. Dulles 'bror Allen blev udnævnt til direktør for CIA.\nBrødrene Dulles stillede militære rådgivere og udstyr til rådighed for den egyptiske hær. Gennem hemmelige kontakter gav både udenrigsministeriet og CIA egyptiske ledere, især Nasser, vigtig efterretningstræning og hjælp til at moderere potentielle interne politiske rivaler og til at gennemføre propagandakampagner.\nI 1954 udkæmpede Nasser Naguid og steg op til enestående ledelse af den militære regering. Under tumulten omkring dette kunne Nasser opløse hovedfraktionen i sin opposition, det muslimske broderskab, efter et attentatforsøg under en af hans taler, hvor den blivende snigmorder affyrede syv skud mod ham, men missede. Den offentlige sympati for Nasser steg, hvilket tillod ham at ophæve sin modstand. Nassers sikkerhedschef indrømmede meget senere, at CIA havde givet Nasser en skudsikker vest, som han havde på under sin tale, hvilket rejste spørgsmålet om, hvorvidt attentatet var et setup, der var designet til gavn for Nasser.\nEgypten ledte efter militært udstyr og bistand. I løbet af denne periode gav både staten og CIA det, nogle gange hemmeligt, i håb om en formel militær alliance med Egypten og for at Egypten skulle gå forrest i at nå et fredsforlig med Israel. Egypten hentede imidlertid så meget militær og økonomisk bistand fra USA som muligt, men nægtede en militær alliance med Vesten. Det var Nassers hensigt at vedtage en politik om "neutralisme" mellem vest og øst (det vil sige mellem USA og Sovjetunionen) for at bevare sin egen uafhængighed og faktisk øge konkurrencen mellem de to i regionen i for at afværge dominans og få så meget hjælp som muligt fra hver.\nUSA erkendte, at USA i midten af 1950'erne havde udviklet en tredjeverdens strategi for at hælde enorme mængder penge og materiale ind i lande i Asien, Afrika og Mellemøsten, der for nylig havde været kolonier i vestlige lande. Sovjet håbede at modvirke vestlig indflydelse i disse lande ved at fremme antikolonial stemning og støtte socialistisk reform der. Strategien var ganske vellykket, i hvert fald for en tid. Resultatet var, at i store dele af den tredje verden blev Sovjetunionen betragtet mere positivt end USA.\nUSA og Storbritannien forsøgte at danne en blok af defensive alliancer rundt om i verden for at forhindre sovjetisk ekspansion. Dette omfattede NATA i Europa og SEATO i Sydøstasien. Den oprindelige plan omfattede også en allianse i Mellemøsten for at bygge bro mellem de to, men da USA og Storbritannien begyndte at formalisere aftaler med Tyrkiet og Irak (rivaler i Egypten med regional indflydelse), følte Nasser, at de havde kasseret Egypten. Nassers idé var at danne en regional militær alliance i Arab League, med ham som leder. Forsuringen af forbindelserne mellem Nasser og Vesten resulterede i et vendepunkt i 1955, hvor Nasser bad om og modtog storstilet salg af militært udstyr fra Sovjetunionen og fjernede sit land og sig selv fra USA. Faktisk vedtog han socialistiske reformer og fremmede stærkt "pan-arabisk nationalisme" samt "neutralisme" og "manglende samarbejde med Vesten."\nPå trods af det fortsatte USA for retten ved Nasser med økonomisk bistand, hvilket han faktisk var glad for at modtage. USA accepterede, at et "neutralistisk" Egypten var bedre end et kommunistisk, og erkendte, at Sovjet fra denne tid havde til hensigt at blokere vestlige bestræbelser på at afspærre dem og for at gøre det tilskyndede til stort salg af dets militære udstyr overalt regionen, samt støtte ideen om arabisk nationalisme, især i opposition til Israel. USA pressede Israel og Egypten til at indrømme indrømmelser mod et forlig med den hensigt at undgå krig og reducere sovjetisk indflydelse i regionen.