Олександр II: історичний портрет\n1 Олександр II: історичний портрет\n1.2 Олександр II і початок перетворень\n1.3 Від першої до останньої любові Олександра II\n1 Олександр II: історичний портрет ....................................... 5\n1.1 Виховання і характер імператора ....................................... 5\n1.2 Олександр II і початок перетворень ................................. 12\n1.3 Від першої до останньої любові Олександра II ........................ 15\nСписок літератури ............................................................... .25\nМетою даної роботи є вивчення та аналіз історичного портрета Олександра II.\nУ російській історії Олександра II називають царем-освоєння-бодітелем. Це ім'я дав йому не хто інший, як борець з російським само-державу О.І.Герцен.\nДолею і історією Олександру II було визначено зіграти роль реформатора російської держави. Наскільки вдало він впорався з цим завданням, можна судити - з висловлювань авторів, роботи яких представлені в списку літератури. Їх то-нальность найрізноманітніша - від похвально захоплених воспомі-наний мемуаристів-монархістів до нищівної - анти-монархічних. Але існує й інша література, в якій докладно аналізуються причини непослідовності перетворень Олександра II, що носили як об'єктивний, так і суб'єктивний характер. До числа цих робіт можна віднести дослідження істориків кінця XIX - початку XX ст. В.О.Ключевского і АА. Корнілова. Їх блискучі по точності і спостережливості характеристики імператора і його найближчого оточення дозволяють зрозуміти, що важкий перебіг реформ обумовлювався не тільки недовірливий-ністю і нерішучістю Олександра II, а й опором реак-ційного дворянства. Ця ж думка рефреном проходить в воспомина-пах С.Ю.Вітте. На думку цього видного російського діяча, ре-форми Олександра II уможливили здійснення прав і обов'язків, вірнопідданих на основі закону, а не чийогось розсуду. Вже тільки цим визначається велич імператора в російській ис-торії.\nАктуальність даної теми обумовлена незгасним інтересом до особистості Олександра II.\nРозглянути виховання і характер імператора;\nПроаналізувати зовнішню політику в період царювання Олександра II.\nВ якості теоретичної бази були використані роботи В.Ключевського, Л. Ляшенко, Ейдельмана Н. та інших авторів. Дані роботи дозволили дати більш якісну оцінку в області правління імператора Олександра II.\n1.1 Виховання і характер імператора\nВеликий князь Олександр Миколайович народився 17 апре-ля 1818 року у Москві, в будинку митрополита Платона при Чудовому монастирі в Кремлі. Чудов монастир був заснований в 1385 році, а в XVIII столітті тут розташовувалося греко-латин-ське училище. Батьком Олександра був третій син імпера-тора Павла I великий князь Микола Павлович, матір'ю - дочка прусського короля Фрідріха III принцеса Шарлотта, що стала після православного хрещення, необхідного для весілля з Миколою Павловичем, Олександрою Федорівною. Вона доводилася племінницею і хресної дочкою англійська-ської королеві Шарлотті, дружині короля Георга III, а зна-чит, була родичкою майбутньої глави Великобрита-ванні королеви Вікторії. Однак на радість батьків Саші домішувалася через рядна частка смутку, яка пояснюється передчуттям неминуче важкою долі сина. «Об 11 годині ранку, - вспо-минала Олександра Федорівна, - я почула перший крик мого першого дитини. Ніке (Микола Павлович) цілував мене ... не знаючи ще, дарував нам Бог сина або дочку, коли матінка (вдова імператриця Марія Федо-рівна), підійшовши до нас, сказала: "Це син". Счас-тє наше подвоїлася, проте, я пам'ятаю, що відчула щось значне і сумне при думці, що це малень-кое істота буде з часом імператором ». Ці слова, хоча вони і написані заднім числом, можна вважати першим застереженням нашому герою. Материнське серце, як кажуть, віщун. [8; 40]\n201 гарматний залп і миски повсюдної ілюмінаторн-ції сповістили москвичам про народження майбутнього наслідного-ка престолу, поклавши початок відповідним урочистостей по містах і селах Російської імперії. Хрещення ново-народженого відбулося в церкві Чудова монастиря, де свого часу хрестили дітей Івана Грозного і Олексія Мі-хайловіча (в тому числі і перетворювача Росії Петра Ве-ликого). У перші роки свого життя Саша потрапив в ласкаві руки жінок: його виховательками стали Ю. Ф. Барано-ва і Н. А. Тауберг, а боннамі (тобто нянями) - М. В. Коссовського і А. А. Крісті ( тезка знаменитого автора детектив-них романів дійсно була англійкою, що ні вудь-вительно, оскільки саме англійки вважалися в той ча-ма кращими няньками в світі). До шестирічного віку життя великого князя була обтяжена надмірними за-ботами. Взимку він жив з батьками в Аничковом палаці, а влітку виїжджав до Павловська до бабусі Марії Федорівні, ко-торая успішно командувала маленьким онуком. Втім, ця владна і рішуча пані вважала себе головою клану Романових і прагнула, з більшим чи меншим успіхом, керувати ними всіма. Дружини Олександра і Миколи Павло-вічей перед нею тремтіли, можна уявити собі, як сприймав її команди маленький Миколайович.\nЗ шестирічного віку компанія вихователів велико-го князя стає, як це було прийнято, чисто чоловічий. Її головою був призначений Карл Карлович Мердер, ротний ко-мандір школи гвардійських підпрапорщиків, ветеран війни з Наполеоном. В. А. Жуковський, який близько знав заслужений-ного офіцера і працював разом з ним над освітою спадкоємця, відзначав: «Чудово здоровий розум, рідкісне добродушність і жива чутливість, з'єднані з холодною твердістю волі і незмінним спокоєм душі - тако-ви відмінні риси його характеру ». Сестра нашого ге-роя, Ольга Миколаївна писала про Мердер в своїх воспомі-наніях: «Він не визнавав ніякої дресирування, що не приладжувався під батька, я не обтяжив матері, він просто принадле-жав Родині: дійсно дорогоцінна людина!». [8; 41 ]\nГоловним завданням, поставленим перед ним батьками Сашка, було військово-фізичне виховання великого князя, що включало навчання верхової їзди, знайомство з військовими статутами, «струнко» (стройовою підготовкою і прийомами зі зброєю), гімнастичні вправи. Незабаром Олександр захоплено гарцював на парадах і розлучення, отда-вая дзвінким голосом команди гвардійським гусарам. Однак тільки військовими заняттями вихователь великого князя ог-ранічіться, на щастя, не захотів. У своєму щоденнику, Мердер писав: «Государ дав мені те, що для нього і для цілої Росії все-го драгоценнее. Хай допоможе мені Бог виконати своє вели-ке справу ... Буду вважати себе нещасним, якщо не досягнутого, що він (спадкоємець. - Л. Л.) буде вважати єдність-вим насолодою - допомагати нещасним ».\nУ своєму бажанні пробудити в спадкоємця співчуття, людинолюбство Карл Карлович не був ні оригінальний, ні самотній. Кращі люди Росії, в тому числі один з її круп-кро поетів В. А. Жуковський, бажали бачити в Алексан-дере Миколайовича зразок морального досконалості. З самого раннього возрас-та на Олександра Миколайовича обрушилися величезні і, чесно кажучи, маловиполнімие очікування сучасників. Крім усього іншого, вони хотіли, щоб, здійснюючи на ні-ве служіння батьківщині воістину Геркулесові подвиги, буду-щий імператор залишався скромним громадянином і челове-ком. Спадкоємці ж пре-столу, прислухаючись до подібних побажань, намагалися зіставити їх зі своїми реальними можливостями, і важко сказати, що вони при цьому відчували - то чи міськ-дость від свого становища, то чи жах від неможливості виконати побажання підданих.\nЯк би там не було, благі наміри Мердер отримай-ли конкретне втілення, особливо після воцаріння Миколи I в грудні 1825 року. Про події на Сенатській пло-щади у Олександра, якому в ту пору не виповнилося і восьми років, не могло залишитися яскравих і виразних спогадів. День повстання декабристів він провів в Зимовому палаці разом з матір'ю і бабусею під охороною гвардії-ського саперного полку, шефом якого був його батько. Од-нако нервовий тик Олександри Федорівни, який почав му-чить її після повстання, і часті згадки батьком «дру-зей 14-го» не давали йому забути про цей страшний для Ро-манів подію.\nРегулярне навчання спадкоємця престолу почалося з 1826 року, коли Олександру виповнилося вісім років. План навчання, розрахований, як би ми зараз сказали, на де-сять класів, доручили скласти все того ж Василю Ан-дреевічу Жуковському. Причому літературні заслуги Васі-лія Андрійовича навряд чи приймалися Зимовим палацом в розрахунок. На рішення батьків спадкоємця вплинуло те, що поет перебував читцем при вдовствующей імператриці Марії Федорівни і успішно викладав російську мову Олександрі Федорівні. Дане призначення ще раз переконує нас в тому, що іноді зовсім випадкові рішення надзвичайно точно потрапляють у ціль.\nЖуковський поставився до почесного і відповідального заду-ня вельми серйозно. Він відпросився з придворної служби для лікування за кордоном, але використовував відпустку зовсім не для ходіння по лікарях, а для ознайомлення з новейші-ми педагогічними системами і прийомами. В результаті його шестимісячних занять педагогікою з'явився план навчання спадкоємця російського престолу. В основу свого-го плану Жуковський поклав ідеї швейцарського педагога Песталоцці, який вважав, що у вихованні людини беруть участь три фактори: особистість вихователя, тобто його вплив на вихованця своєму прикладом і переконаннями; саме життя, тобто умови, в боротьбі з якими виробляє-ся самостійність і загартовується характер; нарешті, чувст-під людинолюбства, свідомість боргу перед людьми, діяч-ва любов до них. Олександр II виховувався, не відчуваючи прямого політичного тиску з боку педагогів. Основою його об-разования, як уже говорилося, стало моральне начало, етичні принципи і цінності. Саме цим цілям були підпорядковані всі три періоди плану Жуковського. Перший з них називався «Приготування до подорожі» (епоха романтизму давалася взнаки навіть в назвах розділів педа-гогіческіх творів) і охоплював період з 8 до 13 років ре-бенка. Він включив в себе короткі відомості про світ, челове-ке, поняття про релігію, знайомство з іноземними мови-ми. Другий період плану, власне «Подорож» (13--18 років) містив заняття науками в повному розумінні цього слова. Жуковський розбив науки, як це було прий-то в його час, на «антропологічні» (історія, політич-ська географія, політика і філософія) і «онтологічні» (математика, фізична географія, фізика і т. П.). Третій етап - «Закінчення подорожі» - час від 18 до 20 років. Він супроводжувався читанням «небагатьох істинно класичним-ких книг», завершуючи утворення «досконалої людини». Дороговказом освіти, головним його предметом Жуковський не без підстав вважав історію, на прикладі якої повинні були вироблятися правила поведінки, норми життя майбутнього монарха. Якщо спробувати воспро-вивести їх коротко, то вони говорили наступне: вір, що влада царя походить від Бога, але не роби цю владу на-смішки над Богом і людиною ... Поважай закон, якщо зако-ном нехтує цар, він не буде зберігаємо і народом ... Люби і поширювати просвітництво. Народ без освіти є народ, без гідності. Їм, здається, легко керувати, але з сліпих рабів легко зробити лютих заколотників ... Сво-бода і порядок - одне і те ж ... Оточуй себе гідні-ми помічниками ... Поважай народ свій ... [8; 45]\nВідзначимо, що ці правила, у всякому разі, деякі з них, спадкоємець засвоїв так міцно, що пізніше намагався, наскільки це йому здавалося можливим, діяти в соот-но до ними.Звичайно ж, життя часом вносила в ці правила жорсткі корективи. Крім Жуков-ського, який читав російську історію і новітню вітчизняних-ву словесність, великого князя навчали такі знавці сво-його справи, як К. І. Арсеньєв - історик, географ, статистик.\nНевеселі представ-лення були у спадкоємця про своє блискуче майбутнє. По-загально ж, він ріс жвавим, фізично міцним підлітком, багато схоплював, що називається, на льоту, умів подобатися людям, був добрий і сентиментальний, обожнював своїх рідних, особливо матір і сестер. Доброта і сентиментальність бис-тро стали рисами його характеру, а риси характеру - це ті інструменти, за допомогою яких ми намагаємося приспосо-битися до навколишньої дійсності. Так що він вибрав не найгірший набір інструментів.\nОднак наставники постійно відзначали і ті негативні риси характеру великого князя, які вимагали, на їхню думку, виправлення і навіть викорінення. Самим неприят-ним і незрозумілим і для них, і для батьків Олександра була дивна апатія, нудьга, яка нападала на дитину з-вершенно раптово і занурюють його в якусь подобу трансу. У такі хвилини для нього не існувало ні уроків, ні ігор, ні однокласників або наставників, і він, разоткровен-Ничай, починав говорити, «що не хотів би народитися ве-ликим князем». Цей стан особливо посилювалося, коли спадкоємець стикався із завданням, яке йому не вдавалося вирішити відразу, одним махом. І хто знає, чи були такі проблеми пов'язані тільки з навчальними заняттями? Перш ніж поміркувати на цю тему, наведемо ще одне свиде-будівництві з «Записок вихователя» Мердер.\n«У великому князі, - розгублено свідчив гені-ра, - досконалий недолік енергії і сталості; найменші труднощі або перешкода зупиняє його і знесилює. Не пам'ятаю, щоб коли-небудь він чогось бажав повно і наполегливо. Найменша біль, звичайний нежить достатній, щоб зробити його малоспособ-ним зайнятися чим би то не було ... Йому трапляється провести годину часу, протягом якого жодна думка не прийде йому в голову; цей рід досконалої апатії мене доводить до відчаю ... ». Мердер, зрозуміло, говорить тут про не надто частих хвилинах нудьги, яка іноді нападала на спадкоємця, тому що взагалі-то, як зазначав у багатьох місцях свого щоденника генерал-вихователь, його вихованець ріс енергійним і веселим хлопчиком. Інте-ресно, а звідки генерал знав, що жодна думка не приходила в голову Олександру під час його «трансу», якщо ребе-нок в такі хвилини практично ні з ким не розмовляв?\nІнший рисою характеру спадкоємця, що хвилювала вос-живильників, була його, як вони це називали, «невитриманий-ність». Той же Мердер згадував, як під час прогулянки по річці Виельгорский, пустуючи, необережно вів шлюпку і зачерпнув бортом воду. Великий князь так розсердився, що схопив Йосипа за шию і дав йому кілька стусанів, преж-де ніж втрутилися вихователі, які зробили догану наслед-нику. Уже ставши імператором, Олександр Миколайович міг накричати на невдалого співрозмовника, в серцях плюнути в нього, але тут же обійняти і просити вибачення. Подібні сцени не були, звичайно, нормою поведінки монарха, але вони дійсно траплялися. І хто знає, чи не були ці крики і плювки людини, яка народилася спадкоємцем престо-ла, пригніченого контролем вихователів, помстою або про-тестом за відсутність у нього нормального дитинства. Тим більше що взагалі-то Олександр Миколайович умів чудово вла-діти собою, що він не раз доводив і на полюваннях (одного разу врятував єгеря, який потрапив в лапи до ведмедя), і під час поку-шений терористів, і під час гасіння численних пожеж, траплялися в Петербурзі.\nТак звідки ж це бралося: шармерство і байдужість до людей, гострота думки і апатія? Щоб намацати один з можливих відповідей, звернемося до чергового повчанням-нотації, якими Жуковський постійно пригощав царст-венного вихованця. «На тому місці, - говорив учитель, - яке ви згодом займете, ви повинні будете перед-ставлять собою зразок всього, що може бути великого в че-ловеке». Уявляєте, що відбувалося щоденно-але, якщо не щогодини? Від спадкоємця, спочатку хлопчика, по-тому юнаки постійно вимагали не просто гарного навчання і пристойної поведінки, а зразковість, еталонності у всьому. Для дитини, та й для дорослого, такий вантаж непод'е-мен, психологічно травмоопасен. Олександр повинен був завжди бути насторожі, в повній готовності захопити паль-му першості в навчанні, танцях, гімнастичних вправах, світської бесіди, і ні в чому не помилитися, не "засбоіть». В юнацтві стимулом для нього була не стільки внутрішня потреба до лідерства, скільки марнославство вчителів і ро-ників, а також придбане бажання догодити дорослими-лим, уникнути догани або, ще гірше, розносу.\nЗгідно військовим традиціям Будинку Романових, новонародженого призначили шефом лейб-гвардії гусарського полку, в день семиріччя йому був наданий чин корнета і далі, ще в дитячому та підлітковому віз-расте, чин поручника, поручика, штаб-ротмістра, ротмістра.\nУ день свого 16-річчя, 17 квітня 1834 р Олександр дав обіцянку в великій церкві Зимового палацу і в Георгіївському залі на урочистому зібранні з нагоди вступу в дійсну службу. До присяги його готував М.М.Сперанский, відомий російський законотворець. Повноліття для Олександра означало відповідальний-ні призначення по цивільній і військовій службі і прилучення до го-жавної діяльності: в 1834 р - присутній в Сенаті, в 1835 р - член Синоду, в 1836 р - генерал-майор з зарахуванням до почту Миколая. У 1834 - 1837 рр. тривало навчання. Сперанський протягом півтора років вів "бесіди про закони", міністр фінансів, відомий російський фінансист Е.Ф.Канкрин робив "огляд російських фінансів", радник Міністерства закордонних справ Ф.І.Брунов зна-коміл з основними принципами зовнішньої політики держави зі вре -мен Катерини II. Генерал А.Жоміні, військовий історик і теоретик, викладав на французькою мовою військову політику Росії і страті-ня відносини з сусідніми державами. Програма освітньої-ня була завершена подорожжю по Росії в травні - грудні 1837 р Разом зі своїми наставниками, вихователями та свитою Олександр відвідав 29 губерній Європейської Росії. Через півроку поїздка в "чужі краї" - за кордон. Вона тривала з 2 травня 1838 р по 23 червня 1839 р Спадкоємець побував в Швеції, Данії, в Ганноверском королівстві, Пруссії, Баварії, Неаполі, Сардинії, Австрії, Голлан-дии, Англії і в інших державах. За час подорожі Олександр отримав чимало орденів і дипломів. Це поповнило список тих, що були у нього вже російських нагород.\nПід час закордонного вояжу цесаревич захопився 15-річною принцес-сой Марією Гессен-Дармштадтской. У березні 1840 року відбулася заручили-ка, а 16 квітня 1841 року - вінчання (майбутня імператриця, прийнявши пра-вославіе, була наречена Марією Олександрівною). У цьому шлюбі Алек-сандр II мав шість синів і дочку. [9; 10]\nНа початку 40-х рр. спадкоємець престолу все більше і більше долучається до державних справ. У 1841 - 1842 рр. він є членом Державної ради і Комітету міністрів. Під час двухмесяч-ного відсутності Миколи I в столиці в 1842 р Олександр Миколайович прийняв рішення всіх державних справ на себе. У 1846 р він був наз-начен головою Секретного комітету, по селянському справі. У той час Олександр Миколайович виявляв повну прихильність кре-постування. Знадобилося ще десять років, перш ніж він прийшов до переконання необхідності звільнення селян. Як відзначають мно-Гії дослідники, в період до сходження на престол цивільні справи не дуже займали Олександра Миколайовича. Основне його внима-ня і інтерес були зосереджені на армії. У 40-ті та на початку 50-х рр. він продовжує рости в військових чинах: в 1844 р йому присвоюється зва-ня "повного генерала", в 1849, після смерті дядька, великого князя Михайла Павловича, змінив його на посту головного начальника військово-навчальних закладів, прийняв командування Гвардійським корпусом з нагоди майбутнього гвардійським військам виступи для пригнічений-ня повстання в Угорщині. У 1852 р Олександр Миколайович проведений в головнокомандувачі Гвардійським і гренадерської корпусами. Під ча-ма Кримської війни 21 лютого 1854 року, коли на рейді Кронштадта з'явився англо-французький флот, він командував усіма військами, спрямованими для оборони Петербурга. На посаді главнокоман-дме армією Олександр Миколайович підійшов до головного рубежу свого життя - сходження на престол.\nЦя подія сталася 19 лютого 1855, після того, як 18 лютого помер Микола I, що правив Росією 30 років. У своїй промові в Державній раді 19 лютого новий імператор заявив про прихильність до політики Олександра I і Миколи I. Спочатку здавалося, що так і буде відбуватися в дійсності. Олександр II відвідує театр військових дій в Криму. Однак, володіючи здоровим і тверезим розумом, імператор незабаром розуміє, що продовження Кримської кампанії може поставити під загрозу не тільки міжнародний престиж Росії, але і стійкість самого го-сударства внаслідок різкого загострення соціальної обстановки. Під тиском обставин Олександр II став на шлях реформ, оскільки розумів, що від цього залежить існування Росії і значимість її як великої держави.\nПершим кроком Олександра II як російського імператора стало припинення безславної Кримської війни і укладення 19 лютого 1856 р Паризького світу. Його умови були принизливими для Росії. Доводилося рахуватися з новими реаліями в Європі, із збільшеною сі-лій Франції. Ця обставина внесло великі зміни в євро-пейських політику Олександра II, яка до 70-х рр. XIX століття про-ходила під знаком скасування паризьких домовленостей. [9; 11]\nУ ряді перших заходів, які висловили новий напрямок у внутрішній політиці Олександра II, були знищення стиснений, введених в університетах після 1848 р скасування Вітебського і Харківського генерал-губернаторств, дозвіл вільної видачі закордонних паспортів, створення акціонерних товариств і компаній, сприяння російським підданим в встановленні торговельних зв'язків з іноземність-ми та ін. Симптоматичним стала і амністія політичних укладено-них, приурочена до коронації 1856 Звільнення залишилися в живих декабристів, петрашевців, уч астніков польського повстання 1830 - 1831 рр. викликало симпатії до Олександра II як в Росії, так і в Європі. На відміну від свого батька він починав царювання з помилував-ня.\nПідвищена чуттєвість, необхідність відчуття постійної закоханості були, мабуть, однією з відрізни-них рис психологічного образу всіх Романових. Зі спогадів досить обізнаною А. О. Смирнової-Россет, і не тільки з них одних, відомо, що Алек-сандр Миколайович вже в п'ятнадцятирічному віці увле-ченно фліртував з фрейліною матері Наталією борозни-ної. Перша юнацька закоханість спадкоємця престолу не залишилася таємницею для оточуючих (що взагалі могло ос-таться для них таємницею?), Та він і не вважав за потрібне особ-но приховувати її, не бачачи в своїх почуттях ніякого крими-налу. Ми не знаємо, що говорив Микола Павлович синові, але реакція роди-телей на поки що невинне захоплення великого князя ока-залась швидкої і рішучої. Бороздіна була негайно видалена з палацу і разом зі спішно з'явилися у неї чоловіком-дипломатом негайно опинилася в Англії.\nУ вісімнадцять років Олександр Миколайович став предме-том гарячого обожнювання Софії Давидової, далекої родст-венніци відомого поета-гусара Дениса Давидова. Одна з чутливих сучасниць, присвячена в серцеву таємницю дівчини, писала в дусі чи то вийшов вже з мо-ди сентименталізму, то чи модного ще романтизму: «Вона любила спадкоємця так само свято і безкорисливо, як любила Бога, і, коли він їхав в свою подорож по Європі, ніби передчувала, що ця розлука буде вічною.Вона попрощалася з ним, як прощають-ся в передсмертній агонії, благословляючи його на нове життя ... »Почуття Давидової до цесаревичу було чисто пла-тонічним. Не одна російська панночка відчуває не-що подібне до Олександра Миколайовича, але тільки Софії Дмитрівні вдалося потрапити на станиці літературного про-винищення (про її любові написана надзвичайно дамська повість), а тому почуття саме цієї дівчини знайшло замет-ний відгук у душах сучасників і залишилося в історії.\nУ двадцять років спадкоємець престолу вперше закохався са-мим серйозним чином. Предметом його пристрасті стала знову-таки фрейліна (що робити, якщо саме вони, Фрей-Ліни, були завжди перед очима і під рукою) імператрі-ці Олександри Федорівни якась Ольга Калиновська. Ко-ли придворні помітили симпатію красивої дівчини і Олександра Миколайовича один до одного, то негайно доло-жили про це імператриці. Любов спадкоємця до Калинівської виявилася для царської сім'ї ще більш неприйнятною, ніж флірт з Бороздіна. Ольга була не тільки «простий смертний», тобто в ній не текло ні краплі королівської крові, але ще і була католичкою - поєднання для Зим-нього палацу як знайоме (великий князь Костянтин Павлович, брат Миколи I, був одружений на польській графині Лович), настільки і скандальне. Ця історія змусила імпера-торську подружжя похвилюватися і залишила слід у дипломатичному листуванні су-Пругов. В одному з листів дружині Микола I передає їй свою розмову з X. А. Лівен: «Ми говорили про Сашу. Треба йому мати більше сили характеру, інакше він загине ... Занадто він влюблива і слабовільний і легко потрапляє під вплив. Треба його неодмінно видалити з Петербурга ... »Олександра Федорівна, в свою чергу, записала в денний-ке:« Що стане з Росією, якщо людина, яка буде цар-відати над нею, не здатний володіти собою і дозволяє своїм пристрастям командувати собою і навіть не може їм опиратися? »і знову з листа Миколи I:« Саша недо-статочно серйозний, він схильний до різних задоволень, що не-дивлячись на мої поради і докори ... »[8; 119]\nСкандал у благородному сімействі набирав силу, поки, нарешті, не було вирішено всерйоз і надовго розлучити влюб-них і поспішити з пошуками відповідної партії для на-спадкоємець престолу. З цією метою Олександр Миколайович був відправлений за кордон, тим більше що така подорож відповідало плану його навчання. Йому пощастило в тому, що Жуковський, який супроводжував учня в його європейському турне, був великим поетом-романтиком, фахівцем в вираженні піднесених романтичних почуттів, до того ж він чудово пам'ятав про власні прикрощі на любовному фронті. Тому, як нам представляється, поет виявився ідеальним попутником для розчарованого в житті і уби-того горем юнака.\nЖуковський чудово відчував страждання майбутнього самодерж-ца, розлученої з коханою, і не раз захоплювався його витримкою і вірністю боргу. Сам же Олександр Миколу-вич, схожий на той час на когось на кшталт гетевського Вертера, тільки в листах до батька дозволяв свій біль виплес-киває назовні. «Ти, напевно, помітив, - писав він в одному з них, не підозрюючи, наскільки батько« примітив »те, про що він йому писав, - мої стосунки з О. К. ... Мої чувст-ва до неї - це почуття чистої і щирої любові, почуття прихильності і взаємної поваги ». Батькові ж нічим би-ло втішити сина, крім обіцянки подбати про достой-ном майбутньому його коханої. Як уже згадувалося, в Дармштадті спадкоємець росій-ського престолу познайомився з п'ятнадцятирічної Марією, що носила, як і належить німецькій принцесі, пишний шлейф імен: Максиміліана-Вільгельміна-Августа-Софія-Марія. Навряд чи між молодими людьми негайно спалахнуло почуття шекспірівського або шиллеровского на-калу. Страждає від насильницької розлуки з Калинівської Олександру Миколайовичу здавалося, як це часто бував-ет в юності, що все втрачено, єдина, справжня лю-бов розбився об нерозуміння оточуючих, об підніжжя престолу. Можна припустити, що саме з такими ощу-щеніямі він, пам'ятаючи про борг монарха, написав батькові листа, в якому говорив про можливість свого шлюбу з симпатичний-ної Дармштадской принцесою.\nОднак на шляху цього, здавалося б, з усіх боків при-прийнятний союзу виникла несподівана перешкода. Справа в тому, що за європейськими дворах давно ходили глухі чутки про незаконне походження принцеси. Задовго до пик-дення Марії її батьки фактично розійшлися, жили порізно і мали любовні зв'язки на стороні. Тому насто-ящім батьком принцеси чутка називають не герцога Людва-га, а його шталмейстера, красеня барона де Граней. Ці слу-хі, що дійшли до Петербурга, надзвичайно схвилювали їм-ператріцу Олександру Федорівну, яка люто воспро-тівілась шлюбу свого первістка з «незаконнонародженої» Дармштадской. Імператор Микола I, слава богу, виявився набагато холоднокровніше і мудрішими подружжя. Розуміючи, що ще одна любовна невдача може серйозно надломити наслідного-ка і змусити його наробити дурниць, він вирішив вивчити по-прос всебічно. Прочитавши звіти Жуковського і Кавелина про події в Дармштадті і ознайомившись з циркулювати-шими по Німеччині чутками, імператор вирішив проблему кардинальним чином. Він раз і назавжди заборонив своїм підданим (значить, і дружині), а заодно і німецьким дво-рам, обговорювати питання про походження Марії. Порушувати наказ монарха не наважився ніхто ні в Росії, ні в Єв-ропе. Миколаївське самодержавство з його грізною репутацією часто виявлялося дуже корисним інститутом.\nТим часом продовжував подорож по Європі спадкоємець престолу примудрився зав'язати черговий роман, ще більш безперспективний, ніж попередні. На цей раз справа відбувалася в Англії. У 1839 році королеві Велико-британії Вікторії виповнилося двадцять років, і вона, підкоряючись обов'язку монарха, була стурбована вибором чоловіка, прин-ца-консорт. Зараз важко сказати, наскільки почуття Вікторії і Алек-сандра були сильні і довготривалі. У всякому разі, незабаром, як і слід було очікувати, державні інтереси двох країн взяли гору над їх чи то любов'ю, то чи захопитися-ням один одним. Молоді люди усвідомили неможливий-ність своєї мрії і визнали за благо принести її в жертву боргу. Розставання їх було сумною неминучістю, і з цим вони обидва, згнітивши серце, змирилися.\nТаким чином, до початку 1840-х років жінки, в кото-яких закохувався Олександр Миколайович, виявилися для нього, з тих чи інших причин, недоступні. Повернувшись до Росії, він, правда, спробував знову зустрітися з Калинівської, але Микола I припинив продовження цього роману з властивою йому рішучістю. Калиновська була ви-дана заміж за чоловіка її покійної сестри, найбагатшого польського магната Іринея Огінського. Пізніше старший син цього подружжя буде стверджувати, що він є сином Алек-сандра II, але доказів цього ні він, ні ми привести не можемо. Втім, не можемо ми привести і доказів, які б свідчили про протилежне. Під впливом йдуть-нізацією і тиском батьків Олександр Миколайович вер-нулся до «дармштадскую варіанту», і, чесно кажучи, цей варіант виявився зовсім не поганий.\nПереїзд в Росію став для Марії Олександрівни не про-простим справою, з'явившись для неї справжнім потрясінням. Блиск і розкіш двору, частиною якого вона повинна була стати, гнобили її до сліз. Перші роки вона боялася всього на світі: свекрухи, свекра, фрейлін, придворних, своєю нелов-кістки, «недостатнього французького». За її власними словами, будучи цісаревою, вона жила «як волонтер», гото-вий кожну хвилину вскочити по тривозі, але ще не дуже добре знає, куди бігти і що саме робити. Поклади-ня дружини спадкоємця престолу, а потім імператриці требо-валі від Марії Олександрівни занадто багато чого. Вона була ніжно прив'язана до чоловіка і дітям, намагалася сумлінно виконувати обов'язки, що накладалися на неї, але, як це ча-сто буває, надмірні зусилля лише підкреслювали отсутст-віє у неї такої необхідної державному діячеві есте-ності. До того ж до сходження разом з чоловіком на престол у Марії Олександрівни почала розвиватися важка хвороба (туберкульоз), спровокована вогким петербурзьким кліматом і частими родами. У 1860 році, коли вона народила останню дитину, їй виповнилося 36 років, і хвороба вже ні для кого не становила секрету. Придворні шепотілися по кутках, що імператриця страшно схудла, перетворилася майже в скелет, покритий товстим шаром рум'ян і пудри. Змінилася і обстановка навколо неї. І все ж в кінці 1850-х - початку 1860-х років императ-Ріца і не думала про самоусунення від державних турбот, та й як вона могла від них усунутися? У 1857 році відомий ліберал-західник К. Д. Кавелін, перебуваючи за кордоном, був прийнятий лікувалася на водах Марією Алек-сандровной і говорив з нею про проблеми виховання на-спадкоємець престолу (великого князя Миколи Александрови-ча) і про необхідність звільнення кріпаків селян. Імператриця повідала йому, що скасування кріпосного права завжди була заповітною мрією її чоловіка (залишимо на її сові-сти це «завжди», що є явним перебільшенням, для нас важливо, що Олександр II твердо бажав цього в кінці 1850-х років). Що ж стосується питань виховання і обра-тання, то, за словами Кавелина: «... ця жінка з'ясуємо с-ється в них краще педагога». Крім педагогіки, Марія Олександрівна жваво цікавилася політикою і нерідко була присутня при читанні дипломатичних депеш і воєн-них донесень. Немає нічого дивного в тому, що Алек-сандр II охоче радився з дружиною, яка завжди б-ла в курсі доповідей його міністрів. Слух же про те, що він знаходиться «під каблуком» у дружини, образливий не толь-ко для монарха, а й для будь-якого дорослого чоловіка (вдосконалення-шенно не має значення при цьому, справедливий подібні чутки чи ні). Тож не дивно, що керівник держави незабаром перестав говорити з імператрицею про справи і взагалі почав обходитися з нею до-вільно холодно. Відтепер, якщо вона хотіла за кого-небудь по-клопотати, то змушена була звертатися до міністрів, у чоловіка її прохання викликали лише різку відповідь, що Олександр і Марія, мабуть, являли собою далеко не ідеально совмести-мую пару. Імператриця була в цьому дуеті надто возв-шенним початком, а її чоловік представляється абсолютно зем-ної, навіть кілька приземленою особистістю. [8; 130\n17 лютого 1880 року в неї трапився черговий напад хвороби, який виявився на-стільки сильний, що імператриця впала в летаргічний со-стояння і навіть не чула вибуху, виробленого в Зим-ньому палаці Степаном Халтуріним. Іншими словами, з се-Редіна 1860-х років дружина фізично не могла в повній ме-ре залишатися опорою, помічницею і утішницею їм-ператора. 22 травня 1880 року Марія Олександрівна померла. Незадовго до цього вона попросила, щоб їй дали розумі реть на самоті. «Не люблю я цих пакунків біля смертного одра», - так хвора в останній раз висловила свою прихильність до усамітнення і спокою, яких вона була настільки довго позбавлена. Що ж до самотності монарха в колі рідні, лоні сім'ї ... Тут все дуже непросто, вірніше, неоднозначно. Собст-венно кажучи, вся чергова історія з Долгорукої - це втеча Алек-сандра II з монаршого самотності, бажання просто по-людськи влаштувати особисте життя, мати можливість хоча б в сім'ї відпочити від вериг величі, богопомазанності, неповторності, від відповідальності за долі мільйонів людей. Його попередники на троні в XIX столітті не раз го-ворили про своє бажання якось розмежувати в собі Монар-ха і людини, але тільки Олександр II зробив рішучий крок до такого розмежування. І у нього це майже вийшло. Здавалося, ще трохи, місяць, півроку, рік ... Та не судилося ... І друге коло самотності не дав себе розірвати, хоча і здавався менш міцним, ніж перший. Але, мабуть, накладаючись один на інший, вони створювали такий обруч, ко-торий збити людині було не під силу\nА все-таки Олександр і Катерина любили один одного на подив, на заздрість щиро і самовіддано. Їх почуття навіть не завжди вкладалося в звичайні рамки, виплескуючи-лось на аркуші паперу, переходило в романтичні вчинки, характерні скоріше для «зеленої» молоді давно прошед-ших часів, ніж для навчених життям людей другої по-Ловін XIX століття.\nВиконана робота дозволяє зробити висновок про те, що 19 лютого 1885р.на російський престол зійшов їм-ператор Олександр II (1818-- 1881), який мав увійти в історію під ім'ям Визволителя. Сучасники, котрі знали царя, відзначатимуть-ли, що ні за здібностями, ні за властивостями характеру він не підходив для випала на його частку великої місії. Алек-сандр II відрізнявся від свого батька Миколи I менш глибоким розумом, не успадкував він і його залізної волі. Поглядів Алек-сандр Миколайович тримався досить консервативних і всім схвалював політику свого батька.\nУ той же час молодий імператор був досить прагма-тічен: він не бажав йти наперекір життя в ім'я абстрактних принципів, умів зрозуміти необхідність компромісу і певних поступок. Наставник Олександра II - поет В. А. Жуковський - зумів виховати в свого учня визна-лені гуманні нахили. Ставши імператором в розпал невдалої для Росії Кримської війни, Олександр II почав схилятися до думки про необхідність змін в політичному курсі.\nВ історіографії існують різні думки відноси-кові причин, які змусили самодержавство піти на скасування кріпосного права.\nРадянські історики слідом за В.І. Леніним вважали, що головну роль зіграла економічна ис-черпання кріпацтва: незацікавленість кресть-ян в результатах своєї праці, посилення експлуатації в поміщицьких маєтках вели до помітної деградації сільського господарства. Економічна криза, погіршення становища селян привели, на думку радянських істориків, до значи-тельно зростання соціальної напруженості на рубежі 1850-1860-х рр.\nДотримуючись висновків Леніна, радянські історики вважали, що в Росії тих років склалася революційна ситуація. Через відсутність революційного класу (пролетаріату) і революційної партії в Росії ця ситуація не завершилася рево-Люцією: уряд зміг звільнитися реформою.\nІснує і інша точка зору, згідно з якою, до сере-дині XIX в. кріпосне господарство в Росії ще далеко не вичерпало своїх можливостей, антиурядові ж виступи були вкрай слабкі. Ні економічна, ні з-циальная катастрофи, згідно з цією концепцією, Росії не погрожували: однак, зберігаючи кріпосне право, вона могла ви-бути з числа великих держав, що наочно показала Крим-ська війна. Таким чином, селянська реформа, відповідно до цієї точки зору, була викликана в першу чергу зовнішньо-політичними чинниками, необхідністю зберегти ста-тус Росії як великої держави.\nТаким чином, в роки правління Олександра II було скасовано кріпосне право, проведені військова, судова, земська, міська і інші реформи, що мали величезне значення для розвитку Росії. Як самодержавний монарх великої держави Олександр II привертав до себе увагу на міжнародному рівні.\nУ російській суспільстві імператора на-нази вали джентльменом. Прекрасний-ний співрозмовник, він відрізнявся спо-койне характером, самовладанням, тонким розумом, вишуканістю смаку і кра-сотої. Любов до княжни Довгорукої неузна ваемого змінила Олександра і стала для нього сенсом життя. Ні влада, ні полі-тика, ні сім'я не цікавили його так, як ця жінка.\nКрім того, необхідно відзначити, що на Олександра II було скоєно кілька замахів: Д. В. Каракозовим, польським емігрантом А. Березовським 25 травня 1867 в Парижі, А. К. Соловйовим 2 квітня 1879 в Петербурзі. Виконавчий комітет «Народної волі» 26 серпня 1879 прийняв рішення про вбивство Олександра II (спроба вибуху імператорського поїзда під Москвою 19 листопада 1879, вибух в Зимовому палаці, вироблений С. Н. Халтуріним 5 лютого 1880). Для охорони державного порядку і боротьби з революційним рухом була створена Верховна розпорядча комісія. Але ніщо не змогло запобігти його насильницької смерті. 1 березня 1881 Олександр II був смертельно поранений на набережній Катерининського каналу в Петербурзі бомбою, кинутою народовольців І. І. Гриневицким. Він загинув якраз в той день, коли зважився дати хід конституційним проектом М. Т. Лоріс-Меликова, сказавши своїм синам Олександру (майбутньому імператору) і Володимиру: «Я не приховую від себе, що ми йдемо по шляху конституції». Великі реформи залишилися незавершеними.\n1. Вітте С.Ю. Спогади: У 3 т. Т. 1. - М .; Таллінн: АТ "Скіф Алекс", 1994. --524с.\n2. Щоденник цесаревича Великого князя Олександра Олександровича 1880 р // Російський архів: Історія Батьківщини в сві-детельствам і док. XVIII - XX ст. - М., 1995. - С. 344 - 357.\n3. Захарова Л.Г. Олександр II // Російські самодержці 1801 - 1917. - М., 1994. - С. 159 - 214.\n4. Карпович М.М. Огляд російської історії від початку дев'ятнадцятого-го століття до революції. - СПб .: Третя Росія, 1992. - 26 с.\n5. Ключевський В.О. Твори: В 9 т. Т. 5. Курс російської історії. Ч. 5 / Под ред. В. Л. Янін. - М .: Думка, 1989. - 476 с.\n6. Коломієць А.Г. Тягар «Великих реформ»: фінанси Росії в правління Олександра II. // Фінанси, 2000.- №11.- с. 62-68\n7. Корнілов А.А. Курс історії Росії XIX століття. - М .: Вища. шк., 1993. - 446 с. - (Історична спадщина).\n8. Ляшенко Л. М. Олександр II, або Історія трьох самоті / Предисл. А. А. Левандовського. - М .: Мол. гвардія, 2004. - 359с.\n9. Миронов Г.Є. История государства Российского: Історико-бібліогр. нариси XIX в. / РДБ. - М .: Кн. палата, 1995. - 734 с.\n10. Росія на хвилях реформ: Олександр III проти Олександра II? // Знання сила. - 1992. - № 2. - С. 1 - 128.\n11. Світло і тіні російської корони: Російська державність в портретах і думках. - М .: Мол. гвардія, 1990. - 30 с.\n12. Соколова В. Олександр II Миколайович // Читання з російської ис-торії. Хрестоматія для старшокласників. - Тула, 1995. - Кн. 2. - С. 96--100.\n13. Трьохсотріччя Дому Романових. 1613 - 1913: РЕПРО. програванням дення вид. 1913р. - М .: Современник, 1991. - 320 с .: іл.\n14. Три століття: Росія від Смути до нашого часу: В 6 т. Т. 6. Вів-раю половина XIX - поч. XX ст. - М .: Патріот, 1994. - 334 с.\n15. Триста років царювання Будинку Романових. - М .: Інформ-Еко, 1991 .-- 174с .: іл.\n16. Черкасов П.П., Чернишевський Д.В. Історія імператорської Росії від Петра Великого до Миколи II. - М .: Междунар. відносини, 1994 .-- 444с.\n17. Чулков Г.І. Імператори: Психологічні портрети. - М .: Мистецтво, 1995. - 461 с .: іл.\n18. Ейдельмана Н.Я. "Революція згори" у Росії. - М .: Книга, Б.г., 1989 .-- 171 с .: іл.


