Julkaistu: 2022-03-07 Lukemisaika: 3 min\nSuurten, monikansallisten yritysten kestävyystavoitteet saavat ehkä suuremman huomion. Ilmastotavoitteiden saavuttamiseksi on kuitenkin tärkeää, että myös pienemmät yritykset tekevät aktiivisia valintoja. Tämä on myös ratkaisevan tärkeää yrityksen kannattavuuden näkökulmasta.\nYrityksissä, jotka valmistavat tuotteita tai toimivat tavarantoimittajina muille yrityksille, on havaittu, että yhä useammat yhtiöt noudattavat kestävän kehityksen politiikkaa, joka ei koske vain omaa liiketoimintaa, vaan edellyttää myös alihankkijoilta ympäristönäkökohtien huomioon ottamista. Näin on myös silloin, kun yritys toimittaa tavaroita esimerkiksi kunnille tai muille julkisille toimijoille. Tällä hetkellä julkisissa hankinnoissa suositellaan kestävän kehityksen vaatimusten noudattamista, ja vaatimuksen odotetaan tulevan lakisääteiseksi. Myös yritysten, joiden asiakkaat ovat yksityisiä kuluttajia, on osoitettava, että ne suhtautuvat kestävyyskysymyksiin vakavasti menestyäkseen tarjouskilpailuissa. Asiakkaiden lisäksi yritysten on otettava huomioon myös työntekijät. Ilman vakavasti otettavaa kestävyystyötä yrityksen on vaikeampi houkutella palvelukseensa lahjakkaita työntekijöitä tulevaisuudessa.\nTällä hetkellä energiakatselmuksen teko on pakollinen yrityksessä, jonka työntekijämäärä on yli 249, mutta jos lainsäädäntöä muutetaan, se on hyvä aloittaa jo pienemmissäkin yrityksissä.\nKestävyyskysymys on huomioitava\nOn siis selvää, että kestävyys on asia, josta jokaisen yrityksen on huolehdittava. Se ei ole mikään erityisseikka, jonka voi jättää huomiotta. Tutkimukset osoittavat myös, että suurin osa PK-yrityksistä pitää kestävää kehitystä tärkeänä ja että sitoutuminen siihen on lisääntynyt merkittävästi viime vuosina. Pienempien yritysten, jotka eivät ole päässeet kestävyystyössään niin pitkälle kuin haluaisivat, voi kuitenkin olla vaikea tietää, mistä päästä aloittaa.\nLue lisää yritysten kestävästä kehityksestä\nAloita lataamalla oppaamme\nOlemme julkaisseet erityisesti pienille ja keskisuurille yrityksille suunnatun oppaan, joka sisältää helposti toteutettavia vinkkejä kestävyystyön perustan luomiseksi. Tärkeintä on asettaa selkeät tavoitteet ja varmistaa, että kaikki työntekijät ovat mukana kestävyystyössä. Muutoksia on mahdollista saada aikaan pelkästään uusilla käytännöillä ja rutiineilla ilman, että tarvitsee tehdä uusia, suuria investointeja. Lisäksi on tärkeää kartoittaa ja analysoida nykyinen energiankulutus. Näin voidaan selvittää, missä sitä voidaan tehostaa ja voidaanko fossiilisista lähteistä tuleva energia vaihtaa fossiilivapaaseen.\nMitkä yritykset lasketaan PK-yrityksiksi\nEU:ssa ja muissa kansainvälisissä tilasto- ja sääntely-yhteyksissä käytetään termiä PK: pienet ja keskisuuret yritykset. PK-yrityksessä on enintään 249 työntekijää. Suomessa yrityksistä alle 10 työntekijän yrityksiä, mikroyrityksiä, on 272 000 eli 93 prosenttia. Pienyrityksiä (alle 50 työntekijää) on 16 600 (6 %), keskisuuria (50-249 työntekijää) 3 200 (1 %). (Lähde: Tilastokeskus)


Etusivu - Laura Gustafsson\nLaura Gustafsson (1983) on helsinkiläinen kirjailija, joka työskentelee myös kuvataiteen, teatterin ja tv:n kentillä. Hän on julkaissut romaanit Huorasatu (2011), Anomalia (2013), Korpisoturi (2016), Pohja (2017) sekä Rehab (2020), (kaikki teokset Into Kustannukselta). Hän on kirjoittanut näytelmiä, esim. 2017 Jurkassa nähdyn Kikka Fan Clubin ja muun muassa kuunnelmasarjan Pet Shop YLE:lle. Hänen kolumneitaan julkaistaan Parnassossa ja Voimassa. Töissään Gustafsson on käsitellyt esimerkiksi äitiyttä, väki/valtaa ja maailmanloppua. Hänen tekstinsä ammentavat niin muinaisista kuin nykypäivänkin myyteistä. Toislajiset eläimet ja eläinoikeudet kulkevat mukana niin hänen teoksissaan kuin myös yksityiselämässäkin. Gustafsson on tehnyt vuodesta 2012 yhteistyötä kuvataiteilija Terike Haapojan kanssa. Gustafsson&Haapoja ovat toteuttaneet mm. Museum of Nonhumanity – Epäihmisyyden museo -teoksen (2016), joka on kiertänyt Italiassa, Norjassa, Englannissa ja Taiwanissa. Viimeisin kokonaisuus Museum of Becoming nähtiin Helsingin taidemuseossa 2020. Gustafsson&Haapojan yhteistyö sai valtion mediataiteen palkinnon 2016. Laura Gustafsson on valmistunut Teatterikorkeakoulusta ja suorittanut tutkinnon myös Helsingin yliopistolla.\nLaura Gustafsson (1983) is a Finnish author who also works in the fields of theatre, visual arts, and tv. In her books she always aims at finding an unforeseen perspective whether the topic be motherhood or the end of the world (as we know it). Gustafsson’s debut “Whory Tale” is an inspiring and funny anti-Aristotelian novel that embraces the whole herstory of life with mythologies from ancient Babylonia as well as from the era of MTV. Her latest novel “Rehab” raises the questions on how we are to deal with waste, and how do we come to terms with our own materiality. “Whory Tale” is available in Germany and in French, and “Anomaly” in French. Gustafsson also collaborates with visual artist Terike Haapoja. The award-winning artist duo Gustafsson&Haapoja has realized several installations, a video work, and a play. Their latest collaboration Museum of Becoming was shown in Helsinki Art Museum HAM in 2020 and is part of the Helsinki Biennial. Utopian Museum of Nonhumanity (2016), a durational video installation analyzing the constructions of “human” and “animal”, has toured in Italy, Norway, England, and Taiwan.\nFor foreign rights enquiries, please contact Elina Ahlback Literary Agency, www.ahlbackagency.com / info@ahlbackagency.com.\n3.5.2022 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Valtionkirjailija 4/2022\n1.4.2022 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Valtionkirjailija 3/2022\n1.3.2022 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Vara-Runeberg 2/2022\nKuu alkoi sairastavalla lapsella, joka sai rajattoman ruuduajan ja päätti käyttää sen aloittamalla uudestaan alusta She-Ra – Mahdin prinsessat, jonka kaikki tuotantokaudet (5 kautta, 52 jaksoa) olemme katsoneet kolmesti aikaisemmin. Se on niin helvetin hyvä sarja. Vaikka ytimeksi nousee Adoran ja Catran suhde, kaikki muutkin hahmot (joita on valtava määrä) on kirjoitettu huolella ja he saavat omat kaarensa, jotka ovat yhtä mielenkiintoisia kuin pääparin. Olen mieltynyt suomalaisiin ääninäyttelijöihin, jotka ovat niiiin paljon monipuolisempia kuin omassa lapsuudessani, mutta en malta odottaa, milloin lapsi haluaa katsoa sarjan alkukielellä. Mehän anyways tiedetään jo, mitä ne puhuvat. Ehkä sitten viides kierros.\nCatra ja Adora Netflixissä.\nEhkä yllätän kaikki ja kirjoitan itsekin eheitä kaaria (tai ylipäätään kaaria) henkilöhahmoilleni. Sivuhenkilöitä on aika paljon. En ole koskaan kirjoittanut tarkasti määritellystä skenestä, josta tiedän hyvin paljon. (Pohjankin kirjoitin itsestäni, josta en vieläkään tiedä juuri mitään.) Tästä tulee a) rajaamisvaikeuksia ja b) kiusallisuutta, kun ihmiset väkisinkin uskovat tunnistavansa itsensä. Jälkimmäiseen ajattelin reagoi disclaimerilla, että mikään ei ole totta, mutta kaikki on totta. Niin kuin fiktiossa aina. Sillä fiktiohan on valemuistoja, haaveita, enemmän tai vähemmän piilotettua agendaa, alitajunnan päästöjä, ikuisuuslainaan jääneitä juttuja, varastettua tavaraa ja ripaus silkkaa kusetusta.