\nDa USA fandt ud af, at Nasser og den israelske premierminister Ben Gurion i sidste ende ikke var i stand til eller uvillige til at indgå en fredsaftale, valgte præsident Eisenhower og udenrigsminister Dulles at kalde Nassers bluff ved at modvirke ham på flere skjulte måder, især for at fremme forbindelser med hans regionale Arabiske rivaler i Irak, Saudi -Arabien og Libyen. USA beregnede, at Nasser, konfronteret med muligheden for, at de andre arabiske stater var på linje med Vesten, ville befinde sig i en situation, som han ville finde uacceptabel-nemlig kun med en magtfuld "ven", Sovjetunionen.\nFor at undgå et sådant resultat troede USA, at Nasser ville blive mere overførbar til et fredsforlig med Israel, så han ikke blev efterladt i forhold til de andre arabiske stater. Som svar forstærkede Nasser anti-amerikansk retorik i regionen, og til gengæld fra Sovjet for hjælp til oprettelse af skjulte efterretningsoperationer i regionen, der skulle undergrave de arabiske monarkier i Saudi-Arabien, Jordan, Libyen og Irak, accepterede Nasser at acceptere sovjetisk militær bistand.\nAfbrydelsen fandt sted over planerne om at bygge Aswan High Dam, som USA havde været villige til at finansiere, men som Sovjetunionen havde fortalt Nasser, at det også ville være villig til at gøre. Udenrigsminister Dulles besluttede med Eisenhowers aftale endelig at udtrække USA fra situationer i den tredje verden, hvor landene bevidst spillede dem mod Sovjetunionen. I 1956 lod Dulles vide det til Nasser, at USA ikke ville finansiere dæmningen og troede, at Nassers eneste anden mulighed for at finansiere det var at acceptere Sovjetunionens tilbud. Dette, troede Dulles korrekt, ville Nasser være meget tilbageholdende med at gøre. Nasser reagerede ved at åbne diplomatiske forbindelser med Kina.\nNasser havde også en anden mulighed, som USA ikke havde forudset: Han tog pludselig en enorm farlig risiko og nationaliserede Suez -kanalen i forventning om, at Egypten kunne bruge kanalindtægterne til at finansiere opførelsen af Aswan High Dam uden amerikansk eller sovjetisk finansiering.\nSom svar tre måneder senere angreb Storbritannien, Frankrig (de to udenlandske aktionærer i kanalen) og Israel Egypten, hvilket resulterede i et hurtigt og afgørende militært nederlag for Egypten. Israelerne besatte en stor del af Sinai-halvøen, og de anglo-franske styrker besatte Port Said og Port Fouad ved Suez-kanalens ende af Middelhavet. Alt dette gjorde de uden at konsultere U.S.\nEisenhower og Dulles var rystede over angrebet. De troede med nogle gode beviser på, at det ville resultere i en militær reaktion fra Sovjetunionen, der ville risikere en meget større krig, og under alle omstændigheder ville kaste vægten af den offentlige mening i hele den arabiske Mellemøsten helt mod Vesten og ind i Sovjetisk lejr. USA modsatte sig derfor stærkt og offentligt invasionen og arbejdede i FN, især med Canada, for at vedtage en våbenhvile-resolution og en opfordring til tilbagetrækning af militære styrker.\nDerudover pressede USA Storbritannien ved at true med at sælge de britiske obligationer, det havde, hvilket ville have tvunget en devaluering af den britiske valuta og truet Storbritanniens mulighed for at importere mad og olie. Briterne angrede, en våbenhvile blev indkaldt, og besættelsesstyrkerne blev evakueret.\nI Suez -krisen så den tredje verden generelt og de arabiske stater i særdeleshed, at USA havde optrådt som sin ven. På trods af Egyptens militære tab forblev Nasser ved magten med Suez -kanalen under Egyptens kontrol, og briterne, franskmændene og israelerne evakuerede den region, de havde invaderet.