БУДІВЕЛЬНІ МАТЕРІАЛИ З ПРИРОДНОГО КАМЕНЮ\nВсе о мраморе и граните » Статьи » БУДІВЕЛЬНІ МАТЕРІАЛИ З ПРИРОДНОГО КАМЕНЮ\nПриродний камінь — Один з найдавніших конструкційних та оздоблювальних матеріалів. Міцність і краса каменя, різноманітність колірних відтінків і багатство малюнка допомагали архітекторам створювати справжні шедеври зодчества. Довговічність цього матеріалу дозволила зберегти до нашого часу шедеври архітектури, створені багато століть тому. Природний камінь справив великий вплив на розвиток архітектурних форм, що закономірно, оскільки майже в усі великі епохи архітектури камінь був основним будівельним матеріалом — і конструкційним, впливає формування конструктивних систем, і оздоблювальним. Його вплив на формування особливо велике в архітектурі Стародавнього Єгипту, античної Греції, в романської і готичної архітектури. Навіть в ті періоди, коли камінь був переважно оздоблювальним матеріалом (давньоримська архітектура, Ренесанс та ін.), Його вплив на архітектуру було значним. Не випадково архітектуру називають кам’яною літописом світу.\nВ даний час поява високопродуктивних машин і механізмів у каменедобувної і каменеобробної промисловості, розвинена транспортна мережа зумовлюють більш широке використання природного каменю в будівництві. Облицювальний камінь зараз може застосовуватися практично повсюдно.\nРосія має незліченними запасами природного каменю. Урал, Карелія, Східна Сибір, Кольський півострів, Північнокавказький регіон завжди були основними постачальниками цінних кам’яних порід. Завдяки величезним запасам природного каменю вітчизняні архітектори отримали багатющий оздоблювальний матеріал для своєї творчої палітри. Не випадково російські міста прикрашають численні будівлі, облицювання природним каменем.\nСвітова практика свідчить про те, що область застосування природного каменю в будівництві досить різноманітна. Він застосовується у вигляді тонких облицювальних плиток, важких і великих стінових та фундаментних блоків; для витонченої декоративної різьби і для грубої бруківки мостових; для монументів і утилітарних сільськогосподарських будівель. В даний час природний камінь повсюдно застосовується в облицювальних роботах у малих архітектурних формах та благоустрої; а в районах видобутку каменю з нього виготовляють стіни, перегородки, фундаменти, а іноді і покрівельний матеріал.\nОблицювальний камінь, особливо отриманий з порід з високими декоративними властивостями, має великий попит на міжнародному ринку. Стіновий камінь у ряді регіонів є основним місцевим будівельним матеріалом, що особливо важливо для важкодоступних гірських і віддалених районів, куди утруднена доставка великорозмірних індустріальних стінових матеріалів і великих монтажних механізмів.\nСучасна практика застосування природного каменю обширна і різноманітна, але вона вимагає теоретичного аналізу та узагальнення в світлі історичних закономірностей розвитку архітектурних форм. На рубежі 2-го і 3-го тисячоліть архітектура стала більш пластичної. Прагнення додати спорудам монументальність, підкреслити матеріальність архітектури є своєрідною реакцією на архітектуру скляних, прозорих, як би невагомих будівель. Змінилися співвідношення глухих і засклених поверхонь на користь перших. Для великих за площею глухих поверхонь потрібна якісна і різноманітна фактура, а отже, і відповідні матеріали. Тому в останні десятиліття підвищилася увага зодчих до природного каменю як до оздоблювального матеріалу, що дає можливість виготовляти поверхні з різноманітною фактурою і кольором.\nПриродний камінь — один з основних будівельних матеріалів минулих епох. Але в сучасному будівництві камінь в значній мірі поступився місцем іншим матеріалам, найбільш відповідає сучасним вимогам по зменшенню маси будівельних конструкцій і матеріалів, з підвищення ступеня заводської готовності будівельних матеріалів і виробів. Це пов’язано також з сучасними масштабами будівництва, його індустріалізацією і технічним прогресом, що сприяють розвитку будівництва із залізобетонних та металевих конструкцій і винаходу нових будівельних матеріалів. Але незважаючи на те, що природний камінь значною мірою втратив провідні позиції в будівництві та архітектурі, його особлива декоративність виділяє цей матеріал у порівнянні з штучними будівельними матеріалами — бетоном, цеглою, пластмасами.\nЗавдяки широкій поширеності, величезним запасам природної сировини, високим експлуатаційним характеристикам (міцності, морозостійкості, довговічності та ін.) Кам’яні матеріали знаходять різноманітне застосування в сучасній архітектурно-будівельній практиці. Їх використовують як лицьових стінових каменів, облицювальних плит, бортового каменю та бруківки, тротуарного кругляка, бутового каменю і будівельного щебеню, скульптурних пам’ятників і постаментів, виробів малих архітектурних форм.\n« РОЗВИТОК АРХІТЕКТУРНИХ ФОРМ З ПРИРОДНОГО КАМЕНЮ\nКамнеобработка — Інтерв’ю з експертами! »