\nOn paikoin haastavaa kirjoittaa romaania, jonka elementit perustuvat niin voimakkaasti tosimaailmaan. Ensinnäkin on toisenlajisten eläinten riistäminen: miten kertoa siitä ilman, että muljahtaa infodumppauksen epäkiinnostavalle väylälle. Toisaalta luulisi, että ihmisillä nykyään on jo perustiedot hallussa. Siitä tykkäsin siinä Sailan Eläinoikeusjutussakin: varmaan on ollut kiusaus lisätä informaatiota eläintuotannosta, mutta on päätetty käyttää elokuvallisia keinoja, kuvan voimaa. En usko, että esim. numeroiden luettelemisella olisi juuri mitään vaikutusta. Ihmiset tajuavat numerot yhdestä sataan, sen jälkeen menee sumeaksi. Btw, maailmassa tapettiin muutaman vuoden takaisten laskelmien perusteella 2 biljoonaa kalaa vuodessa. Kaksi vitun biljoonaa. Luku on karkea arvio, koska kalat tilastoidaan painon, ei yksilömäärän perusteella.\nToinen ongelma ovat sitten ihmishahmot ja yritys kytkeä heidät irti tosimaailman verrokeistaan. Mutta ei mennä tähän nyt.\nRuneberg – ketä vittu kiinnostaa. Kuka edes on koskaan lukenut, mitä kumpikaan pariskunnasta kirjoitti. No minä olen lukenut Vänrikki Stoolini kyllä (kertookohan jengi ulkomailla, että we have this national treasure called Vänrik Stool). Eikö olisi freessimpää päivittää vaikka Eeva-Liisa Manner kansallisrunoilijaksi. Tai Eeva Kilpi, hän asuu Suomessa, kirjoittaa suomeksi ja on esim. elänyt silloin kun Suomi on ollut Suomi. Kilven tyyli on ehkä myös suuren yleisön ymmärrettävissä. Joku Parnasson lukijakirjeissä juuri valitti, että pitääkö kirjailijoiden käyttää ulkomaankielisiä sanoja ja muutenkin vaikeaa kieltä, suomea suomalaisille saatana. Siinähän sitten tavailet Manneria, lol. Ei mutta oikeasti, ymmärrän ja tunnustan tiettyyn pisteeseen asti saavutettavuuden tärkeyden kirjallisessa sisällössä. Ihmiset on varustettu erilaisilla kielitaidoilla ja kognitiivisilla kyvyillä. Mutta entä sitten sivistystaso? Pitäisikö ottaa lähtökohdaksi peruskoulun tarjoama yleissivistys vai saako edetä lukioon saakka? Varmasti jokaiselle löytyy luettavaa eikä kaikkien tarvi tajuta kaikkea. Minäkään en tykkää lukea esim. Wittgensteinia, koska en ymmärrä siitä mitään enkä toisaalta usko, että se voisi tarjota minulle mitään järisyttävää, vaikka ponnistelisinkin ymmärtääkseni. (Muuten: ala-asteella opetetaan nykyään aivan helvetin vaikeita asioita, meidän 10-vuotias tietää merkittävästi enemmän vaikkapa fysiikan ja kemian ilmiöistä kuin minä, vaikka kirjoja siellä ei luetakaan. Lapset ovat käytännössä lähes lukutaidottomia, mutta tajuavat kyllä muista asioista.)\nHesarissa oli taas sellainen ”asiantuntija paljastaa, mitkä 17 merkkiä kertovat sinun olevan tunne-elämältäsi häiriintynyt”. Jätettyäni lukematta artikkelin ja skipattuani suoraan testiin, jonka perusteella en ollut tunne impaired, tajusin, miten paljon inhoan omista tunteistani puhumista. En siksi, etten haluaisi tms. Niissä ei vaan ole mitään puhuttavaa. Tämä varmasti näkyy myös romaanihenkilöissäni ja heidän tunne-elämässään. Koska tunteista on vittumaista puhua, keskustelimme niistä myös minun ja Emilia Kukkalan uudessa Syndikaatti-podcastissa.\nKukkala ja Gustafsson Voiman studiolla, kuvasi (tietenkin) Nauska\nLaulunopettaja kehotti tutkailemaan tunteita. Minun piti laulaa Hurt jollain tietyllä tunteella. En muistanut, mitä tunteita on olemassa. Katsoimme 104 tunteen listaa. Tunnistan tietysti siihen kirjatut asiat, mutta olen aina ajatellut useimpia niistä toimintana, en tunteena. Laulunopettaja puhui jälleen radikaalista rehellisyydestä. Se on sitä, että tunnistaa, tekeekö asioita pelosta vai rakkaudesta: siksi, että haluaa, vai siksi, että muut odottavat. Tämä laulujuttu on oikeastaan ainoa asia, jota teen vain siksi, että se on kivaa.\nYritin kuunnella äänikirjaa. Se oli kauheaa. Ääneen luetut kirjat tuovat varmaan suurta iloa monille ja ovat loistojuttu näkövammaisille (Celia onkin niitä jo pitkään ja laadukkaasti tehnyt ja kirjoista on myös asialliset tilitykset saatu). Mutta ääneen luetun kirjan kuunteleminen ei ole lukemista eikä sitä missään nimessä pitäisi sellaiseksi kutsua. Sillä ei nimittäin ole lukutaidon kanssa paljoakaan tekemistä. Varsinkin jos kirjoja kuunnellaan kaiken muun touhuamisen ohessa, jolloin kuulija tuskin ymmärtää kuulemastaan puoliakaan. Uskon lukutaidon olevan niitä harvoja asioita, jotka mahdollistavat demokratian toimimisen edes nykyisessä määrin. Lukutaidottomuutta on kautta aikojen käytetty hyväksi väestön hallinnassa, ja toisaalta lukutaito on ollut se, joka voi joukkoja nostaa kurjuudesta. Ja syvästi inhoan kulttuuria, jossa kirjoja ”luetaan” jossain kauppareissulla. Sitä varten on podcastit.\nTämän sanottuani huomautan, että haluaisin itse lukea romaanini äänikirjoiksi. Jos ja ilmeisesti kun tämä tapa kuluttaa kirjoja on jo varsin vakiintunut, olisi kohtuullista, että kirjailija tulkitsisi itse tekeleensä. Ymmärrän tietty sen, että monet eivät halua. Tuntikausia rasittavaa ylimääräistä työtä, josta ei varmaan edes makseta, jos lukee omaa kirjaa. En ole itsekään varma, saanko äänenkäyttöäni kehitettyä sille tasolle, että tämä olisi järkevä vaihtoehto.\nJäin pitkäksi aikaa jumiin yhteen romaanini kohtaan. Monta päivää rynkytin parin sivun mittaista pätkää. Tekee mieli jo tässä vaiheessa muokata tekstiä mahdollisimman hyväksi, vaikka kokonaismassasta puuttuu iso siivu. Ekan version olisi määrä olla kustannustoimittajalla vapun jälkeen. Ja koska en ole ennen tehnyt hänen kanssaan töitä, haluan tietysti, että hän ei joudu epäilemään nerokkuuttani. Mutta kyllähän siinä sitten epäilyksiä herää, jos lukee jotain sairasta räpellystä, jossa toistetaan sanaa visva.\nOlen pystynyt kirjoittamaan lähinnä joka toinen viikko, eli silloin kun lapset eivät ole meillä. Lapsiviikkoina aikaa ei vain jää. Koiran ulkoiluttamisen jälkeen syön lounaan ja hoidan kaikenlaista silppua. Jos haluaa ehtiä urheilemaan, niin siinäpä se päivä sitten onkin. En ymmärrä, miten ihmiset handlaavat tällaiset asiat normatiivisissa perheyhtälöissä. Tietty jos on normaalit työajat ja -paikka, niin vaihtoehtoja ei ole. Hiihtolomaviikko meni aivan penkin alle, olin niin väsynyt, etten jaksanut keksiä lapsillekaan mitään hauskaa. Kieltäydyin vielä vikana päivänä lähtemästä uimahalliin, koska ajatus bussi-metro-pendelöinnistä ja kahluualtaassa hytisemisestä oli saatanallinen. Ehkä autolliset ihmiset ovat kivempia vanhempia. Ehkä hyväverenkiertoiset ihmiset ovat kivempia vanhempia. Loman kohokohta (ainakin itselleni) oli se kun lapset laskivat suksilla mäkeä ja Paavo tarkkaili heitä. Ymmärsin, miksi isäni muistelee vieläkin lapsuuteni mäenlaskuhetkiä.\nSain lukea erään eläinteollisuuteen liittyvän käsikirjoituksen, joka on sukua Eveliina Lundqvistin Salaiselle päiväkirjalle ja Lina Gustafssonin Eläinlääkärinä teurastamossa -kirjalle, mutta tuo mukaan vielä täysin uuden näkökulman. Toivottavasti teos löytää arvoisensa kustantamon.