\nI de næste par år blev USA's politik over for Egypten styret af det, der blev kendt som "Eisenhower -doktrinen", en erklæring om, at USA var parat til at tilbyde bistand til ethvert mellemøstlig land (hvis det bad om hjælp) for at modsætte sig militær trussel om "enhver nation kontrolleret af international kommunisme." I virkeligheden var doktrinen temmelig upraktisk af flere årsager.\nDet opfordrede pro-vestlige lande i regionen til at igangsætte interne eller eksterne "kommunistiske trusler" som en simpel måde at skaffe amerikansk bistand til uden at skulle forhandle aftaler eller traktater. Politikken var også faktisk rettet mod at modarbejde Nassers ambitioner om at underminere hans mellemøstlige rivaler i regionen, hvoraf mange var pro-vestlige. Politikken fik imidlertid offentlig form i en beslutning, som Eisenhower -administrationen havde presset kongressen igennem af hensigtsmæssigheden ved at bruge udtrykket "international kommunisme". Dette efterlod administrationens faktiske politik i mørket og ofte i modstrid med dens offentligt udtrykte politik.\nDet praktiske resultat af dette var udenrigsministeriets og CIA -involvering med skjulte midler i den komplicerede interne politik i regionen, efterhånden som de politiske vinde inden for hvert land skiftede. Dette skabte utilsigtede og uønskede konsekvenser for USA, for hvilke CIA opfandt udtrykket "blowback". Meget af denne aktivitet, herunder kup og modkup, blev inspireret, påvirket eller endda orkestreret af CIA. I Egypten udviklede CIA -operatøren Kermit Roosevelt, Jr. (Teddys barnebarn) et yderst kompliceret og intimt forhold til (og undertiden imod) Nasser -regimet, ligesom CIA -operatøren Miles Copeland gjorde. USA handlede imidlertid i resten af årtiet under overbevisning om, at Nasser selv var for magtfuld til at blive afsat og kom til at forsone sig med at indeholde sine forsøg på at konsolidere sin indflydelse med de andre arabiske stater.\nL. Carl Brown, International politik og Mellemøsten: Gamle regler, farligt spil. Princeton: University Press, 1984.\nRami Ginat, Sovjetunionen og Egypten, 1945-1955. London: Frank Cass, 1993.\nPeter L. Hahn, USA, Storbritannien og Egypten, 1945-1956: strategi og diplomati i den kolde krig. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1991.\nMatthew F. Holland, Amerika og Egypten: fra Roosevelt til Eisenhower. Westport, CT: Praeger, 1996.\nMohrez Mahmoud El Hussini, Sovjetisk-egyptiske forhold, 1945-85. New York: St. Martin's Press, 1987.\n"Notat til udenrigsminister John Foster Dulles fra præsident Dwight D. Eisenhower angående våbenhvile under Suez -krisen, 1. november 1956." John Foster Dulles Papers, 1950-1959, National Archives and Records Administration. Arkivforskningskatalog 594643.\nKarl E. Meyer og Shareen Blair Brysac, Kingmakers: Opfindelsen af det moderne Mellemøsten. New York: W.W. Norton, 2008.\nRay Takeyh, Eisenhower-doktrinens oprindelse: USA, Storbritannien og Nassers Egypten, 1953-57. New York: St. Martin's Press, 2001.\nDetalje af DOD -kort over Port Said, Egypten, oktober 1956. National Archives and Records Administration, arkivforskningskatalog 596269.\nFotografi af Dwight D. Eisenhower og John Foster Dulles Meeting, 14. august 1956. National Archives and Records Administration, Arkivforskningskatalog 594350.\nHvordan indeholdt Eisenhower -doktrinen kommunisme?\nFormålet med Lære Som svar på Suez -krisen, præsident Eisenhower introducerede sin doktrin i januar 1957. Den Eisenhower -doktrinen håbede på at beskytte Mellemøsten mod U.S.S.R.s indflydelse, samtidig med at den indeholdt fremkomsten af arabisk nationalisme.\nFor det andet, hvad var Eisenhower -doktrinen? Svar Ekspert verificeret Eisenhower lovede at yde økonomisk eller også militær bistand efter behov til ethvert mellemøstlig land, der har brug for hjælp til at modstå kommunistisk aggression. Dette var som svar på sovjetisk og anden kommunistisk støtte til Egypten og som en advarsel til Sovjetunionen om Suez -krisen i 1956.