Здорова і струнка: 5 міфів про правильне харчування, які руйнували твоє життя - ЗНАЙ ЮА\nЗдорова і струнка: 5 міфів про правильне харчування, які руйнували твоє життя\nПро солодке, фрукти та воду\nВесна в самому розпалі, а це означає - пора готуватися до літнього сезону. Дієти з інтернету і поради подружок про те, як правильно харчуватися і худнути не допомагають? Можливо, ти опинилася в полоні найпоширенішої неправдивої інформації про їжу. Ми зруйнуємо 5 головних міфів про правильне харчування для того, щоб влітку ти була здоровою і красивою!\n1. Сніданок – головний прийом їжі\nЗа словами вчених, біоритми людини безпосередньо впливають на потребу щільно поснідати. Якщо вранці твій організм бадьорий і голодний - добре поїж! Але якщо ти любителька повалятися в ліжку кілька годин після підйому, краще з'їсти на сніданок щось легке, а трохи пізніше - щільно підкріпитися в обід.\n2. Якщо ти хочеш схуднути, тобі заборонено солодке\nЗвичайно, якщо ти будеш запихатися тістечками і пончиками, ніяких змін з фігурою не трапиться. Але не варто бути категоричним і повністю відмовлятися від цукру. Шматочок чорного шоколаду або фрукт не завадять твоїй дієті.\n3. Заморожені фрукти не містять вітамінів\nЗаморожені фрукти та овочі обробляють шоковим заморожуванням. Завдяки цьому, 70% вітамінів і мінералів в них зберігається. Не в сезон заморожені фрукти і овочі навіть корисніші свіжих, які порошаться на полицях, втрачаючи свої корисні властивості.\n4. Необхідно пити більше двох літрів води в день\nЦе дуже узагальнена інформація, яка лунає звідусіль. Насправді, потреба людини у воді визначається розрахунком 30 мл на кілограм ваги. Якщо ти проводиш багато часу на сонці, в кондиціонованому приміщенні або активно займаєшся спортом, тоді тобі необхідно поповнювати організм додатковим запасом води.\n5. Не можна пити воду під час їжі\nЯкщо їжа суха, то чому ні???\nЯк повідомляв раніше портал "Знай.uа", український блогер та експерт по здоровому способу життя Ольга Фоміна поділилася думкою про те, що робити в ситуаціях, коли людині не вдається схуднути.\nТакож портал повідомляв про те, що вчені з'ясували, що, незважаючи на популярна думка, вівсяна каша не є кращим продуктом для сніданку. Дієтологи стверджують, що у вівсянці міститься фитиновая кислота, уповільнююча процес пробудження організму.\nДля тих, кому за 40: яке харчування збереже вагу і здоров'я