\nTapasin pitkästä aikaa kollegoita, se oli ihanampaa kuin muistinkaan. Ote keskustelusta: ”Se [eräs kirjailija] on aika fiksu.” [Minä, ilman ironiaa:] ”Mä oon ajatellut, että kirjailijat ovat aina fiksuja.” [Muut nauravat.] Kirjailijat ovat erikoisihmisiä, aivan ihmeellisen ristiriitaisia persoonia, aika introvertteja ja ujoja mutta samanaikaisesti levittävät alitajuntansa koko maailman tulkittavaksi. Se on viehättävää. Istuvat juhlissa hiljaa nurkassa huikean sisäisen maailmansa kanssa ja kun siihen menee virittelemään keskustelua, ensin tulee ehkä jotain nokkavan kuulosta tai äkkiväärää, mutta jos oma huumori riittää, kohtaaminen on palkitseva. Kirjailijoiden omissa juhlissa tällaista ei tietenkään tapahdu. Kaikilla on muita jännittävämpi oma sisäinen maailma, joten voidaan keskittyä juoruiluun.\nEn pysty sanoittamaan sotaan liittyviä ajatuksia. Olen antanut itselleni luvan olla ajattelematta liikaa asioita, joihin kansainvälinen yhteisö jo puuttuu. Jostain syystä pahimmalta tuntuu se, miten sotimaan pakotetaan melkeinlapsia, jotka eivät halua tätä tai mitään sotaa tai välttämättä eivät halua edes palvella asevoimissa ja jotka tulevat tapetuiksi tai uhraavat itsensä tai joutuvat tappamaan niin pienen ihmisjoukon kohtuuttomuuden takia. Jokin muu tunne (mikä? Suruko? Kauhu? Kyynisyys? En tiedä) taas syntyy ymmärryksestä, että jos ilmastokriisiä ei heti ratkaista, sodista tulee sääntö poikkeuksen sijaan (ikään kuin ne eivät sitä jo monissa paikoissa Euroopan ulkopuolella olisi). Toisaalta voihan olla, että tämä varoittava esimerkki osoittaa, ettei sotiminen ole millään tavalla mielekäs ratkaisu edes resursseista kilpailtaessa. Voi myös olla, että naapuri räjäyttää meidät kaikki pikakyydillä suoraan helvettiin. Niin sanotusti paljon vaihtoehtoja ilmassa.\n31.1.2022 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Valtionkirjailija 1/2022\nValtio, tuo ristiriitaisten tunteideni välinpitämätön kohde, päätti suuressa viisaudessaan rahoittaa kirjallisia pyrintöjäni tänä vuonna. Hurraa! Viime vuonna minulla oli 6-kuinen apuraha Kordelinilta (haluaisin kirjailijoille sellaisia rallipusakoita, joissa on sponsoreiden logot) (en oikeasti haluaisi, myöskään rallipusakka ei ole mikään oikea asia). Koko männä vuoden uskoin vakaasti, että en tehnyt vitun mitään työtä ja sapetti jos joku kehtasi muuta väittää. Apurahan käyttöä raportoidessa selostin sitten tehneeni juuri sitä taustatutkimusta, jota olin aikonutkin. Toisin sanoen vietin aikaa Saparomäessä ja yllättävänä bonuksena tutustuin naapuriini, joka on tuonut romaaniini huomattavaa inspiraatiota. Eikä tässä vielä kaikki. Tammikuun alussa kokosin ihan asiallisen näköiseen kasaan uuden kirjani materiaalin. Kävi ilmi, että eka-versio-valmiihkona oli jo suunnilleen kolmasosa.\nEi kyllä ole mitään epäkiinnostavampaa kuin kirjailija, joka selittää työstään. JA JUURI TÄSTÄ SYYSTÄ kiinnostavina kirjailijoina pidetään kaiken maailman juoppoja, jotka ovat sekoilleet menemään. Sillä tokihan sekoilusta saa parempaa jutun juurta kuin siitä, että joku ajattelee jotain tekstiä ja sitten kirjoittaa sitä. Ehkä jotkut kirjailijat ovat alkoholisoituneet juuri siksi, että haluavat olla kiinnostavia kirjailijoita.\nMutta tämä on minun työpäiväkirjani ja tämän tarkoituksena on dokumentoida kirjallista työtä eikä viihdyttää ketään. (Mutta jos joskus pääsen johonkin sekoilemaan ja jotain hassua tapahtuu, voin raportoida siitäkin.)\nOlen onnellinen, että uuden kirjan ajatuksellinen työ on käytännössä tehty (ei tietenkään ihan kokonaan, muutenhan sitä ei olisi enää hauska kirjoittaa). Vieläkin inhottaa kun muistelen, miten vaikeaa Rehabin kirjoittaminen oli. Iso ero uuden ja edellisen välillä: en halunnut Rehabiin kovin kokonaisia henkilöhahmoja, kun taas nyt olen antanut henkilöiden rehevöityä itsekseen ja senhän ne tekevät. Henkilöhahmojen rakentuminen itsestään on yksi palkitsevimmista vaiheista fiktion kirjoittamisessa. Siitä tulee melkein sellainen olo, että eihän tämä ole fiktiota ollenkaan: tieto kantautuu minulle jostain, se ei tunnu keinotekoisesti keksityltä. Ei luomista vaan löytämistä.\nNaapurini Bobby ja ergonomia\nVuoden viimeisessä Elonkehässä oli Riikka Kaihovaaran haastattelu, joka päättyi: ”Kirjoitan esseeteosta nimeltä Vieras eläin. Se käsittelee eläinten ja kasvien tietoisuutta, ihmisen eläimellisyyttä ja toisenvaraisuutta, sitä, miten kaikki elollinen on yhtä.” Minusta on ennenkin usein tuntunut, että kuljemme Riikan kanssa samalla polulla, mutta ehkä kuitenkin hieman eri laidoissa, eri korkeudella tai eri tahtiin (hän edelläni, saatana). Tai ehkä vain erilaisilla jalkineilla, erilaisia kiikareita käyttäen. Se on samalla ihanaa ja kuumottavaa, koska olisi kiva ylläpitää kuvitelmaa omasta erityislaatuisuudesta. Siis että vaikka monet tutkivat eläinkysymystä ja tietoisuutta ja keskinäisriippuvuutta ja buddhalaista tms kaiken ykseys -filosofiaa niin ettei nyt sentään noita kaikkia samaan aikaan. Tulee pelko, että joku ehtii sanoa kaiken siitä, mistä itse vielä yrittää muovata ajatuksia ja niistä jaettavaksi kelpaavia lauseita. Tosi ahdasta täällä marginaalissa.\nArvostan Kaihovaaraa tekijänä kovasti, hänen Kaikki irti eläimestä -dokumenttisarjansa oli täsmällinen ja toteava mutta jätti silti katsojalle tilaa. Tavallaan ymmärrän, miksi siitä ei noussut keskustelua: kaikki pystyivät sanomaan, että näinhän tämä on – tuottajat ja aktivistit yhtä lailla. Dokumentin väite esitettiin hienovaraisesti, näennäisesti siinä ei otettu kantaa siihen, miten asioiden pitäisi olla. Se on tietenkin vahvuus! Mutta hienovaraisten viestien saaminen julkiseen keskusteluun on mahdotonta. Jonkun pitää suuttua, jotta syntyy edes jotain yleistä mongerrusta. Kaihovaaran dokumentista ei oikein voinut ryhtyä trollottelemaan edes Mikko Kärnä, koska tuottajat olivat siinä niin suuressa roolissa.\nHetkemme kohutaiteilijoina: Siat-näyttely Seinäjoella ja Kurikka-gate\nDon’t Look Upin kuten kaikki muutkin. Siitä on turha sanoa mitään. Mutta kyllä mä aloin itkeä, kun se ukko sanoi lopussa, että “We really did have everything, didn’t we?”\nEhkä kaksi kautta Tyttökultia\nAnu’s Span Uuden vuoden ensimmäisen päivän juhlalähetyksen, joka todisti, että nerous ja hulluus eivät ole janamainen jatkumo vaan syklinen liike\nAnu’s Span itsenäisyyspäivän vastaanotto ja Dali\nOuti Heiskasen näyttely Ateneumissa. Upea ripustus, hieno kuratointi, uskomaton taiteilija. Tuula Karjalaisen kirjoittamissa näyttelyteksteissä (joita oli juuri tarpeeksi ja ei yhtään liikaa ja jotka malttoivat pitää kontekstin taiteilijassa, hänen työssään ja elämässään) puhuttiin heti aluksi siitä, miten Heiskanen on ammentanut kuvat alitajunnastaan, synnyttänyt ne ikään kuin ne olisivat jo jossakin olemassa. Tällainen taito olisi varmaan monilla, olivat he taiteilijoita tai ei, mutta kelläpä meistä on väline, juuri oikea instrumentti, jolla tuoda unien maailmasta, tietoisuuden reunamilta, jokin kätketty asia näkyväksi, päivätodellisuuteen. En ole varma, olenko löytänyt omaa välinettäni vielä.\nThat said, olen alkanut käydä laulutunneilla. Minulla ei ihme kyllä olekaan fyysistä estettä tuottaa oikeita ja nuotilleen loksahtavia ääniä. Esteet ovat lähinnä henkisiä. Tietenkin äänestä kuulee, ettei sitä ole harjoitettu millään oikealla tavalla. Laulunopettajani on ihana. Hän ei käske minun tehdä äänenavauksia eikä opetella nuotteja tai mitään sävelasteikkoja. Sen sijaan keskitytään psyykkiseen puoleen. Ja sitten lauloin Ruosteen.