\nHvordan udvidede Eisenhower -doktrinen netop Truman -doktrinen?\nDet Eisenhower -doktrinen repræsenterede ingen radikal ændring i amerikansk politik Truman -doktrinen havde lovet lignende støtte til Grækenland og Tyrkiet 10 år tidligere. Det var en fortsættelse af den amerikanske politik om indeslutning af eller modstand mod enhver udvidelse af den sovjetiske indflydelsessfære.\nHvilken amerikansk politik var designet til at håndtere truslen om, at kommunismen spredte sig til Mellemøsten?\nStrategien med "indeslutning" er bedst kendt som en udenlandsk fra den kolde krig politik af Forenede Stater og dets allierede for at forhindre spredning af kommunisme efter afslutningen på Anden Verdenskrig.\nWarren Court (1953 - 󈨉), eller Højesteret i USA i den periode, hvor Earl Warren fungerede som chefdommer, erklærede en række kritiske sager, der udvidede borgerrettigheder, borgerlige frihedsrettigheder, dommermagt og føderal magt på dramatiske måder.\nEvaluer de vigtigste afgørelser fra Warren Court\nWarren Court var præget af et højt konsensusniveau, en uvilje til at lade forfatningsmæssige rettigheder variere fra stat til stat og opmærksomhed på etiske principper over snævre fortolkningsstrukturer eller streng præcedens.\nUnder Warren -domstolen blev borgerrettigheder, borgerlige frihedsrettigheder, retslig magt og føderal magt alle udvidet.\nRetten blev både rost og kritiseret for bestræbelser på at bringe en ende på raceadskillelse i USA, ved at inkorporere Bill of Rights og afslutte officielt godkendt frivillig bøn i offentlige skoler. En af de mest indflydelsesrige sager ledet af Warren Court var Brown v. Education Board, den skelsættende sag, der afgjorde adskillelse i offentlige skoler som forfatningsstridig.\nOverrepræsentation af landdistrikter i statslovgivere og underrepræsentation af forstæder blev afsluttet under Warren Court, hvor stater omfordelt deres lovgivere.\nDet Miranda v. Arizona sag krævede, at visse rettigheder for en person, der blev afhørt, mens de var i politiets varetægt, klart skulle forklares, herunder retten til at tie, inden de blev afhørt for at bevare, at deres erklæringer mod dem kunne antages til realitetsbehandling.\nEarl Warren: En amerikansk jurist og politiker, der tjente som USA's 14. øverste dommer (1953–1969) og den 30. guvernør i Californien. Under hans ledelse nåede Højesteret til en række gennemgribende afgørelser, herunder afslutningen på skoleadskillelse og transformation af mange områder af amerikansk lov.\nWarren Court: Udtrykket, der refererer til Højesteret i USA mellem 1953 og 1969, da Earl Warren fungerede som chefdommer. Warren førte et liberalt flertal, der brugte dommermagten på dramatisk vis, til forfærdelse fra konservative modstandere. Under Warren udvidede Domstolen borgerrettigheder, borgerlige frihedsrettigheder, dommermagt og føderal magt på væsentlige måder.\nén mand, én stemme: En sætning, der er blevet brugt mange steder i verden, hvor der er opstået kampagner for almen stemmeret. Det blev brugt i denne form i en vigtig juridisk afgørelse i USA vedrørende stemmeret. Højesterets flertalsudtalelse i Reynolds mod Sims (1964), der anvendte den samme forfatningsklausul i den amerikanske forfatning, fastslog, at statslovgivere skulle omstille sig for at få kongressdistrikter med nogenlunde lige repræsentation af befolkninger. Retten fastslog også, at begge huse i statslovgivere skulle have repræsentation baseret på distrikter, der indeholder nogenlunde lige befolkninger, med omdeling efter behov efter folketællinger.