Футбольна вогонь–баба з Бабаїв — лицарка Ордена свистка та «гірчичників» - «Волинь» — незалежна громадсько–політична газета\nДивовижне поєднання жіночності та людяності зі строгістю й принциповістю.\nЗнай наших! 10.05.2020, 15:28\nПершим матчем в УПЛ, який судила Катерина Монзуль, був поєдинок за участю луцької «Волині». А неабиякий інтерес до колготок арбітерки виявляв сам Віталій Володимирович Кварцяний…\nМожна вболівати за «Динамо», а можна — за «Шахтар». Комусь подобається Кріштіану Роналду, а комусь — Ліонель Мессі. Хтось за першої–ліпшої можливості рветься на стадіон, а для когось немає більшого задоволення, як дивитися футбольний матч із кумом (кумою), пивом і смаженою картопелькою перед телевізором…\nАле є в сучасному українському футболі особистість, яка подобається усім. Ім’я її — Катерина Монзуль. Перша жінка–арбітр, яка в статусі головного судді провела матч УПЛ (до речі, це був поєдинок за участі луцької «Волині»!). Їй дарував троянди Мірча Луческу, і… трішки побоювався Містер Безстрашність нашого футболу — Віталій Кварцяний! Що вже казати про рядових футболістів…\nКатерина Монзуль народилася 5 липня 1981–го у Харкові. Дитинство дівчинки минало у селищі Бабаї, яке відділене від Харкова річкою Уда. З–поміж ровесниць її вирізняла байдужість до лялечок із плюшевими ведмедиками та сукенок рожевого кольору. Катрусі подобався… футбол! І не так, щоб прийти й напівбайдуже подивитися на гру хлопчаків, а щоб самій грати!\nА ось у 18 зірці бабаївської футбольної команди довелося робити перший серйозний вибір. Ні–ні, не між чорнявим Петром і русявим Іваном — між кар’єрою футболістки та арбітерки. І вона таки обрала шлях лицарки Ордена свистка та «гірчичників»!\nЗа скандальні «Мадам, не треба вам цього робити, у нас вистачає чоловічої статі» та «На вагон колготок вона ще заробить і заробить» Кварцяному згодом довелося відбути триматчеву дискваліфікацію й публічно просити в Катерини Монзуль вибачення. Ви це уявляєте?! Кварцяному! Просити вибачення!!!\nЧи було це легко? Та Господь з вами! Можна лишень уявити, які слова довелося чути на свою адресу милим дівчачим вушкам… Спочатку в юнацькій та аматорських першостях, згодом у Другій та Першій лігах… Бо ж за стереотипним уявленням більшості гравців, тренерів та уболівальників, суддя — майже завжди «пі***ас». І його просто вже треба (і це щонайменше!) відправити «на мило». А тепер уявіть, що цей суддя — «у спідниці»!\nАле впертості та цілеспрямованості Катерині Монзуль не бракувало! Вона долала щабель за щаблем в ієрархії футбольних арбітрів. Зокрема, й на міжнародному рівні. Так їй доручили судити фінал жіночої Ліги чемпіонів сезону 2013/2014 між шведським «Тюресо» та німецьким «Вольфсбургом». А також фінал Чемпіонату світу серед жінок 2015 року між збірними США та Японії. До речі, в обох випадках її асистенткою була ще одна українка — Наталя Рачинська.\nПроте Катерина Монзуль мріяла судити й поєдинки найвищого рівня в Україні, причому в чоловічому футболі… І ось 3 квітня 2016–го це нарешті сталося! Відбувся дебют Катерини Монзуль у ранзі головного арбітра матчу УПЛ! І не де–небудь, а в самісінькому славному місті Луцьку! Той поєдинок на нашому «Авангарді» між «Волинню» та одеським «Чорноморцем», до речі, завершився внічию 1:1.\nЗгодом головний суддя матчу розповідала: «Підготовка велася за різними напрямками: переглядала поєдинки команд, вивчала стиль їхньої гри, звертала увагу на «проблемних» гравців. Також готувалася фізично. І, звісно, серйозно налаштовувалася морально — ти повинна бути психологічно готовою до ухвалення важливих рішень під час матчу».\nТого ж року, але вже аж на початку грудня, в один зі своїх численних скандалів вляпався тодішній наставник лучан Віталій Кварцяний. «Волинь» знову грала з «Чорноморцем» (цього разу на виїзді), а матч судила та ж таки Катерина Монзуль. У підсумку нудненькі нічийні 0:0, але цього разу Віталій Володимирович був «в ударі»! За скандальні «Мадам, не треба вам цього робити, у нас вистачає чоловічої статі» та «На вагон колготок вона ще заробить і заробить» Кварцяному згодом довелося відбути триматчеву дискваліфікацію й публічно просити в Катерини Монзуль вибачення. Ви це уявляєте?! Кварцяному!! Просити вибачення!!!\nА Мірча Луческу якось — після поєдинку між «Шахтарем» і «Зорею» (до речі, «гірники» поступилися 2:3) — подарував нашій героїні приголомшливий букет троянд.\nХоча можна не сумніватися: чимало її колег–чоловіків заздрили і заздрять Катерині. Бо ж як це так: «Я, увесь такий суцільний професіонал, нидію в якійсь Першій або й Другій лізі — а цій (з косичками!) УПЛ судити довіряють!». Але то вже звиняйте, панове, — треба було свого часу наполегливіше вчитися суддівському ремеслу! А тепер пізно — дірка від бублика вам, а не вибачення від Кварцяного чи троянди від Луческу…\nНе дивно, що й дружини деяких навколофутбольних людей аж трохи ревнують своїх чоловіків до Катерини Монзуль. Мовляв, ти на що там дивишся: на м’яч чи на суддю?!\nСама ж Катерина воліє не коментувати своє особисте життя. А на провокативне запитання «За кого вболіваєте?» відповідає дипломатично: «За красивий футбол».\nКатерина Монзуль про те, як її «занесло» в арбітраж, та ще й чоловічого футболу:\n«Справа в тому, що дім, у якому я виросла, був якраз біля стадіону. Все своє дитинство я на ньому й провела, ганяючи м’яча з хлопцями. Пізніше спробувала арбітраж — і мені сподобалося! Безумовно, у кожній професії бувають складні ситуації та етапи. Проте послати все під три чорти я ніколи не хотіла. Навіть якщо матч пройшов не найкращим чином, аналізуєш причини, робиш висновки, проводиш роботу над помилками — і прямуєш вперед!».\n«Соколе ясний, слухай мене сюди: цього разу обмежуся жовтою, але до кінця матчу на очі мені краще не потрапляй!» / ©vladimir rasner