\nKanavointia 90-luvulla, koska en sitten vaivautunut ottamaan Ateneumissa yhtäkään valokuvaa\nValetoimittajuuteni vei minut Saila Kivelän ja Vesa Kuosmasen Eläinoikeusjutun pressinäytökseen. Elokuva tulee ensi-iltaan maaliskuussa. Itkin lähes taukoamatta koko filmin ajan. Ei ainoastaan miljoonien ja miljardien vangittujen ja murhattujen yksilöiden takia vaan myös aktivistien, jotka joutuvat kestämään todistamisen raskauden. Ja poliitikkojen, jotka uhraavat kaiken aikansa vain kohdatakseen musertavia pettymyksiä pyrkimyksissään edistää edes “eläinten hyvinvointia” (puhumattakaan eläintenoikeuksista). Välillä itku sai liikutuksen nuotin, koska Saila ja hänen päähenkilönsä Mai ja Kristo ovat ihanimpia ihmisiä. Itsenikin puolesta vähän itkeskelin. Vaikka en jalkaudu tiloille ja teurastamoihin dokumentoimaan elämään kohdistuvaa rakenteellista rikollisuutta, niin on minunkin psyykeni ottanut iskuja kaikesta, mitä tiedän ja tunnen ja olen nähnyt ja lukenut. Nyt kun kirjoitan eläinoikeusromaaniani, aihe on jatkuvasti mielessä ja alitajunnassa. Näen joka yö unia, joissa joku perustaa teurastamon tai ripustaa seinälle hevosten päitä (hevoset ovat yhä elossa tässä vaiheessa, vaikka niiltä on amputoitu ruumis). Mutta samaan aikaan on sellainen olo, että tekemisessä on jotain mieltä.\nIida Rauma puhui hienossa haastattelussaan siitä, miten vaikea on kirjoittaa lasten kokemasta väkivallasta, koska sen hahmottamiseen ei ole kieltä. ”Ja koska siltä puuttuu kieli, siitä ei voi kertoa ilman että se kuulostaisi pieneltä ja kummalliselta, jotenkin ihan absurdilta.” Minulla on täysin sama tunne kun kirjoitan muunlajisista eläimistä. Ei pelkästään heidän kohtaamastaan väkivallasta, vaan ylipäätään muiden eläinten elämästä. Aikuisten ihmisten väliset suhteet ovat olevinaan jotenkin relevantteja ja kiinnostavia, mutta ihmisen ja toisen eläimen suhde on toissijainen, vähäpätöinen, ehkä vain metaforinen. Muunlajiset eläimet on totuttu yhdistämään (pienten) lasten fiktioon. Siitä voi päätellä paljon. (Hyvä Iida, toivottavasti nähdään pian jossain!)\nSuunniteltu rutiini, joka on pitänyt joten kuten: kaksi tuntia kirjoittamista päivässä. Raaka-aineen luomista en oikein siedä pidempään, varsinkin jos kohtaus liittyy johonkin ahdistavaan aiheeseen, jota pitää selvittää (esim. miten broileriksi nimettyjen lintujen vanhemmat ja isovanhemmat pystyvät elämään aikuisiksi asti, vaikka heidän lapsensa eivät pysty kunnolla edes kävelemään enää 5-viikkoisina jolloin heidät murhataan).\nMutta muutenkaan ei kiinnosta tehotuottaa tekstiä. Olemassa olevan materiaalin jatkotyöstämisen parissa voi puuhailla pidempään. Sallin itselleni myös niin paljon prokrastinointia kuin ikinä jaksan. Jossain vaiheessa siihenkin sitten kyllästyy.\nPs. Vuosi on alkanut isohkoilla muutoksilla. Lisäksi lopetin masennuslääkkeiden, shampoon ja vaa’an käyttämisen. En ehkö palaa täältä yhteiskunta- enkä kaupallinen yhteistyö -kelpoisena.\n11.12.2020 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Työpäiväkirja 50: Saa suorittaa (mut ei oo pakko, jos ei jaksa)\nAlun perin ajattelin, että teen näitä työpäivityksiä 3-vuotisen apurahakauteni ajan, jotta voin jälkikäteen arvioida työntekoani. Noh, nämähän eivät kovin uskottavia analytiikkavaatimuksia täytä, eli siinä mielessä meni aika perseelleen. Mikä ei ollut odottamatonta.\nOlen valtiolta saamani taiteilija-apurahan nyt mällännyt lainanlyhennyksiin, päivähoitomaksuihin ja muuhun keskiluokkaiseen. Runsaasti tofua (3 € / kg) ja meikkejä (monta € / kg) tuli myös ostettua. Kosmetologeille, terapeutille ja UFFiin on mennyt huomattavia rahasummia. Siitä huolimatta näytän aivan ikäiseltäni (paitsi Alkon myyjien mielestä), olen yhtä hullu kuin ennenkin eikä minulla vieläkään ole mitään päällepantavaa. Vapaa-ajan itse maksettuja matkoja on ollut kaksi, toinen suuntautui Turkuun ja toinen oli selviytymismatka (joka todisti ennen kaikkea vanhemmilleni, että parisuhteeni on kestävämpi kuin he odottivat). Tänä vuonna en ole käynyt Tamperetta pidemmällä, mistä en ole kovin pahoillani. Useimmiten suuntaan Porvooseen Saparomäelle, jossa olen hirveän onnellinen.\nSohvi aktivoi onnellisuushormonin.\nKoronavuodesta en valita. 2020 oli äiti, joka on jo liian monta kertaa sanonut, että jos tämä perseily ei pääty nyt, niin sitten kyllä ei hyvä heilu. Tietenkin vitutti, että näin ollen kävijämäärä HAMin näyttelyssämme jäi tosi paljon pienemmäksi – puhumattakaan siitä, että toteutumatta jäi koko Helsinki Biennaali, jonka osa teoksemme olisi ollut. Becomingille on silti luvassa jo nyt niin paljon vierailuja ulkomaille, että en osaa tätä hirveästi surra. Järkevämpäähän se on, että taideteokset matkaavat ihmisten luo kuin toisinpäin.\nEhkä just Keran halleille voi matkustaa. Topi Ruotsalaisen ja Janne Vasaman Doomsayers.\nRehab ilmestyi ja olen kirjaan tyytyväisempi kuin monissa vaiheissa kuvittelin. En silti vieläkään tiedä, onko se hyvä. Koska teos ei saanut mitään ehdokkuuksia, taivun tietysti epäilevälle kannalle. Toisaalta minusta on kivaa, että voin tehdä niin epävarmaa taidetta, etten itsekään osaa sen laatua arvottaa. (Kyllä minä uskon Rehabiin todella paljon, mutta siinä on samanlainen epäilys, mikä syntyy siitä, kun on katsonut itseään kotona peilistä ja näyttänyt tosi hyvältä ja sitten joku ottaa vaikka kuvan ja näyttääkin ihan Juha Sipilältä.) Kirja on kyllä saanut myös ihania arvioita ihmisiltä, joiden asiantuntemukseen luotan (äiti nauroi ääneen pahimmille häröilyille).\nRajoitettujen kontaktien aikana oli viisasta yhdistää työ ja huvi. Toimittaja Kukkalan kanssa etkoilla.\nHAMin duunistamme en ole yhtään epävarma, vaikka se saikin juuri nihkeän kritiikin Taide-lehdessä. Lueskelin kyseistä lehteä enemmänkin ja totesin, että nihkeys kuuluu ilmeisesti julkaisun konseptiin. Kaikkeen HAMissa olen tyytyväinen ja tulen ikuisesti fanittamaan Heli Harnia, joka näyttelyämme on luotsannut.\nTyö- ja nacholeiri, syksy 2020.\nTeriken kanssa tekemäni Museum of Becomingin ja siihen liittyvien Nuppukirjan ja Bud Bookin sekä Rehabin lisäksi sain tänä vuonna aikaan esseen Niin&Näiniin, novellin Elonkehään ja jonkinlaisen tekstin Väinö Linna, tunnettu ja tuntematon -antologiaan. Aloitin kolumnisarjani Voima-lehdessä. Hra T:n kanssa suomensin Nyt vittu niitä on kaksi -lorukirjan. Kirjoitin myös eroottisen novellin erääseen kokoelmaan, mutta sen julkaisu siirtyi. Vastoin odotuksiani mutta juurikin apurahasuunnitelmani mukaisesti aloitin uuden romaanin kirjoittamisen tämän vuoden puolella (se on toki ihan eri kirja kuin mistä vuoden 2017 hakemuksessa puhuin).\nOlen saanut olla mukana kuratoimassa ensi vuoden Pikseliähkyn ohjelmistoa. Festivaali toteutuu kesäkuussa Oodissa toivottavasti taiteilijoiden ja yleisön läsnäollessa. Olen innoissani omista poiminnoistani ja silmät pyöreinä kaiken organisoinnin edessä, mutta mukana on onneksi mainioita ihmisiä enkä usko, että minulle huudetaan, vaikka paljastuisin pestissäni täysin epäpäteväksi, koska yritän kumminkin.\nEka kerta oikean lehden kannessa.\nLoppuvuosi on mennyt aika väsyneissä merkeissä. Monina päivinä en saa mitään järkevää aikaan, käyn salilla tai juoksemassa ja sitten makailen sängyssä ja luen tai nukun tai olen somessa, jos ei ole sovittuna mitään aikataulutettua (parasta on, jos on haastattelu ja saan vain vastailla, mitä mieleen juolahtaa, ja määritellä sen työnteoksi). Sähköpostit olen katsonut päivittäin ainakin arkisin ja vastannutkin niihin aika reippaasti. Yritän perustella itselleni, että tällainen kesantovaihe on välttämätön luovan työn ja ylipäätään elämisen kannalta, mutta pelkään, että en enää ikinä jaksa tehdä mitään.