\nBrown v. Education Board: (1954) En skelsættende amerikansk højesteretssag, hvor domstolen erklærede statslove om oprettelse af separate folkeskoler for sorte og hvide studerende forfatningsstridige.\nWarren Court refererer til Højesteret i USA mellem 1953 og 1969, da Earl Warren fungerede som chefdommer. Warren førte et liberalt flertal, der brugte dommermagten på dramatisk vis, til forfærdelse fra konservative modstandere. Warren -domstolen udvidede borgerrettigheder, borgerlige frihedsrettigheder, retslig magt og føderal magt.\nRetten blev både rost og kritiseret for bestræbelser på at bringe en ende på raceadskillelse i USA, ved at inkorporere Bill of Rights (dvs. anvende den på stater) og afslutte officielt sanktioneret frivillig bøn i offentlige skoler. Perioden anerkendes som et højdepunkt i den dømmende magt, der siden er gået tilbage, men med en betydelig fortsat indvirkning. Fremtrædende domstole ved domstolen i Warren -æraen, udover selveste chefdommeren, omfattede William J. Brennan, Jr., William O. Douglas, Hugo Black, Felix Frankfurter og John Marshall Harlan II.\nWarren tog sit sæde den 11. januar 1954, via en frist udnævnt af præsident Eisenhower. Senatet bekræftede ham 6 uger senere. Da Warren sluttede sig til retten, var alle dommerne blevet udpeget af tidligere præsidenter Franklin Roosevelt eller Harry Truman, og alle var engagerede New Deal -liberale. De var imidlertid uenige om den rolle, som domstolene skulle spille for at nå liberale mål. Domstolen blev delt mellem to stridende fraktioner. Frankfurter og Robert H. Jackson ledede en fraktion, som insisterede på retslig selvbeherskelse, og at domstolene skulle udsætte de politiske beslutningsrettigheder i Det Hvide Hus og Kongressen. Black og Douglas ledede den modsatte fraktion, der var enige om, at domstolen skulle udsætte kongressen i spørgsmål om økonomisk politik, men følte, at den retslige dagsorden var blevet omdannet fra spørgsmål om ejendomsret til de individuelle frihedsrettigheder, og på dette område burde domstolene spille en mere central rolle rolle. Warrens tro på, at retsvæsenet skal søge at gøre retfærdighed, placerede ham i sidstnævnte gruppe, selvom han ikke havde et solidt flertal, før Frankfurter gik på pension i 1962. Da Frankfurter gik på pension, kaldte præsident John F. Kennedy arbejdskraftadvokat Arthur Goldberg at erstatte ham, og Warren havde endelig den femte liberale stemme på sit flertal.\n1953 Højesteret: Højesteret i 1953, hvor chefdommer Earl Warren sad i midten. Warren gjorde Højesteret til et magtcenter på et mere jævnt grundlag med kongressen og formandskabet, især gennem fire skelsættende afgørelser: Brown v. Education Board (1954), Gideon v. Wainwright (1963), Reynolds v. Sims (1964) og Miranda v. Arizona (1966).\nWarren pralede af en stærk politisk baggrund, efter at have tjent tre perioder som guvernør i Californien, og var den republikanske kandidat til vicepræsident i 1948. Han bragte en stærk tro på lovens afhjælpende magt. Warren's syn på loven var pragmatisk og så den som et instrument til at opnå retfærdighed og retfærdighed. Han fokuserede også på brede etiske principper, snarere end snævrere fortolkningsstrukturer eller streng præcedens. Warren brugte ofte dette verdensbillede til at afgøre banebrydende sager som f.eks Brown v. Education Board, Reynolds v. Sims, og Miranda v. Arizona, hvor sådanne traditionelle præcedenskilder blev stablet mod ham.\nChief Justice Earl Warren: Warren er bedst kendt for de liberale afgørelser fra den såkaldte Warren Court, som forbød adskillelse i offentlige skoler og omdannede mange områder af amerikansk lov, især med hensyn til anklagedes rettigheder, afslutning af offentlige skoler sponsoreret bøn og krav om & #8220en mand, én stemme ” regler for fordeling af valgdistrikter.