WISE-PaaS модернізує роботу на текстильному заводі за допомогою технологій IoT\nДля оптимізації ефективного виробничого потоку текстильна компанія на Тайвані створена ІТ-група, що відповідає за впровадження програм IoT. Потім компанія приєдналася до Advantech WISE-PaaS Alliance, щоб отримати доступ до найбільш високого технологічного супроводу. Вони використовували WISE-PaaS для розгортання додатків IoT в своїх зусиллях по створенню виробничого середовища «Індустрія 4.0» і більш інтелектуальних бізнес-практик.\nУ будь-який момент часу на виробництві текстильної компанії використовується до 2 000 текстильних візків. Ці візки перевозять матеріали або напівфабрикати з кімнати в кімнату. Раніше до кожної візку прикріплявся листок з рукописним описом. Цей традиційний метод обробки робив відстеження продукту надзвичайно складним. Крім того, проблема полягала в тому, щоб кожен візок матеріалів або напівфабрикатів потрапив на потрібну робочу станцію по обробці. Тому компанія хотіла інтелектуальне рішення для відстеження активів на своїх заводах. Вони також хотіли знайти рішення, яке допомогло б їм збирати технологічні дані, щоб підвищити ефективність виробництва.\nВ рамках програми WISE-PaaS Alliance від Advantech текстильна компанія розгорнула систему відстеження візків на своєму підприємстві. RFID-мітки були прикріплені до кожної візку, а антена RFID-зчитувача була прикріплена до кожної машині або одиниці обладнання. Тепер, коли візок наближається, зчитувач радіочастотної ідентифікації (RFID) отримує ідентифікатор цієї візки зі свого тега і передає дані на шлюз даних ARK-1123. Використовуючи програмне забезпечення WISE-PaaS / RMM для віддаленого управління даними і пристроями, шлюз забезпечує передачу даних і безпеку пристроїв. WISE-PaaS також надає програмний інтерфейс додатків і служб, що відповідають обмеженням REST для легкої інтеграції з MES для електронних виробничих записів. Крім того, Microsoft Azure забезпечує обчислення і аналітику великих даних Інтернету речей. Найголовніше, платформа WISE забезпечує легкий доступ до різних платформ програмування і може бути інтегрована з існуючими управлінськими рішеннями для поліпшення якості продукції / послуг і бізнес-аналітики.\nЕлектронні виробничі записи з підтримкою IoT і облік матеріальних активів\nФункції системи стеження за візками на цьому текстильному заводі є двокомпонентними: одна з них полягає в створенні записів про виробництво матеріалів, компонентів і виробничих процесів, а інша - в системі стеження за візками. Система є типовим додатком IoT - це економічне рішення, яке поєднує в собі технологію радіочастотної ідентифікації (RFID) для впровадження електронного урядування та обліку матеріальних активів в реальному часі. WISE-PaaS забезпечує управління інтегрованими даними радіочастотної ідентифікації та управління візками для програмного інтерфейсу додатків і служб, що відповідають обмеженням REST, на зручній для користувача панелі моніторингу, забезпечуючи простий і інтуїтивний облік матеріальних активів. Ці інтегровані інструменти дозволяють користувачам легко і ефективно управляти виробничими записами. Це значно покращило ефективність виробничої лінії компанії, допомагаючи компанії досягти свого виробничої середовища «Індустрія 4.0» і підвищити конкурентоспроможність.\nВбудовуваний комп’ютер Advantech ARK-1123 на Atom E3825/Celeron J1900 без вентилятора із зовнішнім блоком живлення


Наші вихованці – захисники України – Центр «Довір'я», м.Іванків\nНаші вихованці – захисники України\nby Андрій · Published 17.10.2014 · Updated 17.10.2014\nПавло Олексійович Сидоренко закінчив школу в 2006 році. Але його ми знаємо ще змалечку. З тих пір, як він маленьким школяриком брав участь у відкритті Центру «Довір’я» – перерізав символічну стрічку разом зі своєю ровесницею та дорослими гостями і господарями закладу. Згодом він теж потрапив у програму МБФ «Східно-Європейська Місія», яка ним опікувалася.\nА вже після школи навчався в Київському державному університеті управління та підприємництва.\nУспішно закінчивши його, працював у одному з банків експертом з кредитування. Тоді була служба в армії.\nКоли цієї весни його друга призвали на службу, він теж пішов добровольцем до військкомату і попросився в ряди Збройних Сил, щоб захищати Україну від терористів, російським найманців та інших бандитів , яких на Сході вистачає. Його взяли. Адже в перші етапи мобілізації для участі в бойових діях потрібні були спеціалісти військових професій (він же – зв’язківець).\nСпочатку була підготовка в навчальному полігоні у в-ч міста Десна Чернігівської області. А через кілька тижнів його відправили у зону АТО. Коли телефонував додому рідним, підбадьорював їх і заспокоював кількома короткими фразами – « Ми – на своїй землі! Тому ми переможемо!»\nУ батальйоні територіальної оборони Київщини «Київська Русь» поруч з Павлом було чимало громадян з області й району. Тому різні організації Іванківщини закупляли продукти, одяг, бронежилети та інше спорядження і передавали землякам на фронт.\nПавлові було нелегко. Часто доводилося потрапляти в різні несприятливі умови. Але він краще, ніж інші, переносив дорогу, спеку, польові умови. Це тому, що змалку часто ходив у туристичні походи….\nНа жаль, Павлові не пощастило уникнути ворожої кулі. Після поранення, його оперували в одній із столичних лікарень. Нині він проходить курс післяопераційної терапії та психологічну реабілітацію.\nTags: Іванків центр довіряАТОвійна\nNext story Курс «Культура спілкування»\nby Андрій · Published 09.07.2015 · Last modified 10.07.2015


Кухні та інші меблі Тернопіль на замовлення в meblivenge.com.ua\nПри облаштуванні кухні кожен може вибирати різні готові конструкції серед численних варіацій, представлених на ринку. В асортименті продажів є гарнітури від класичних стилів до креативних і ультрасучасних. Хоча навіть такий величезний асортимент далеко не завжди дозволяє знайти саме те, що потрібно, змушуючи погоджуватися на те, що є.\nАле ж кухню можна конструювати під свої власні індивідуальні запити і поняття про естетику. Якщо ви хочете отримати кухню саме своєї мрії, реалізувавши свій творчий потенціал і поняття про комфорт, то краще замовити розробку кухні на замовлення. Якщо вас цікавлять неординарні кухні Тернопіль може запропонувати можливість створити свій варіант, звернувшись в компанію Mebli Venge.\nВ меблевій компанії можна розробити унікальний проект, сидячи вдома за комп'ютером. Проект можна відправити професійному дизайнеру підприємства Mebli Venge, оформивши індивідуальне замовлення в режимі онлайн або в стаціонарному офісі магазину.\nТут вам допоможуть розробити індивідуальний варіант оформлення кухні, яка буде повністю відповідати вашим запитам і кардинально відрізнятися від типових комплектів. При замовленні кухні на замовлення ви отримуєте можливість:\nвибрати будь-які матеріали з величезного асортименту;\nзупинитися на будь-якій кольоровій гамі;\nпідібрати будь-які варіації декору і додаткових аксесуарів.\nІнтернет-магазин meblivenge.com.ua розташований в Тернополі, але виконує замовлення з різних міст України: від Львова та Рівного до Києва та Івано-Франківська.\nЧим краще кухня на замовлення?\nІндивідуальний проект кухні - це необмежені можливості для задоволення будь-яких надмірностей:\nПри розробці унікального проекту кухні, враховуються будь-які побажання клієнта: від габаритів і форми меблів до типу фурнітури і особливостей декору.\nМожна розробити кухонний гарнітур незвичайних габаритів і форм. Наприклад, якщо приміщення для кухні має неправильну форму (більше 4-х кутів, закруглена і ін.), На стінах є дефекти і ін. За допомогою проекту можна перетворити ці складності в переваги.\nУнікальний дизайн приміщення - це особлива атмосфера, відповідна характеру і смаку власника.\nГнучка цінова політика. Кожен замовник може заощадити на певних деталях, підібрати більш доступні матеріали, виключити зайві деталі з проекту та ін.\nНюанси розробки кухні під замовлення\nКухонний гарнітур і декор під індивідуальний проект створюються разом з дизайнером. Клієнт надає своє бачення кухні, а дизайнер пропонує варіанти практичного втілення бажаного. Проект розробляється за допомогою спеціальної програми для 3D моделювання. Враховується характер приміщення, розміри, форма, розміщення вікон і дверного отвору і ін.\nВи можете замовити будь-які меблі Тернопіль, перейшовши за посиланням meblivenge.com.ua або зв'язавшись по телефону: +38 (068) 67 67 788 або +38 (098) 79 39 176.\nКак сделать кабинет руководителя деловым, эргономичным и респектабельным одновременно?\nПри фразе «кабинет руководителя» в воображении традиционно всплывает нечто грандиозное...