\nLoppuvuosi oli tällaista.\nJa Varjokirjamessujen ansiosta vähän myös tällaista.\nJa sitten myös.\nEnsi vuodelle olen saanut romaanin kirjoittamista varten puolivuotisen apurahan Kordelinin säätiöltä, jonka ihmisiä kiitän jälleen luottamuksesta tekemisiäni kohtaan. Tällä kertaa kirja liittyy aihepiiriin, joka on minulle kaikkein rakkain.\nAloitan Parnasson kolumnistina ja jatkan Voimaan kirjoittamista (voisin pyytää palkkaa ensi vuonna). Hra T:n kanssa meidän pitäisi suomentaa Zen as Fuck -tehtäväkirja. Becomingin ensi-ilta on tammikuun lopulla Kiotossa ja alkukesästä Bukarest Biennalessa. Kalmarin taidemuseoon menee helmikuussa Naudan historian museo, josta pieni siivu esittäytyy myös Barcelonassa kesemmällä. Seinäjoen taidehalliin teemme Teriken kanssa uutta työn. Opetuksia ja luentoja tekisin mielelläni enemmän.\nLummella saattaa olla rooli tulevissa teoksissa.\nEn vaihda nimeäni z-alkuiseksi enkä miksikään muuksikaan enkä ajatellut tehdä muutakaan kovin svengaavaa lähitulevaisuudessa. Saatan jatkaa työpäiväkirjaa (kirjoittavatko kaikki muutkin aina ”saatana” kun pitäisi kirjoittaa ”saatan”?). Kiitos kaikille tähän saakka päivityksiä seuranneille, on ollut riemastuttavaa kuulla, että teitä on olemassa (paras palaute oli ehkä se, että aika tylsää mutta jotenkin kiva lukea).\nParas seimi. Hyvää joulua.\n5.9.2020 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Työpäiväkirja 49: I said no, no, no\n27.4.2020 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Työpäiväkirja 48: Jos saapuisi vieraalle maalle\n– Käymme HAMilla katsomassa Jäämistön ripustuksen. Rakentamista ja videota tehdään suurin piirtein aikataulussa. Kukaan ei vain tiedä, milloin museot avautuvat. On hyvin dissosiatiivinen olo. Harmittaa ja itkettää, kun ei ole tietoa, meneekö näyttely kokonaan ohi. Jos se on auki hetken kesäloma-aikaan ja sulkeutuu samana päivänä kun koulut avautuvat, niin kyllähän se nyt vituttaa aivan saatanasti. Sitten tietysti on isompiakin murheita maailmassa (mä en ole ikinä oikein osannut tai antanut itseni surra, koska aina on suurempia murheita muualla, sellainen asennoituminenhan on erinomainen maaperä masennukselle).\n– Tämä on eka poikkeusviikko, kun lapset ovat meillä. Mitään kovin pitkäjänteistä ei päivän aikana pysty tekemään. Eilen Hra T vei lapset ulos ja kirjoittelin Rehabia. Tai paremminkin copy-pastesin parhaita paloja aiemmista dokkareista, jotka olin täysin unohtanut, eikä ihme, olihan ne nimetty hämäävästi ”Rehab osa 1” ja ”Rehab osa 2”. Mulla onkin paljon enemmän ja paljon järkevämpää raaka-ainetta kuin muistin. Kummallisesti nyt tuntuu ensi kertaa siltä, että kirjan saa valmiiksi syksyksi, vaikka käytännössä joka toinen viikko työ ei pahemmin edisty.\n– Pyöräillessä kuuntelin omaa kuunnelmaani, Pet Shop on Areenassa. Onpa se hyvä! Juha-Pekka Hotinen tilasi multa silloin aikanaan ”eroottisen trillerin”. Mä tajuan erotiikasta yhtä paljon kuin joku pahvi-Sauli eikä jännitteenkään kanssa pelaaminen ole niin kovin ominaista aluetta minulle. Niin että niissä eroottisissa kohtauksissa ollaan vähän kieli poskessa (mutta sanoisin, että ne toimivat). Jopa ehkä se, jossa Alina Tomnikovin esittämä Kultakutri harrastaa Alepassa seksiä Riku Niemisen Prinssi Urhean kanssa. Alina osoittautuu myös aikamoiseksi scream queeniksi. Poikakaveriksi nimetty henkilöhahmo, jota Arttu Kurttila esittää, naurattaa mua melkein joka replassa. Mirjami Heikkinen kuulostaa viekkaalta kuin kettu. Herra Ylppö on lakonisuudessaan ihan mainio ja Hannele Lauri tietysti. Pekka Savolainen, joka myös tuottajana Erja Mannon kanssa produktiossa toimi, vetää roolin vähän hönönä vartijana ja Tero Jartti on supervastenmielinen henkilönä, jonka nimesin vain Pahaksi mieheksi. Tiina Luoman äänisuunnittelu täyttää aivot huikeilla äänikuvilla. Ja hitto en ymmärrä miten me onnistuttiin oman elämämme turbulenssissa saamaan armoitetun ohjaajan Sakari Hokkasen kanssa noin timanttia aikaan. Kuuntelin vasta ekat 3 jaksoa, harmillinen muistikuva, että rakenne hajoilee loppua kohti mentäessä. Osaan sulkea tarinan, mutta juonenkuljettamisessa en ole hyvä. Olisi pitänyt sulkea sarja yhtä fragmentaarisesti kuin mitä se alkoikin, fragmentaarisuus nimenomaan sopii kuunnelmamuotoon (varsinkin jos palaset punoo yhteen sellainen velho kuin Tiina).\n– Nyt kun kuuntelen Pet Shopia, ymmärrän, miksi halusin käyttää sitä romaanin materiaalina. Siinähän ei sitten käynyt ihan niin kuin olin suunnitellut. Ei tule Pet Shopia, tulee Rehab, jossa ei ole muuta samaa kuin Cirrus ja yhden henkilön nimi on Linda Gull (=Kultakutri). Vähän harmittaa, että teos mutatoitui sillä tavalla tunnistamattomaksi. Mutta Pet Shopissa on toisaalta aika paljon naisten kohtaamaa väkivaltaa, enkä halua enää kirjoittaa siitä. En ainakaan ennen kuin keksin, miten sen voi tehdä mielekkäällä tavalla. Pet Shopissa kyllä irvaillaan myös ihan kiitettävästi victim blamingille ja slutsheimaukselle ja kaikenlaiselle naisten syyllistämiselle sekä toisaalta myös naisten uhriudella mässäilylle, mutta tuntuu, että kahdeksassa vuodessa ollaan menty kulttuurisesti edes sen verran eteenpäin, että ne huomiot tuntuisivat nyt heitettyinä itsestäänselvyyksiltä.\n– Kauheasti mietin, miten tässä tilanteessa pitäisi toimia, jotta voisi edistää hyviä asioita maailmassa ja kitkeä huonoja. Toistaiseksi olen lähinnä pessyt ikkunoita. Otetaan vinkkejä vastaan, että voisiko ekologista jälleenrakentamista harjoittaa muullakin tavalla kuin vaihtamalla kasvien multia???\nAina voi oikolukea.\n– Kirjailijaliitolta tuli jo viime viikolla kirje, että onko korona vaikuttanut tuloihisi. Ensin ajattelin, että ei, mutta nythän vaikutukset alkavat vasta selvitä. En tiedä, mitä käy esim. Bucharest Biennalen, johon Becomingin oli tarkoitus mennä toukokuussa (siis peruuntuuko kokonaan vai lykkääntyykö vai mitä). Yle perusti nopealla aikataululla näytelmäkirjailijoita ja käsikirjoittajia työllistävän hankkeen, lähetin sinne ehdotukseni. Jälkeenpäin tajusin, että saattoi olla vähän korkealentoinen.\nMeidät kuvasi satunnainen Nauska.\n– On sellainen masennuksen kaltainen olotila, mutta ei välttämättä huonolla tavalla. Sellainen olo kuin koiralla tai aasilla, jota on vedetty eteenpäin ja vetäminen loppuu äkkinäisesti. Sitten sitä istahtaa paikalleen ja on silleen, että mitä helvetin vittua nyt. On tosi paljon enemmän kiinni konkreettisessa. Olen harjoitellut viljelemistä Hra T:n äidin opastuksella. Olen todella kehityskelvoton ja kysyn jatkuvasti, että teenkö nyt näin tai noin ja mihin mä tän perunan panen ja mikä tämä on ja hyi vitsi, mikä helvetti tuo on. Oma maasta tuli leipäjuuri, jota käytän ja pidän hengissä ja Maura toi kombuchasieniä. Aloitin bokachoinnin. Koti on täyttynyt viherkasveilla ja taimilla. Eilen ompelin (se on juttu, jota todella inhoan, koska siinä näkyy niin selvästi pieninkin hutilointi ja suuri tietysti sitäkin enemmän).\nVähän niinku tällanen olo.