\nWarren ’s domstol var præget af bemærkelsesværdig konsensus, især om nogle af de mest kontroversielle sager. Brown v. Education Board, Gideon v. Wainwright, og Cooper v. Aaron blev alle enstemmigt besluttet. I en usædvanlig handling, beslutningen i Cooper (der fastslog, at staterne er bundet af domstolens afgørelser og skal håndhæve dem, selvom de er uenige i dem) blev personligt underskrevet af alle ni dommere, idet de tre nye medlemmer af domstolen tilføjede, at de støttede og ville have tilsluttet sig domstolens afgørelse i Brown v. Board. Warrens største aktiv - hvad der gjorde ham i øjnene på mange af hans beundrere “Super Chief ” - var hans politiske evne til at svaje de andre dommere. I årenes løb opvejede hans evne til at lede domstolen, at forfalske flertal til støtte for store beslutninger og at inspirere liberale kræfter rundt om i landet hans intellektuelle svagheder.\nWarren Court ’s doktrin kan ses som en aggressiv fremgang på tre overordnede områder: dens afgørende læsning af de første otte ændringer af Bill of Rights, dens forpligtelse til at fjerne blokeringen af kanalerne for politisk forandring (“one-one, one-stemme & #8221), og dens kraftige beskyttelse af racemæssige minoritetsgruppers rettigheder.\nWarren Court's beslutninger var også stærkt føderale, da retten læste kongressens magt ret bredt og ofte udtrykte en uvilje til at tillade forfatningsmæssige rettigheder at variere fra stat til stat.\nHistorisk betydningsfulde beslutninger\nWarren Court nåede mange afgørelser, der ændrede ikke kun lovene i USA, men bidrog til betydelige sociale ændringer. Nedenfor er nogle af de vigtigste sager.\nBrown v. Board of Education of Topeka (1954) erklærede statslove om oprettelse af separate offentlige skoler for sorte og hvide elever for at være forfatningsstridige. Beslutningen omstødte Plessy v. Ferguson afgørelse fra 1896, som tillod statsstøttet segregering, for så vidt den gjaldt for offentlig uddannelse. Afgivet den 17. maj 1954 fastslog Warren Court's enstemmige afgørelse (9–0), at separate uddannelsesfaciliteter i sagens natur er ulige. ” Som følge heraf er de jure racemæssig adskillelse blev dømt som en overtrædelse af Equal Protection Clause i 14. ændring af den amerikanske forfatning. Denne kendelse banede vejen for integration og var en stor sejr for borgerrettighedsbevægelsen. Beslutningens 14 sider angav imidlertid ikke nogen form for metode til at afslutte raceadskillelse i skolerne, og domstolens anden afgørelse i Brun II beordrede kun stater til at afregistrere “ med al bevidst hastighed. ”\nGideon v. Wainwright (1963) afgjorde enstemmigt, at stater i henhold til den fjortende ændring af USA's forfatning er forpligtet til at rådgive i straffesager for at repræsentere tiltalte, der ikke har råd til at betale deres egne advokater. Sagen udvidede retten til advokat, som var blevet fundet under det femte og sjette ændringsforslag til at stille krav til den føderale regering ved at bestemme, at denne ret også pålagde disse krav til staterne.\nMiranda v. Arizona (1966) fastslog (i et flertal på 5–4), at både erklæringer, der var ulovlige og ekskulpatoriske, der blev fremsat som svar på afhøring af en tiltalt i politiets varetægt, kun ville kunne antages under retssagen, hvis anklagemyndigheden kan vise, at tiltalte blev informeret om retten til at konsultere med en advokat før og under afhøring og om retten til selvinkriminering før politiafhør, og at tiltalte ikke kun forstod disse rettigheder, men frivilligt opgav dem. Dette havde en betydelig indvirkning på retshåndhævelsen i USA ved at gøre det, der blev kendt som Miranda -rettighederne, en del af rutinemæssig politiprocedure for at sikre, at mistænkte blev informeret om deres rettigheder.