То́кіо (яп. 東京, とうきょう, Tōkyō, МФА: [toːkʲoː], [Тōкьō]) або Префекту́ра То́кіо (яп. 東京都, とうきょうと, МФА: [toːkʲoː to]?) — столиця Японської Держави, столична префектура в Японії, в регіоні Канто. Розташована в східній частині острова Хонсю, на узбережжі Токійської затоки Тихого океану. Адміністративний центр префектури — двадцять три особливі райони Токіо. Межує з префектурами Канаґава, Яманасі, Сайтама та Тіба. Заснована 1868 року на основі провінції Мусасі з центром у місті Едо — резиденції сьоґунів Токуґава у XVI — XIX століттях. Після перейменування Едо на Токіо — «східну столицю» — стала центральною префектурою країни. 1943 року, у зв'язку з ліквідацією міста-столиці Токіо, отримала статус столичної префектури і столиці країни. Площа становить 2187,66 км². Станом на 1 серпня 2011 року в префектурі мешкало 13 185 502 осіб. Густота населення складала 6030 осіб/км². Основою економіки є автомобілебудування, машинобудування, суднобудування, комерція, туризм. Один із передових політичних, економічних, фінансових, освітньо-наукових і культурних центрів світу. На території префектури розташовані Імператорський палац, Парламент і Кабінет міністрів Японії, центральні органи влади країни; численні історико-культурні пам'ятки та установи — руїни замку Едо, синтоїстські святилища Мейдзі й Ясукуні, буддистський монастир Сенсо, Токійський національний музей, а також провідні японські навчальні заклади — Токійський університет, Софійський університет, університет Васеда, університет Кейо тощо.\nКраєвиди токійського району Сіндзюку на тлі гори Фудзі.\nСтолична префектура Токіо розташована в регіоні Канто на Північному заході Токійської затоки. На сході Токіо межує з префектурою Тіба, на заході — з префектурою Яманасі, на півдні — з префектурою Канаґава та на півночі — з префектурою Сайтама. Токіо належать острови в Тихому океані, які лежать від Хонсю на південь. Ближче всього перебувають острови Ідзу. Архіпелаг Осагавара віддалений на тисячу кілометрів.\nНайвища гора Токіо, Кумоторі, має висоту 2017 м; серед інших гір найвищими є Такасу (1737 м), Одаке (1266 м) і Мітаке (929 м). Найбільше озеро — озеро Окутама на річці Тама поруч із префектурою Яманасі.\nЗахідну частину метрополії Токіо займають Кантоські гори. Їхня найбільша вершина — гора Кумоторі, висотою 2017 м над рівнем моря. Вона лежить на кордоні Токіо з префектурами Сайтама й Яманасі. Висота гір спадає південно-східному напрямку. Біля їхнього підніжжя знаходиться вулкан Такао, висотою 600 м.\nРічка Таба, що бере свій початок на горі Дайбосацу в префектурі Яманасі, протікає через Токіо, з'єднується з річкою Ніппара, що витікає з гори Кумоторі, і утворює велику річку Тама. У її нижній течії вона поглинає річки Акі та Аса. У віддалених від гір районах річки Тама й її приток розташовані долинні поселення Оуме, Іцукаїчі, Хатіоджі та інші. Річки прорізують гірську гряду й утворюють мальовничі долини, такі як Тама й Акіґава. На берегах річок розвинена багатоступенева річкова тераса, зручна для проживання.\nУ східній частині Кантоських гір лежать невеликі пагорби Каджі, Кусабана, Касумі й Тама, висота яких коливається в межах 70—360 м. Від гірської гряди віддалені лише пагорби Саяма, що знаходяться на плато Мусасіно. Геологічно ці пагорби є старішими за плато і пагорби, утворені річкою Тама. Вони перетинаються балками, мають мало рівнин і багато виступів. Район пагорбів Тама був поступово перетворений людьми на рівнину для спорудження поселень. В районі балки пагорбів Саяма знаходиться штучне водосховище, назване озером Тама.\nДжерело: = Japan Meteorological Agency (records 1872–present)\nОбласть сучасного Токіо була заселена людьми з часів палеоліту. Проте активну роль в історії Японії вона стала відігравати порівняно недавно. У 12 столітті володар цієї області, Таро Сіґенада, збудував форт і поселення. Воно стало називатися Едо — «двері затоки», позаяк мало доступ до моря, сучасної Токійської затоки.\nОфіційно столиця Токіо є не містом, а окремою адміністративною одиницею то (都), яку зазвичай перекладають як префектура. Її територія, окрім частини острова Хонсю, включає кілька дрібних островів на півдні, а також малі архіпелаги Ідзу та Оґасавара. Столична префектура Токіо складається з 62-х менших адміністративних одиниць — міст і містечок. Коли говорять про «місто Токіо», мають на увазі 23 спеціальних райони, які з 1889 по 1943 були окремими містами, а нині об'єднані у величезний токійський мегаполіс. Кожний спеціальний район має свого голову і районну раду. Столичний уряд очолює мер, що всенародно обирається. Штаб-квартира уряду знаходиться в районі Сіндзюку, який є муніципальним центром округу. У Токіо також розміщується державний уряд, Парламент та резиденція імператора.\nОсердя Токіо складається з трьох особливих районів — Тійода, Тюо та Мінато. Тут сконцентровані основні адміністративні та провідні бізнесові установи. Це місце є також осердям Японії, оскільки в ньому розташовані головні державні інстанції — Імператорський палац, Парламент, відомства Кабінету Міністрів і Верховний суд. Для цих районів характерні високі ціни на землю, старіння і зменшення населення, проблема самотності. До 1960-х років Тійода і Тюо були центрами токійської комерції і розваг, своєрідним «острівцем старого Едо». Проте в ході економічного зростання Японії, населення цих районів переселили на околиці, а територію перебудували для адміністративного користування. Історично район Мінато був місцем розташування самурайських садиб, однак після реставрації Мейдзі 1868 року він був відведений для іноземних представництв — посольств і консульств. Найбільша кількість токійських іноземців проживає саме в цьому районі.\nКацусіка 葛飾区 &&&&&&&&&&&&&034.084000034,84 &&&&&&&&&0443521.&&&&00443 521 &&&&&&&&&&012730.020000012 730,2\nСібуя 渋谷区 &&&&&&&&&&&&&015.011000015,11 &&&&&&&&&0206081.&&&&00206 081 &&&&&&&&&&013638.070000013 638,7\nСінаґава 品川区 &&&&&&&&&&&&&022.072000022,72 &&&&&&&&&0367407.&&&&00367 407 &&&&&&&&&&016171.010000016 171,1\nТосіма 豊島区 &&&&&&&&&&&&&013.01000013,01 &&&&&&&&&0286684.&&&&00286 684 &&&&&&&&&&022035.070000022 035,7\nТокіо є головним економічним центром Японії. Основу господарства метрополії складають галузі вторинного і третинного секторів економіки. Станом на 1995 рік працездатне населення Токіо становило понад 6,3 млн осіб. За цим показником метрополія посідала перше місце серед інших префектур. 0,5 % працездатних осіб були зайняті у первинному секторі, 25,7 % — у вторинному, а 72,1 % — у третинному. У зв'язку із стрімкою урбанізацією первинний сектор економіки, що представлений сільським господарством і рибальством, сильно занепав по всьому Токіо, за винятком гірського району Окутама та віддалених островів. За рівнем розвитку галузей цього сектора метрополія займає найнижче місце в Японії. Показники другого сектора, представленого промисловістю, нижчі від середніх по країні. Після Другої світової війни Токіо займав перше місце за рівнем промислового виробництва, але станом на 2005 рік опустився до восьмого. Головною причиною промислового спаду стало прийняття 1956 року Закону про благоустрій столичного регіону, за яким будівництво нових заводів було заборонене, а старі промислові підприємства переводилися у віддалені районі. Цей нормативний акт мав на меті вирішити численні екологічні проблеми Токіо, що потерпало від надмірної концентрації промислових підприємств. Третій сектор економіки є найбільш розвинутим. Станом на 1994 рік прибутки Токіо від діяльності галузей цього сектору складали близько третину від діяльності усіх японських компаній сектору. В Токіо зосереджені японські передові підприємства, що працюють у сфері інтелекту, інформації та послуг. Близько 90 % усіх японських компаній, що є членами Токійської фондової біржі мають свої головні представництва на території метрополії.\nОсновною галуззю промисловості Токіо є машинобудівна промисловість. В ній провідне місце належить виробництву електротоварів та високотехнічних приладів — фотоапаратів, годинників, оптичних лінз тощо. Ця продукція займає одну четверту частину внутрішнього ринку цих товарів. Другою за значенням галуззю є індустрія збірки машин та апаратів, а також виготовлення запчастин. Її підприємства контролюють 50 % загальнояпонського ринку. Осередки цих двох галузей розташовані в районах Ота, Сінаґава, Меґуро та Ітабасі. Частка сировинних компаній металургійної, хімічної, нафтопереробної та вугільної промисловості від усіх промислових компаній Токіо низька і становить близько 10 %.\nОкрему важливу роль в системі вторинного сектора економіки столиці грає легка промисловість. Її розвитку сприяє багатомільйонне населення Токіо, що постійно потребує товарів широкого вжитку. Провідними галузями є харчова, шкіропереробна та текстильна. Найвищі прибутки має столична видавнича галузь, яка випускає близько половини усієї японської друкованої продукції. Її осередками є райони Тійода, Сіндзюку та Тюо. З кінця 1980-х років особливого розвитку набули бізнес моди в районах Мінато та Сібуя, а також виробництво прикрас, косметики і ліків у районах Тайто, Суміда, Аракава й Кото. Характерними рисами легкої промисловості в столиці домінування середніх і малих підприємств, а також поєднання підприємствами виробництва і продажу товарів.\nМісцем нульового кілометру Японії є токійський міст Ніхон-басі. Звідси у вигляді променів простягаються головні транспортні артерії — державні автошляхи № 1 і № 15 (колишній Токайський шлях), № 20 (колишній Кайський шлях), № 17 (колишній Середгірський шлях), № 4 (колишні Муцівський і Ніккоський шляхи), № 6 (колишній Мітоський шлях), № 14 (Тібська дорога), № 254 (Каваґоевська дорога), № 246 (дорога в Ояму), № 122 (дорога Нікко-Онарі). 1975 року сітка цих шляхів була суцільно модернізована і доповнена новими дорогами: Токійською, Центральною, Північно-Східною, Дзьобанською, Східно-Кантоською та Набережною швидкісними автострадами. Також додатково було прокладено 11 швидкісних доріг на території 23 особливих районів Токіо. Центральна частина метрополії оточена Кільцевою дорогою. Вона утворена поєднанням колишнього Камакурського шляху й автостради № 16. Для покращення руху транспорту на цій дорозі прокладено додаткові 8 шляхів. Наявна сітка доріг забезпечує належний рух автомобільного транспорту, що прямує з Токіо до регіонів і навпаки. Проте всередині самого Токіо залишається невирішеною проблема заторів на дорогах під час годин пік. Постійно висока концентрація автомобільного транспорту в метрополії є причиною сильного забруднення повітря.\nЗалізниця є основним видом громадського транспорту в Токіо. Вона щоденно перевозить сотні тисяч пасажирів. Провідною залізничною компанією столиці є JR, яка працює з 1872 року. Токійський вокзал є висхідною точкою для звичайних потягів, що прямують до сусідніх регіонів головними лініями Токайдо та Собу, а також для швидкісних сінкансенів, що здійснюють перевезення до регіонів Токай, Хокуріку, Тохоку і Дзьоецу. Станція Уено служить місцем відправки звичайних потягів головною лінією Тохоку, лінією Дзьобан. Станція Сіндзюку є центральною станцією Кільцевої столичної залізниці JR. В Токіо працює розгалужена сітка залізниць, що сполучають усі віддалені точки метрополії із 23 особливими регіонами. Це лінії Яманоте, Сайкьо, Йокосука, Кьохама-Тохоку, Мусасіно, Намму, Кьоба, Йокогама, Аоуме, Іцукаїті тощо. Окрім JR в Токіо діють менші приватні залізничні компанії — Токю, Кьоо, Одакю, Сейму, Тому, Кьосей, Кьокю та інші. З 1995 року по Веселковому мосту в районі Токійського порту ходять швидкісні залізничні лайнери «Юрікамоме», а 2005 року розпочав роботу новітній «Експрес Цукуба», що зв'язав місто Ібаракі із токійським районом Акіхабара.\nПопулярним засобом громадського транспорту є Токійське метро. Воно працює з 1927 року в межах 23 особливих районів. Токійський метрополітен має розгалужену сітку ліній, яка покриває всю східну частину метрополії. Це лінії Ґіндза, Маруноуті, Хібія, Хандзомон, Тійода, Тодзай, Юракутьо, Намбоку, Фукутосін, Міта, Сіндзюку, Асакуса, Оедо. Через розвиненість метро і автомобільного транспорту токійські трамваї, що працювали в столиці з 1903 року практично зникли. На кінець 1990-х діяла лише 1 трамвайна лінія Аракава між місцевостями Саннова-басі та Васеда.\nЗ 1931 року в Токіо працює аеропорт Ханеда, перейменований 1952 року на Міжнародний аеропорт Токіо. Більше тридцяти років він був головним «вікном» Японії у світ. З 1978 року, після спорудження Нового міжнародного Токіо аеропорту в Наріті, в префектурі Тіба, старий аеропорт став спеціалізуватися, переважно, на внутрішніх перевезеннях. Попри це, аеропортом Ханеда користується вдвічі більше пасажирів ніж, аеропортом Наріта. Щороку через обидва аеропорти проходить близько 35 % усіх авіапасажирів, які відвідують або полишають Японію. Центр Токіо зв'язаний із аеропортом Ханеда монорельсом, а із аеропортом Наріта — швидкісними потягами компанії JR. Крім цих аеропортів, існує декілька регіональних летовищ для цивільних літаків. Вони зв'язують метрополію із віддаленими островами Осіма, Міяке, Ятаке та іншими.\nТокіо — провідний японський і міжнародний інформаційний центр. В столиці розміщено головні представництва 80 % усіх японських газет та видавництв: Йоміурі сімбун, Майніті сімбун, Ніхон кейдзай сімбун, Іванамі сьотен тощо. Регіональні друковані засоби масової інформації мають у Токіо дочірні представництва. В метрополії сконцентровано 90 % загальнояпонських прибутків від друкованої продукції.\nТокіо є місцем знаходження штаб-квартир п'яти загальнонаціональних телекомпаній: Японської телерадіомовної корпорації (NHK), ТБ Асахі, Фудзі ТБ, Ніппон ТБ (NTV) та Токійської телерадіомовної системи (TBS).\nЖіночий університет Отяномідзу (Бункьо, Токіо)\nТокійський аграрно-технічний університет (Футю, Токіо)\nТокійський університет іноземних мов (Футю, Токіо)\nУніверситет електрокомунікацій (Тьофу, Токіо)\nУніверситет Хітоцубасі (Кунітаті, Токіо): Приватні\nСофійський університет (Тійода, Токіо)\nТокійський економічний університет (Кокубундзі, Токіо)\nУніверситет Васеда (Сіндзюку, Токіо)\nУніверситет мистецтв Мусасіно (Кодайра, Токіо)\nУніверситет Ріссьо (Сінаґава, Токіо)\nВід часу заснування сьоґунату Токуґава в Едо у 17 столітті, Токіо був політико-культурним центром країни, тому на його території збереглося багато культурних пам'яток. Замок Едо є головною окрасою столиці, особливою пам'яткою історії та культури. Перший, другий і третій замкові двори відведені під Токійський Імператорський палац, а північний двір перетворений на парк. По периметру замку розташовані старовинні башти, кам'яні стіни і глибокі рови. До особливих історичних пам'яток також належать Садиба кайських Мацудайра, Старий палацовий парк Хама — колишня дача сьоґуна Токуґави Ієнобу, Парк Коїсікава — колишня садиба мітоських Токуґава.\nСвятилище Мейджі (Сібуя, Токіо)\nСвятилище Ясукуні (Тійода, Токіо)\nСобор Воскресіння (Миколаївський собор, ЯПЦ; Тійода, Токіо)\nЦерква святого Ігнатія (РКЦ; Тійода, Токіо)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Токіо&oldid=25911483\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 04:50, 16 серпня 2019.