\n– Ei tee yhtään mieli puhua omista töistä, tekee vaan mieli tehdä niitä. Jaana soitti yksi päivä ja pyysi infoa Rehabista, että osaa kertoa siitä. Selostin jotain täysin sekavaa ja ajattelin koko ajan, että mä tiedän, että se kirja on hyvä ja kiinnostava, ja tää paska, mitä sössötän, ei millään tavalla tee sille oikeutta. Tulee sellainen kiukkuisen lapsen olo, kun ei osaa sanoittaa. Ja sitten suututtaa, kun ymmärtää, ettei se riitä, että vaan tekee niitä omia juttujaan. Oli kyllä tosi kiva jutella Jaanan kanssa ja muistin taas, miksi Into on mun kustantaja. Ja toisin kuin olen monille vastannut, se ei johdu vain siitä, että en kestä sitä, että miehet on kaikissa bileissä puku päällä. Vaikka sekin on ihan merkittävä syy. Toki miehet toisinaan näyttävät puku päällä paljonkin paremmilta kuin ilman, mutta jotenkin ei vaan pysty. Siis puvuista tulee mieleen joku sellainen, että törötetään neljään saakka napit ylös asti kiinni ja sitten kun lähdetään vapaalle ja ehkä jopa biletellään, niin sitten avataan ylin nappi ja ollaan ”rennosti”. Tai ehkä ollaan niin vitun rentoja, että ylin nappi on koko päivän auki ja juhlissa sit 2. Se on kauheaa. Siis se käsitys rentoudesta. En kyllä ikinä rikastu tällä asenteella. Innolta tuli tilitys viime vuodelta, verojen jälkeen 236,91 euroa.\n– Tässä kuukauden aikana olen ratkaissut Rehabin lopun. Kirjasta pitäisi nyt eka versio vääntää valmiiksi kahdessa viikossa, tai siis kolmessa, mutta niistä keskimmäinen ei ole työviikko, koska kotona on kolme lasta, joille mun on mahdollista antaa se, että keskityn ennen kaikkea heihin (monille sellainen ei vastaavassa tilanteessa ole mahdollista). Niinä viikkoina en paljon ehdi miettiä, että olenko nyt ensisijaisesti kirjailija ja missä määrin kuvataiteilija, jos en osaa neliötäkään piirtää ja entäpä se teatteri sitten, mitä se on. Eilen leikin kyllä lavastajaa ja tein pienemmille olkkariin metsän, johon pääsi piknikille. Tänään meidän pihalla kävi oikea kettu.\n– Luin Arundhati Royn Äärimmäisen onnen ministeriön, joka oli todella hieno. Peilaan kaikkea lukemaani siihen, mitä itse kirjoitan, ja mietin paljon, oliko kirjassa jokin tarina. Mun mielestä oikeastaan ei ja se teki siitä niin hienon. Tietysti mikä tahansa tarina olisi tuntunut kirjan yhteiskunnallisen kontekstin huomioiden aika banaalilta. Jos sivulauseissa vähän väliä kerrotaan kidutuksista, sieppauksista, murhista ja muusta kauheasta, niin juoni alkaa vaikuttaa käsitteenä ohkaiselta. Ja kun mä koin, että romaanin tarkoitus oli nimenomaan kertoa kaikki, olla kaikki. Se oli aidosti suurteos. Luin myös Toni Morrisonin Armolahjan, joka on varmasti ensimmäinen historiallinen romaani, jota pidän tarpeellisena ja kiinnostavana. Se historiallisuus siinä itse asiassa katoaa, ei ole merkityksellistä, millä vuosisadalla tapahtumat tapahtuvat, epookkia ei jatkuvasti hierota lukijan naamaan. Kirja antaa myös käsityksen historiallisesta aika-paikasta, jota en usko, että voi luoda historialliseen aineistoon pohjautuen, vaan kirjailijan on turvauduttava itse keksimiseen (Morrisonin kirjan kaltaisista henkilöistä ja paikoista ei ole mitään aineistoa ja historiallista dataa olemassa). Academia.edusta olen lueskellut artikkeleita sodasta eläimiä vastaan, syömishäiriöistä, kodittomista, jotka kieltäytyvät tulemasta inklusoiduiksi jne. Lisäksi luin myös PP:n kolmannen kokoelman. Ne kuvat ovat musta älyttömän nokkelia ja nauran niille monta päivää, mutta en ole ihan varma, tarvitseeko kaikkea painaa kirjaksi. Että mikä se on se lisäarvo.\n– Ei edelleenkään lisätietoa näyttelyn aukiolon suhteen. Pidettiin pari viikkoa sitten T:n kanssa omat yksityisavajaiset kahdestaan. Juotiin HAMin rappukäytävässä siiderit. Kuuntelen parhaillaan Becomingin videoraitojen ääntä, äänisuunnittelijana meillä on Pinja Mustajoki. Kaikki kolme kolmen tunnin raitaa pitäisi kuunnella erikseen ja sitten vielä sellainen, missä kaikki ovat yhdessä. Becomingistakin osaan nyt sanoa vain sen verran, että on hieno ja käsitellessään tarvetta/pakkoa uudelle aikakaudelle poikkeuksellisen ajankohtainen, kun yleensä tuntuu, että tulee tehtyä juttuja aiheista silloin, kun ne ovat vielä vasta tosi marginaalissa ja sitten viisi tai kymmenen vuotta myöhemmin vasta kiinnostavat laajemmin. (Tällä tavalla on tietysti turvallista selittää oma marginaalisuutensa. Ja toki ne aiheet ovat olleet vaikka kuinka kauan olemassa siellä sivuvirroissa jo ennen kuin on itse sinne päätynyt tai edes syntynyt.)\nMuseum of Becomingin kuvat: Terike Haapoja.\nTämä kuva puolestaan on omista arkistoistani.\n– Uusimmassa Niin&Näinissä eli siinä, johon itsekin kirjoitin, oli Ilja Lehtisen pitkä essee autofiktiosta, jossa hän kirjoitti myös Pohjasta. Mulle tuli aivan älyttömän tunnistettu ja tunnustettu olo.\n”Kuitenkin, ennen kaikkea: Pohja vilisee erilaisia zoegrafisen kirjoituksen hahmoja. Niitä voi luetella lukuisia: vaistojen, tiedostamattoman, ruumiillisuuden, eläimyyden, maisemaan sulautumisen, ei-inhimillisen kirjalliset figuurit. Teksti tosin kuvaa, kiertää ja haarukoi kirjoittajansa ”tosielämää”, mutta kirjoituksen zoegrafinen logiikka vetää kerrontaa jatkuvasti pois tarkkarajaisen subjektin narratiivisista formaatioista, kohti epäpersoonallisia intensiteettejä. Erimuotoiset elämisen diskurssit – lääketieteelliset, sosiaaliset, myyttiset, unenomaiset – sekoittuvat kirjoittajan autobiografiseen raportointiin.”\nZoegrafialla Ilja siis viittaa Agambenin teoretisoimiin zoen ja bioksen käsitteisiin, joista ensin mainittu viittaa ”silkkaan elämään” ja toinen ”määriteltyyn elämään”. Zoen piiriin kuuluu kaikki elävä, mutta bioksen piiriin vain (yhteiskunnassa toimivien, juridisesti tunnustettujen) ihmisten elämä. About.\n– Nuppukirja ja Bud Book tulivat painosta. Olen ollut hirveän, ehkä jopa kohtuuttoman lannistunut siitä, että oman esseeni käännökseen oli mennyt vahingossa yhden haastateltavan persoonapronomini väärin (olisi pitänyt olla they ja oli ihan päin helvettiä) ja tuollaisissa asioissa ei ole kiva mokailla, koska se tuntuu epäkunnioittavalta ja välinpitämättömältä. Suomi on aika hyvä kieli. Lähtökohtaisesti oikeasti tasa-arvoinen. Suomi on monessa asiassa aika perseestä, mutta monessa kuitenkin vähemmän perseestä kuin useimmat muut valtiot.\nUlkoasusta vastasi jälleen paras Tsto.\n– Osallistuin 24 hour viral monologues -tapahtumaan. Tällä kertaa porilaiset (tai varmaan ne newyorkilaiset, jotka sen ovat kehitelleet) olivat organisoineet sen silleen, että näyttelijä teki videon, jossa kertoi, mikä kiinnostaisi, ja esitteli vaatteen ja tarpeiston, jotka haluaa monologiin mukaan, sitten kirjoittaja kirjoitti monologin ja näyttelijä kuvasi sen kännykällä ja ne ovat nyt Rakastajat-teatterin sivuilla. Mulle oli arvottu näyttelijä Tatu Mönttinen, jolla oli kipparinlakki ja köysi. Tein aika fiksusti kun en lähettänytkään ensimmäistä turausta vaan tein toisen, joka olikin mielestäni parempi. (Mussa on suunnatonta laiskuutta.) Oli kiinnostavaa nähdä, miten näyttelijä sen tulkitsi. Tuli se jakamisen kokemus, mikä näyttelijöiden kanssa monesti tulee, että ollaan jotenkin saman ajatuksen äärellä ja hän käy läpi sitä samaa ajattelun prosessia kuin minä olen käynyt. Ollaan samalla kinttupolulla, vaikka tietysti nähdään siellä vähän eri juttuja.\nKis(s)astudio, Jos saapuisi vieraalle maalle -viraalimonologin ensi-ilta.