\nLoving v. Virginia (1967) ugyldige love, der forbyder ægteskab mellem racer. Sagen blev anlagt af Mildred Loving, en sort kvinde, og Richard Loving, en hvid mand, der var blevet idømt et års fængsel i Virginia for at have giftet sig med hinanden. Deres ægteskab overtrådte statens anti-miscegenation-statut, Racial Integrity Act fra 1924, som forbød ægteskab mellem mennesker klassificeret som “white ” og mennesker klassificeret som “farvede. ” Højesterets enstemmige afgørelse bestemt at dette forbud var forfatningsstridig, tilsidesættende Pace v. Alabama (1883) og afslutning af alle race-baserede juridiske begrænsninger for ægteskab i USA.\nDen ene mand, en stemme sager (Baker v. Carr og Reynolds v. Sims) fra 1962-󈨄, havde den virkning, at overrepræsentation af landdistrikter i statslovgivninger sluttede samt underrepræsentation af forstæder. Centralbyer - som længe havde været underrepræsenteret - mistede nu befolkningen til forstæderne og blev ikke påvirket meget. Warren's prioritet vedrørende retfærdighed formede andre store beslutninger. I 1962, over Frankfurters stærke indsigelser, var retten enig i, at spørgsmål vedrørende fejlfordeling i statslovgivere ikke var politiske spørgsmål og dermed ikke var uden for domstolens område. I årevis havde underbefolkede landdistrikter frataget storbycentre lige repræsentation i statslovgivere. I Warren ’s Californien havde Los Angeles County kun en stats senator. Byer havde for længst passeret deres højdepunkt, og nu var det middelklassens forstæder, der var underrepræsenteret. Frankfurter insisterede på, at domstolen skulle undgå denne “politiske krat og#8221 og advarede om, at retten aldrig ville kunne finde en klar formel til at vejlede lavere domstole i udslæt af retssager, der helt sikkert følger. Men Douglas fandt en sådan formel: En mand, én stemme. ” I modsætning til desegregeringssagerne beordrede retten i dette tilfælde øjeblikkelig handling.\nI andre sager afgjorde retten også, at forfatningen beskytter en generel ret til privatliv (Griswold v. Connecticut) og det fastslog, at offentlige skoler ikke kan have officiel bøn (Engel v. Vitale) eller obligatoriske bibellæsninger (Abington School District v. Schempp). Warren Court blev også krediteret med at have læst en klausul om lige beskyttelse i det femte ændringsforslag (Bolling v. Sharpe).\nBrown v. Education Board: Uddannelsesopdeling i USA før Brown v. Board of Education.\nCopyright 2022 \_ Præsident Eisenhower foreslår ny politik i Mellemøsten...


Dine to hænder er ikke ens: den ene hånd er et spejlbillede af den anden. På samme måde er det med en række vitale molekyler inden i os og omkring os - livets molekyler. De består af samme slags atomer, men er spejlbilleder af hinanden. Forunderligt nok er det ofte kun den ene af de to spejlbillede-versioner af disse molekyler der forekommer i os mennesker.\nLigesom kun højre hånd passer i en højre-handske, er det med spejlbilledemolekyler og receptorer for kroppens sanser: fx har molekylet, som passer i receptoren for, og som vi derfor sanser som duften af, jordbær, en spejlbillede-version - og det molekyle sanser vi som duften af basilikum.


En kam er et redskab til rensning og ordning af hårene og fremstilles hovedsagelig af horn, hestehove, ebonit, galalit, celluloid, skildpadde og ben. Smykkekamme af guld og sølv findes også, men de har mest et æstetisk formål.\nDet er ikke sikkert, hvornår kammen blev opfundet, men det har været i Præhistorisk tid. De ældste kamme er 5000 år gamle fra oldtidens Persien.\nHentet fra "https://da.wikipedia.org/w/index.php?title=Kam&oldid=10886513"\nDenne side blev senest ændret den 20. oktober 2021 kl. 21:30.