Тіло, як товар: психолог розповів про особливості жіночої самооцінки - ЗНАЙ ЮА\nЕксперт розповів, чому жінки використовують секс для самоствердження\n28 квітня, 01:53\nВідомий психолог Михайло Лабковский розповів чому жінки використовують секс , щоб відновити свою самооцінку. У багатьох дівчат самооцінка безпосередньо залежить від усієї любовної сфери, зокрема, від того, як на них реагують чоловіки, а також від наявності або відсутності партнера, пише ELLE.\nЖінки із заниженою самооцінкою часто перетворюють інтимне життя в розмінну монету, а своє тіло – в банальний товар. І навіть якщо дуже хочуть зайнятися сексом, роблять все можливе, щоб цього не сталося. Вони позбавляють себе насолоди, тому, що "інакше він поставиться до мене, як до дешевки". Існує ряд причин, через які представниці прекрасної статі можуть використовувати секс виключно як можливість самоствердитися.\nЖінки, які використовують секс, щоб відновити самооцінку, можуть страждати різними неврозами. Вони "динамлять" чоловіків просто для того, щоб за ними "побігали". Причому, потрібно їм це все лише для того, щоб залатати рани, щоб відчути себе бажаними і тим самим відчути, що вони гідні любові. І коли чоловіки втягуються в цю гру, починають залицятися, такі жінки відчувають впевненість, силу. Це дає їм уявне відчуття, що їх люблять і приймають.\nПричин для цього може бути декілька. По-перше, виховання. Часто саме батьки вселяли дівчаткам те, що не треба рахуватися зі своїми бажаннями. Когось переконували, що треба бути зручною, треба подобатися. Когось позбавляли можливості приймати самостійні рішення.\nЗвичайно, велику роль грає і батьківське притиснення. Одних носили на руках, обожнювали і хвалили. Такі дівчата виростають у жінок, у яких, як правило, ніякої проблеми з самооцінкою немає. А іншим популярно пояснювали, що "ніс кривий", "руки ростуть з одного місця" і "так хто тебе з таким характером заміж візьме". Не отримавши безумовної батьківської любові, всі люди виходять в доросле життя і починають її шукати в кожному зустрічному.\nЩоб впоратися з таким станом речей, варто зрозуміти, що вказана проблема з сексом – це симптом, індикатор проблеми зі всім життям. Почніть з собою рахуватися, прислухайтеся до того, що хочете саме ви, а не до того, що хочуть від вас. Навчіться говорити "ні", коли ви чогось не хочете. Припиніть всіма силами "намагатися сподобатися".\nРаніше портал "Знай.uа" повідомляв, що психологи пристосували 10 принципів Махатми Ганді для жінок.\nТак по-жіночому: прості способи підняти самооцінку


ЭлектроВести - Швеція вводить податок на пластикові пакети\nШвеція вводить податок на пластикові пакети\nДнями парламент Швеції прийняв рішення про податок на пластикові пакети, які громадяни купують у магазинах, щоб покласти в них придбані товари. Податок на один пакет складе 3 шведських крони (приблизно 10 євроцентів). Це призведе до того, що пластиковий пакет, ймовірно, коштуватиме від шести до семи шведських крон для клієнта.\nУказ про податок на пластикові пакети набуде чинності з 1 березня цього року. За даними уряду, він буде генерувати податкові надходження в розмірі 2,7 млрд шведських крон щорічно. Ці доходи повинні використовуватися для зниження податку на працю.\nВодночас скептики зазначають, що ініціатори податку не передбачили різницю між пакетами, що підлягають переробці і які не переробляються. Крім того, новий податок не здатний змінити поведінку споживачів, які або спалюють пакети, або викидають їх у сміття.\nНагадаємо, що Туніс указом від 16 січня в країні забороняється виробництво, імпорт і розповсюдження пластикових пакетів, які не піддаються біологічному розкладанню.\nТакож у найближчі п'ять років Китай має намір зменшити виробництво і використання пластику в цілях боротьби з забрудненнями.\nэкология Швеция законодательство Тунис правительство китай пластик


Головна Краєзнавчий калейдоскоп Легенди рідного краю Легенда про Мар'ївку / упор. О. Сологуб. — с. Мар'ївка, Баштанський район Миколаївської області, 2009.\nОдного разу поміщик з дружиною приїхали в поле. Пан про щось говорив з людьми, а вони його не слухали: милувались неймовірною красою пані Марії. А один красень-юнак закохався в неї. Він, не надіючись на взаємність, часто чекав її біля вхідної брами панського маєтку. Про це довідався Соковкін, котрий вирішив позбутися закоханого хлопця. Вислав поміщик юнака в далекий Сибір.\nПрощаючись з односельцями, юнак сказав: “Прощай, моя Маріє! Прощайте, мої маріївці!”. Глибоко в душу селян запали його останні слова. На згадку про щире юнацьке кохання до красуні-поміщиці мешканці села вирішили перейменувати село Михайлівку на Мар'ївку.\nДержавна Мова тренінг Державна Мова тренінг Молодіжний простір Молодіжні стартапи Небесна сотня Революція Гідності Територія Читання дискусійний майданчик тренін фестиваль екологія майстер клас Н.В. Ткаченко Територія читання