\n12.3.2020 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Työpäiväkirja 47\n– Ymmärsin viikonloppuna, että mun mielessä on sellainen epäkunto, että en näe kuvia. Siis mielikuvia. En ollut tajunnut sitä aikaisemmin. Muistan kyllä lapsena nähneeni kuvia ja siksi musta oli ihanaa piirtää ja rakentaa legoilla. Mutta sitten tapahtui jotain. Terapeutti käski ajatella, mitä hyötyä tästä on. Koska ei mieli blokkaa jotain kykyä haitatakseen elämää. Onhan tästä se hyöty, että pystyn ottamaan vastaan aika karseita sisältöjä ilman, että ne kummittelee mulla päivätajunnassa (unissa kyllä). Ja on siitä se hyöty, että sitten on joutunut kehittämään muita kykyjä kuten sitä, että yrittää haparoida sanojen avulla kohti jotakin, mistä ei tiedä, mikä se on (kuvien näkemisen puute vaikuttaa myös siihen, että ei ole mahdollista suunnitella, koska ei voi visualisoida asioita). Pystyn johtamaan tähän myös (virhe?)ajatukseni siitä, että taiteellinen urani on pelkkää teeskentelyä: mä vain keksin asioita enkä oikeasti näe niitä. Kirjallisessa ilmaisussa se vielä menee, mutta olisi jo liian paksua alkaa tehdä kuvia tai esityksiä (joita muuten molempia teen, mutta en toki yksin). Mähän olen miettinyt, että pitäisikö mun alkaa kutsua itseäni kuvataiteilijaksi. Sehän olisi ihan relevanttia, kun kuitenkin T:n kanssa tässä nyt juuri olen täyttämässä HAMin yläkertaa ja silleen ympäriinsä biennaaleissa ja hommeleissa rampattu. Mutta kun ei ne kuvat tule minusta aidosti, en ole niitä saatana nähnyt, en taiteile kuvilla. Jos joku tietää, millä tavalla kuviennäkökykyä voi parantaa (muulla kuin huumeilla), niin kertokoon.\n– Viikonloppuna naisklovnifestareilla. Lapsi käy Hurjaruuthin tonttukoulua, siellä olemme ihailleet Punaisen helmen mainoksia. Lapsen kanssa katsottiin Hanna Terävän Balalaukku. Sitten ihmeteltiin klovnitohtoreita, jotka rallattivat, että puhdas pimppi ja punainen nenä. Sen jälkeen kävin vielä Hra T:n kanssa katsomassa Deanne Fleysherin Butt Kapinskin. Se oli todella osallistava, ennen esitystä sanottiin, että missään tuolilla ei ole turvassa. Mutta yleisö oli hyvin mukana. Oli yllättävän raikasta ja ihanaa, miten kaikki miehet maalattiin naisiksi ja naiset miehiksi. Fleysherin esityksessä oli siis henkilöhahmoja, kuten Oldman Levinsky ja monia seksityöntekijöitä (whhorors), jotka hän roolitti yleisön jäsenille. Yhdessä kohtauksessa kaikkien naisten (miesten) piti nousta ylös ja esittää ikkunassa miehiä houkuttelevia prostituoituja. Miesten (naisten) taas tuli tässä reagoida esittämällä käteenvetäviä johneja.\n– Tulin eilen Mikkeliin, kun Hra T:llä on huomenna täällä avajaiset. Ajattelin, että teen kaikkea, mutta olen vain kirjoitellut hotellihuoneessa, katsonut aivan loistavan Generation Wealth -dokkarin ja kommentoinut Innon Ullan kirjoittamaa esittelyä Rehabista. Olisin itse tehnyt toisenlaisen, mutta on melko luksusta, jos ei tarvitse itse kirjoittaa esittelyjä. Hetken ajattelin, että koko rekisteri on muutettava, mutta en minä tiedä, miten kirjoja markkinoidaan, joten hitot siitä. Sen sijaan innostuin googlaamaan vanhoja hassuja arvioita. Esa Mäkinen sanoi 2011 Hesarissa Huorasadusta: ”Koko teos on kummallista sekoilua, tekstin väärinkäyttöä ja kunnianhimoista kirjallista pyrkimystä.” (Ilmeisesti tämä oli kehu.) Lasse Koskela (rauha hänen sielulleen) puolestaan valitti Parnassossa: ”Typerässä huumorissa kukkii moralisoivan maailmanparantamisen henki.” (Se ei tainnut olla kehu.) Typerä huumori ftw.\nNyt tämän banderollin tilalla lukee “EI JÄÄMEREN RATAA”. Ja sama pohjoissaameksi.\n– Tyyppi, jonka kanssa teen töitä, on nero. On jännää, miten voi samalla rakastaa toista ihmistä niin paljon, mutta olla myös vähän ärsyyntyneen kateellinen siitä, että se on niin taitava ja sitten myös tuntea erinomaista lesoutta siitä, että se haluaa työskennellä mun kanssa.\n– Liimasin eilen tekokynnet käsiini, ne on niin pitkät, että on vaikea kirjoittaa. Tekee myös mieli kosketella niitä koko ajan ja naputella. #ihmisluonto\n– Tänään Hra T:n kuratoiman Vuostá! Vastaan! -näyttelyn ja Häiriköt-päämajamuseon avajaiset! Kyllä ei mikään pidä niin maan pinnalla kuin mun seura. Lääväytin hotellihuoneen saman tien ja eilen vein meidät puoleksi tunniksi Mikkelin Sokokselle miettimään myyjän kanssa, että mikähän mun kelpuuttama shampoomerkki auttaisi päänahkani hilseilyyn. Ei pääse yletöntä hypeä syntymään. Hra T -raukka. Eilen katsottiin Purgen prequel, The First Purge, joka yllättikin poliittisuudellaan. Pelkään ja uskon, että elokuva antaa erittäin hyvän käsityksen Yhdysvaltain vallitsevasta rasistisuudesta ja siitä, millaiset asenteet vallankäyttäjiä liikuttelevat.\nMikkelin taidemuseo sijaitsee sopivasti kauppakeskuksessa.\nYksityiskohta Suohpanterrorin kollaasista.\n– Eilen Heli HAMilta soitti klo 15:06, että ooksää täällä. En ollut, vaikka olin vielä erikseen luvannut hoitaa markkinointipalaverin. Onneksi skype. Saatoin tosin huutaa kaikki kommenttini. Olin kuitenkin tavallaan on it, koska tein Nuppukirjan oikolukua. Eilen illalla tekstailin Pauliina F:n kanssa kalojen kutemiskäytännöistä, että sain yhden kuvatekstin oikein.\n– Maanantaina Tarja soitti mulle, Rehab pitäisi saada taittokuntoon heinäkuun loppuun mennessä. Se saa tilanteen näyttämään siltä kuin olisi jotenkin älyttömästi aikaa, mutta heinäkuussa työnteon mahdollisuudet ovat perinteisesti varsin vähäiset. Ja lapsettomalla ajalla olisi kiva hoitaa kuntoon syksyllä Kalmariin menevän Naudan historian museon asiat.\nNautin tällaisen tekstin lukemisesta.\n– Luin Tervetuloa jäteyhteiskuntaan! -kirjan, olisin halunnut päästä vielä syvemmälle jätteisiin, mutta tämäkin inspiroi. Rehabin piti alun perin kiertää jotenkin synnin ja saastan aiheissa ja jännitettäkin kovasti ajattelin tutkia, mutta perustavaksi tutkimuskysymykseksi siihen on nyt muodostunut jotakuinkin, miten olla suhteessa tavaroihin/artefakteihin/ylijäämään ja myös omistamiseen ja luopumiseen, ehkä myös uhraamiseen.\n– Luen Toni Morrisonin Luoja lasta auttakoon. Ihmeellisen sama tematiikka kuin siinä Marjo Niemen Kaikkien menetysten äidissä.\n– Käyn TAAS läpi Epäihmisyyden museon materiaaleja. Päiväni murmelina.\nMutta onhan se nyt tosi hieno. Tässä Taipein editio.\n– Käyn Innolla markkinointipalaverissa. Valmistaudun kuuntelemalla Areenasta podcastia kulkutaudeista (vitsi). Mulla ei oikeasti olisi minkäänlaista tulevaisuutta missään muussa kustantamossa. Olen välillä aika vaativakin sinne suuntaan ja vaikka ei ehkä uskoisi, niin saatan olla meileissä jopa hieman kärjekäs, mutta arvostan valtavasti sitä aktiivista neuvottelua, jota saan käydä heidän kanssaan. Mutta sitähän en siedä, jos päätöksiä tehdään minulta kysymättä (yhä uudestaan palaan ihmettelemään kuulemiani kertomuksia siitä, että kirjailija ei vaikuta kansiensa suunnitteluun mitenkään). Aijun suunnittelema kansi on myöskin valmis ja olen siihen oikein tyytyväinen. Siinä näkyy nyt barokki, tavarat ja Itämeri. Lisäksi sain tahtoni läpi siitä, että saan markkinointimatskuksi kaikki valitsemani 13 Veldan ottamaa kuvaa.