Положення про наглядову раду Краматорського ВПУ - КВПУ №14\nВи тут: Главная Cтатті про училище (українська мова) Наглядова рада Положення про наглядову раду Краматорського ВПУ\n1.3 У своїй діяльності Наглядова рада керується Конституцією України, Законами України «Про освіту», «Про професійну (професійно-технічну) освіту», іншими Законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, актами Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, статутом (положенням) чи іншим установчим документом закладу освіти і своїм положенням.\n1.4 Наглядова рада - громадський орган, який функціонує на безоплатній основі. Основними принципами діяльності наглядової ради є: колегіальність і гласність при ухваленні рішень; прозорість діяльності; неупередженість і рівноправність членів наглядової ради; розмежування прав, повноважень і відповідальності між наглядовою радою та керівником закладу освіти; незалежність від політичних партій, релігійних організацій, громадських об’єднань.\n1.5 Основними принципами діяльності наглядової ради є:\n- колегіальність і гласність при ухваленні рішень;\n- розмежування прав, повноважень і відповідальності між наглядовою радою та директором Краматорського ВПУ;\n2. Мета діяльності, основні завдання, функції та права наглядової ради\n2.1 Основною метою діяльності наглядової ради є сприяння вирішенню стратегічних завдань розвитку Краматорського ВПУ, ефективній взаємодії закладу освіти з органами державної влади та органами місцевого самоврядування, роботодавцями, науковою громадськістю, громадськими організаціями, юридичними та фізичними особами в інтересах розвитку та підвищення якості освітньої діяльності, залучення фінансових ресурсів для забезпечення його діяльності з основних напрямів розвитку і здійснення контролю за їх використанням, а також здійснення громадського контролю за діяльністю закладу освіти.\n2.2 Основними завданнями наглядової ради є:\n- сприяння діяльності Краматорського ВПУ щодо розроблення стратегії та розв'язання перспективних завдань розвитку закладу освіти;\n- удосконалення освітнього процесу, фінансово-економічної, господарської діяльності;\n- подання керівникові та засновнику (засновникам) закладу освіти рекомендацій і пропозицій стосовно:\n- шляхів реалізації закладом освіти державної політики у сфері професійної (професійно-технічної) освіти;\n- пріоритетних напрямів розвитку закладу освіти у сфері освітньої, методичної та інноваційної діяльності;\n- забезпечення відповідності напрямів підготовки робітничих кадрів і фахівців за конкретними професіями у закладі освіти перспективам розвитку регіонального ринку праці;\n- напрямів удосконалення діяльності закладу освіти, його фінансового та матеріально-технічного забезпечення, міжнародного співробітництва у сфері підготовки кваліфікованих робітників;\n- формування сучасного освітнього простору Краматорському ВПУ;\n- розвитку державно-приватного партнерства.\n3.1 До роботи в наглядовій раді Краматорського ВПУ можуть залучатися представники роботодавців (за згодою);\n- представник сфери освіти (крім випадків, передбачених цим Типовим положенням) (за згодою), представники органу місцевого самоврядування (за згодою), представники громадських організацій, які мають:\n- високі професійні досягнення та майстерність;\n- високу довіру в освітніх, наукових, професійних колективах, громадських організаціях тощо.\n3.2 До складу Наглядової ради не можуть входити працівники та учні Краматорського ВПУ\n3.3 Склад Наглядової ради (не більше __ осіб) та внесення змін до її складу затверджуються педагогічною радою училища.\n3.4 Формування персонального складу здійснюється з числа осіб (за їх згодою), яких рекомендують до участі в роботі цього органу та затверджуються педагогічною радою Краматорського ВПУ.\nРішення педагогічної ради Краматорського ВПУ з питань формування персонального складу Наглядової ради вважають ухваленими, якщо за них проголосують не менше ¾ членів, присутніх на засіданні.\n3.5 Підставою для внесення змін до складу наглядової ради є дострокове припинення повноважень члена наглядової ради.\nУ разі дострокового припинення повноважень члена наглядової ради голова наглядової ради упродовж п'яти робочих днів інформує про це директора Краматорського ВПУ для затвердження іншої кандидатури до складу наглядової ради.\n3.6 Строк повноважень наглядової ради становить три роки. Одна і та сама особа не може бути членом наглядової ради більше двох строків підряд.\n4.1 Наглядова рада відповідно до покладених на неї завдань:\n- формує пропозиції щодо започаткування підготовки за новими професіями, затребуваними на регіональному ринку праці, відкриття/закриття освітніх програм підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації кадрів з урахуванням інклюзивного навчання;\n- бере участь у формуванні переліку професій, за якими здійснюється підготовка кваліфікованих кадрів у закладі освіти, подає пропозиції щодо їх відповідності пріоритетним напрямам розвитку економіки та ринку праці в регіоні та Україні;\n- вносить пропозиції щодо започаткування провадження та розширення або звуження освітньої діяльності у сфері професійної (професійно-технічної) освіти за окремими професіями/спеціальностями;\n- погоджує подання Краматорського ВПУ про формування державного/регіонального замовлення на підготовку фахівців та робітничих кадрів;\n- бере участь у розробленні проектів стандартів освіти, освітніх програм, спрямованих на забезпечення якості професійної (професійно-технічної) освіти;\n- сприяє розвитку сучасних форм і методів підготовки здобувачів освіти у закладі освіти;\n- сприяє впровадженню інноваційних технологій, зокрема щодо організації освітнього простору;\n- сприяє розвитку державно-приватного партнерства;\n- готує і подає керівникові закладу освіти пропозиції щодо розвитку матеріально-технічної бази закладу освіти та його соціальної інфраструктури;\n- подає пропозиції щодо оптимізації організаційної структури закладу освіти за напрямами його діяльності;\n- вносить пропозиції та сприяє пошуку механізмів щодо стимулювання творчої праці педагогічних працівників та здобувачів освіти;\n- вносить з урахуванням законодавчих вимог і міжнародних стандартів пропозиції щодо критеріїв оцінювання результатів діяльності закладу освіти;\n- погоджує в установленому порядку кандидатуру для призначення на посаду керівника закладу освіти;\n- вносить пропозиції уповноваженим органам щодо оптимізації мережі закладів освіти, їх ліквідації, реорганізації чи списання майна закладу освіти;\n- розглядає у межах компетенції річний звіт про діяльність закладу освіти;\n- бере участь в організації заходів із обговорення тенденцій розвитку регіонального ринку праці, обміну та поширення досвіду удосконалення регіональних стратегій розвитку професійної (професійно-технічної) освіти;\n- інформує керівника закладу освіти про стан діяльності та ефективність управління в закладі освіти, подає пропозиції щодо вжиття заходів для усунення виявлених порушень.\n4.2 Наглядова рада має право:\n- брати участь у визначенні стратегії розвитку Краматорського ВПУ та контролювати її виконання;\n- сприяти залученню додаткових джерел фінансування, інвестицій, надходженню додаткових матеріальних цінностей та нематеріальних активів для провадження діяльності закладу освіти;\n- аналізувати та оцінювати діяльність Краматорського ВПУ та його керівника;\n- здійснювати контроль за фінансово-економічною діяльністю закладу освіти, вносити відповідні рекомендації та пропозиції;\n- вносити уповноваженому органу подання про призначення, заохочення або звільнення з посади керівника закладу освіти з підстав, передбачених законодавством, статутом або трудовим договором;\n- брати участь у роботі вищого колегіального органу громадського самоврядування закладу освіти з правом дорадчого голосу;\n- погоджувати у визначеному установчими документами закладу порядку кандидатуру для призначення на посаду керівника закладу освіти у разі делегування такого повноваження;\n- отримувати в установленому порядку від керівника закладу освіти інформацію і матеріали, необхідні для виконання покладених на наглядову раду завдань;\n- вносити пропозиції щодо організації освітнього процесу, зокрема запровадження додаткових форм здобуття професійної (професійно-технічної) освіти в Краматорському ВПУ;\n- утворювати для вивчення питань, що належать до її компетенції, постійні або тимчасові робочі групи та експертні групи, залучати до участі в них представників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, наукових установ і організацій, організацій роботодавців та експертів (за згодою);\n- залучати для проведення незалежної оцінки результатів діяльності Краматорського ВПУ представників органів державної влади та органів місцевого самоврядування, провідних вчених, представників закладів вищої освіти, Національної академії наук, національних галузевих академій наук як експертів, організацій роботодавців (за згодою);\n- виступати з клопотаннями перед органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями, суспільно-політичними, громадськими та комерційними організаціями щодо розвитку Краматорського ВПУ, зміцнення його матеріально-технічної бази і фінансового забезпечення;\n- сприяти поширенню європейського досвіду підготовки кваліфікованих кадрів у закладі освіти;\n- висвітлювати свою діяльність у засобах масової інформації, оприлюднювати результати своєї роботи на зборах, конференціях, спеціальних стендах, офіційних веб-сайтах.\nНаглядова рада реалізує інші права та виконує обов'язки, визначені законодавством та установчими документами Краматорського ВПУ.\n4.3 Члени наглядової ради мають право:\n- ініціювати розгляд питань на чергових та позачергових засіданнях наглядової ради шляхом внесення їх до порядку денного;\n- подавати пропозиції до проектів рішень наглядової ради;\n- брати участь у засіданнях загальних зборів колективу закладу освіти (з правом дорадчого голосу);\n- надавати керівництву наглядової ради рекомендації з усіх питань, що віднесені до її компетенції.\n4.4 Рішення Наглядової ради, прийняті в межах її компетенції, вводяться в дію наказом директора і є обов’язковим для виконання усіма структурними підрозділами Краматорського ВПУ.\nНаглядову раду очолює її голова, який відповідає за виконання покладених на наглядову раду завдань.\n5.1 Голова наглядової ради:\n- організовує роботу наглядової ради;\n- визначає функціональні обов'язки заступника голови, секретаря і членів наглядової ради;\n- планує та координує роботу наглядової ради;\n- скликує і веде її чергові та позачергові (у тому числі за пропозиціями членів наглядової ради) засідання, виносить на розгляд наглядової ради пропозиції щодо порядку денного чергового засідання, підписує рішення наглядової ради;\n- підписує запити, листи та інші документи наглядової ради;\n- представляє наглядову раду в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, підприємствах, установах, організаціях, засобах масової інформації;\n- за потреби бере участь в офіційних заходах, які проводяться в закладі освіти;\n- у разі необхідності тимчасово покладає виконання обов'язків голови наглядової ради на одного з її членів;\n- здійснює інші функції, необхідні для організації діяльності наглядової ради в межах її повноважень.\nПовноваження голови наглядової ради можуть припинятися достроково у разі його неможливості виконувати їх за станом здоров'я чи з інших поважних причин.\n5.2 Організаційною формою роботи наглядової ради є засідання. Кількість засідань визначається їх доцільністю, але не менше, ніж три засідання на рік. Засідання можуть проводитися також на вимогу третини і більше членів наглядової ради.\n5.3 Засідання наглядової ради є правоможним, якщо на ньому присутні не менше двох третин її членів. Питання, які розглядаються наглядовою радою, та прийняті рішення фіксуються в протоколах засідань, які підписують голова і секретар наглядової ради.\n5.4 Член наглядової ради може запропонувати зміни та доповнення до проекту порядку денного засідання наглядової ради не пізніше ніж за три робочі дні до дати його проведення, якщо інше не передбачено положенням про наглядову раду.\n5.5.Позачергові засідання наглядової ради скликаються головою, а також на письмову вимогу директора Краматорського ВПУ. Вимога про скликання позачергового засідання наглядової ради повинна містити обґрунтування питання, яке вимагає обговорення та прийняття наглядовою радою рішення.\n5.6 Рішення, ухвалені наглядовою радою, впродовж десяти календарних днів повинні бути доведені офіційно до директора Краматорського ВПУ та педагогічної ради училища і є обов'язковими для розгляду.\n5.7 Протоколи засідань надсилаються членам наглядової ради.\n5.8 Рішення наглядової ради оприлюднюються на офіційному веб-сайті закладу освіти.\n6. Зміни, доповнення та чинність положення\nДане Положення вступає в силу з моменту його затвердження педагогічною радою Краматорського ВПУ.\n6.1 Внесення змін та доповнень До діючого Положення відбувається за поданням директора до педагогічної ради і затвердженням їх на черговому засіданні.\n6.2 Введення в дію змін оформлюється відповідним наказом по навчальному закладу із зазначенням строку і терміні дії змін.\n6.3 Положення зберігає чинність в перехідний період до затвердження нового положення, або іншого нормативно-правового акту, якщо інше не передбачено.


Якось надумав турист-москаль познущатися ...\nЯкось надумав турист-москаль познущатися над українцями. Поїхав на велосипеді на заправну станцію в Карпатах. Там гуцул Микола питає: - Що вам завгодно, пане? Москаль: - Заправтє маю тачку бензіном! Микола викручує сідло і вливає в раму бензин, потім ...\nПише жінка а Америку родичці: вишли яког ...\nПише жінка а Америку родичці: вишли якогось тріла, бо такі щурі завелись, що ніяке тріло наша їх не бере. Вислала їй родичка механічного щура. Пише: накрути пружину і пусти його, щоб йшов до річки. Жінка так зробила. Всі щурі з села ...\nСіли випити італієць, москаль і українец ...\nСіли випити італієць, москаль і українець. Починають теревені. - Я Антоніо з Риму. За ніч я маю чотирьох жінок, а якщо менше, то це втрачений час. - Я Вася з Москви. За ніч я маю трьох жінок, а якщо менше, то мені соромно за таке проведення часу. - А я Петро з ...\n— Де ви би порадили нам розташувати наме ...\n— Де ви би порадили нам розташувати намети? - питають туристи місцевого жителя. — Внизу, на лугу. Там вже стоїть з десяток наметів. — А якісь розваги в вашій місцевості є? ...\n81-90 From 1026


Закриття бізнесу. Ліквідація ТОВ. Закриття фірми, компанії\nЗакриття бізнесу. Ліквідація ТОВ, фірми, компанії, підприємця\nліквідація компанії в Харкові\nВиди ліквідації бізнесу в Україні:\nЕтапи ліквідації бізнесу в Україні:\nЧасто зустрічається послуга переоформлення підприємства з подальшою ліквідацією. До неї вдаються в тому випадку, коли з яких-небудь причин побоюються перевірки підприємства і відповідальності або змушені припинити підприємницьку діяльність. Як до суду, так і на будь-якій стадії розгляду справи про неспроможність в суді між боржником і кредитором може бути укладена мирова угода. Кредитори можуть надати відстрочку і розстрочку належних платежів, знижки з боргів, якщо бачать можливість відновлення нормального фінансового стану. Боржнику може бути запропоновано обміняти боргові зобов'язання на акції або інші види зобов'язань. Цей процес обміну називається перебудовою структури капіталу. Після проведення ініціативного аудиту, в який входять: податковий аудит, бухгалтерський аудит, фінансовий аудит, юридичний аудит клієнт отримає достовірну інформацію про дійсний стан компанії, що дозволить зрозуміти є у підприємства ознаки банкрутства, або відсутні.


Новини Львова: На Львівщині знищили 803 боєприпаси\nНа Львівщині знищили 803 боєприпаси\n11:40 7 листопада 2019 р.\n6 листопада під час очищення лісового масиву поблизу селища Брюховичі натрапили на 152- та 122-міліметрові артилерійські снаряди авіаційну бомбу АО-10 часів Другої світової війни.\nПро це повідомили в четвер, 7 листопада, в Головному управлінні ДСНС у Львівській області, де також розповіли: «Цього ж дня фахівцями піротехнічної групи боєприпаси вилучено та знищено встановленим порядком».\n«З початку року на Львівщині вже знищено 803 боєприпаси та 61 набій до стрілецької зброї. Головне управління ДСНС України у Львівській області застерігає мешканців області у жодному разі не чіпати підозрілі знахідки. Вони можуть вибухнути, що призведе до травмування. У разі виявлення боєприпасу чи іншого підозрілого предмету слід негайно телефонувати до Служби порятунку за номером 101», – поінформували також в обласному управлінні ДСНС.


Фастівські міліціянти нариваються на бійку » Газета "Вечерние Вести"\nФастівські міліціянти нариваються на бійку\n124 0 16.07.2013, 17:29 | Новости, Политика\nФастівські правоохоронці вдаються до провокацій з метою вчинення бійки з представниками громадськості, які наразі перебувають у відділі райуправління міліції.\nПро це заявив народний депутат від «УДАРу» Сергій Каплін, який перебуває у Фастові, повідомляє прес-служба партії.\nКаплін зазначив, що він та представники громадськості намагалися з’ясувати хто дав доручення «Беркуту» прибути до відділку, однак чіткої відповіді не отримали. Згодом «Беркут», отримавши команду від свого керівництва, поїхав від відділу міліції.\nНагадаємо, що сьогодні, 16 липня, учасники "врадіївської ходи" взяли в облогу Фастівський райвідділ міліції. Вимога - показати кімнату, де, за словами пікетувальників, міліціонери катують затриманих.