\n– Lukaisin Joyce Carol Oatesin Kosto – Rakkaustarina. Kirja olisi ehkä jäänyt kirjastoon, jos olisin tsekannut alkukielisen nimen (Rape, A Lovestory). Emmä tiedä. Hienosti kirjoitettu teos kyllä ja kiinnyin yllättävän paljon henkilöhahmoihin. Lopun kerronnassa tuntuu tulevan kiire ja siellä jää isoja aukkoja, mutta mitä väliä juonella on. Varmaan kirja oli ”tärkeä”, koska toki epäoikeudenmukaisuudesta pitää puhua ja kirjoittaa. Mutta olihan se myös masentava ja vahvisti taas narratiivia, jossa raiskaus on äärimmäistä fyysistä väkivaltaa ja uhri lähes kuolee eikä fyysisesti tai henkisesti selviä koskaan. Niinkin voi olla. Mutta voi olla niin monilla tavoin toisinkin, ja niin kauan kuin ne toisenlaiset kertomukset jää marginaaliin, niin niitä ei ehkä mielletä raiskauksiksi ollenkaan.\n– On hieman epäuskoinen olo ollut tässä viime päivät. Että näinkö tää nyt menee. Meillä on avajaiset kolmen viikon kuluttua. On tietyllä tavalla huikeaa ironiaa siinä, että tekee uutta, tuloillaan oleva ihmisyyttä käsittelevää teosta, ja samalla jokin aivan muu on tuloillaan ja paneekin kaiken uusiksi. Toisaalta juuri tällaisessa tilanteessa sitä uutta (dominoivasta länsimaisesta ihmiskäsityksestä, libertaristisesta individualismista ja ties mistä egosentrisyyttä korostavista ”tieteellisistä” teorioista poikkeavaa) ihmisyyttä tarvitaan. Ja mä uskon, aion ja haluan uskoa, että tässä tilanteessa välttämättä ne ei oo ne ihmisvihamieliset populistivoimat, jotka kaappaavat tilanteen haltuun. Päinvastoin tämä voi oikeasti jopa toimia vastavoimana niille, koska ne niiden keinot eivät nyt auta. Rasismi ja ksenofobia eivät ehkäise virusta, joka on jo levinnyt ihan ”meidän” oman ristiin rastiin matkustelun takia (paitsi ihmisten, myös tavaroiden!). Sen sijaan, ja tämä koskee nyt mahdollisesti vain paikkoja, joissa on hyvä perusturva, kuten Pohjoismaat, voi jopa nousta esiin hienoista solidaarisuutta. Että ei ajatellakaan, että no mut ei sil oo väliä, jos mä saan jonku yskän. Vaan otetaan vastuu muista ihmisistä, joille se voikin olla hengenvaarallista. Tämä tietysti edellyttää tosiaan sitä perusturvaa ja yhteiskuntaa, jota ei ole rakennettu sen varaan, että on pakko kiivetä toisten päälle, jos haluaa selvitä. Toivon, että tämä nostaa (sosiaali)demokraattisia liikkeitä maailmanlaajuisesti, saa ihmiset tajuamaan, että perusturva, esim. maksuton sairaanhoito pitää kuulua kaikille. Toki sitten meillä on kiva esimerkki Kiina, jossa hallinto on sen muotoinen, että ihmisten liikkumisen rajoittaminen ei ole mikään muu kuin logistinen yksityiskohta, tuo tehokas totalitarismi… Ja sitten taas kun miettii, miten järjestäytyneet yhteiskunnat selviävät tällaisesta kriisistä, niin samaan aikaan Välimerellä on käynnissä jotain monin verroin hirveämpää. Voi kun se solidaarisuus kasvaisi niitäkin ihmisiä kohtaan. Ymmärrys siitä, että ne ihmiset eivät uhkaa rauhaa täällä, vaan jotkut aivan toiset asiat. Eilen luettiin taas kerran lapsen kanssa Todd Parrin Rauhakirjaa. Ehkä ekaa kertaa mulle nousi vahvana se ajatus, että rauhaa todellakin pitää puolustaa. Sehän on ihan hullua, rauhan kuuluisi olla perustila. Olen sitä sukupolvea, jolle rauhanliike on vieras, koska sota on ajallisesti tai maantieteellisesti sen verran kaukana. Mutta just rauhanliike ja solidaarisuus tuntuvat nyt valtavan tärkeiltä, tietysti siinä rinnalla oikeuskysymykset myös, jotka on ehkä mun sukupolven aktivismissa enemmän esillä. Nyt pitäisi vaan olla ihan vitun humaani. Ja humaani sanan parhaassa mahdollisessa merkityksessä. En oo kyllä varma, onko humaani edes oikea suomen kielen sana.\n– Elämä kuitenkin jatkuu, samoin mun horinat. Käytiin eilen lapsen kanssa katsomassa Hurjaruuthissa Poika ja varis -esityksen ennakko. Maura oli tehnyt äänet ja sain bongailla otteita vanhoista töistä, siellä oli mm. Kananmunaloton lottomunien pyörinnän ääntä ja Nautamuseon lintujen sirkutusta. Lasta tanssillinen ilmaisu hieman arvelutti, ihmetteli, mikseivät esiintyjät puhuneet. Hankala minunkin tietty uskottavasti selittää, että puhe on yliarvostettua, kun miettii, mitä itse teen. Lopun osallistava hiilipiirroshetki oli kiva paitsi sen jälkeen voi olla vaikea enää päätellä esitys, note to self. Ja vanhemmat ehtivät mennä someen.\n– Nuppukirja ja Bud Book ovat painossa, samoin Museum of Nonhumanity -kirja. T on vääntänyt videon miltei valmiiksi, se on hieno. Nyt jännätään, tuleeko avajaiset. Heli vihjasi taannoin, että Gilbert ja Georgehan lauloivat avajaisissaan itse, että miten ois, jos ei muuta esiintyjää saada paikalle. Mutta ehkä joo… Koronavirus, Afrikan sarven heinäsirkkaparvet, meitsin laulu. Siinäpä sitä vitsausta.\nEipä unohdeta myöskään ilmastokriisiä. Talven ainoa lumiukko, lapsi rakensi kun kävimme Saparomäessä.\n14.2.2020 / Laura Gustafsson / Ei kommentteja artikkeliin Työpäiväkirja 46: Viinaa, miehii, naisii\n– Filippiineillä purkautuu tulivuori. Katselen kuvia ja mietin, miten hirveän banaali tämä meidän (täällä lännessä) kulttuuri on. Savua ja salamoita ja tuhkan peittämä kaupunki ja siihen ei voi suhtautua muutoin kuin että jaahah, toivottavasti ketään ei satu. Ehkä kokemus paikan päällä olisi subliimimpi. Jotenkin kun koko maailma on näytöllä ja mukamas selitetty, niin kaikesta katoaa suuruus ja pyhyys eikä meillä ole edes jumalauta tabuja paitsi jotkin oman ruumiin eritteet eikä juuri nekään. Onneksi on ja tulee erilaisia tapoja hahmottaa maailma ja tutkimus ja päästään ehkä taas siihen, että ei tää nyt ollutkaan niin simppeli kuin mihin tässä muutaman tuhannen vuoden tuumailussa päädyttiin.\n– Terike oli täällä viikon. Nyt olen aivan voipunut ja kipeä (kipeys ei hänen ansiotaan). Meillä oli hyvä työviikko, saatiin ihan saatanasti aikaan ja aloitettiin myös Becomingin editointi (toisin sanoen T aloitti, koska minä en osaa). Koottiin kässäriä ainakin puoleenväliin saakka, käytiin HAMilla kahdesti, duunattiin Jäämistön (kuratoimamme näyttely HAMin kokoelmasta) ripustussuunnitelma ja päätettiin, millaiset istuimet Becomingin tilaan tulee (tämä vei yllättävän paljon aikaa). Lisäksi kuvasimme Sonya Lindforsin ja Eija-Liisa Ahtilan haastattelut, jotka olivat hienot. Eija-Liisa puhui siitä, miten toisenlaista esittämisen tapaa, ei-ihmiskeskeistä esittämisen tapaa, on miltei pakko lähestyä pala palalta. Ei voi suoraan hypätä syvään päähän. Ja kuvan on säilyttävä tunnistettavana yleisölle, joka koostuu kuitenkin ihmisistä.\n– Sain taas äänittää. Maura lainasi omaa nauhuriaan, koska koin oloni sen kanssa varmemmaksi kuin OE:lta lainaamamme, jonka Kristo oli pelastanut roskikselta. Maurankin laitteessa oli mennyt jokin mönkään (minun sitä käyttäessäni). Maura tutki tunnin ajan Zoomin manuaalia netistä, hermostui ja alkoi painella täysin sattumanvaraisesti kaikkia kojeen nappuloita ja katso: vika korjaantui. On kyllä onni työskennellä ammattilaisten kanssa.\n– Nuppukirjan käsikirjaosuus, johon on kerätty haastateltavien vastaukset erilaisiin miten-kysymyksiin (miten syödä, miten rakastaa, miten kuolla, miten taistella jne) on koossa, muutamia käännöksiä lukuunottamatta. Jos rehellisiä ollaan, epäilin vakavasti, saammeko tässä kaikessa tohinassa kirjaa valmiiksi näyttelyn avajaisiin (se kuitenkin on vähän sellainen ekstrajuttu), mutta kyllä se perkele taitaa tulla. Toki tähän vaikuttaa meidän törkeän hyvä graafisen suunnittelun jengi Tstolta. Jos jotkut pystyy tekemään nopeasti hyvää, niin he.\n– Käytiin viime viikolla katsomassa Leea Klemolan Arktiset leikit Espoossa. Pitkästä aikaa oli kivaa nähdä oikein ns. perinteistä teatteria. Ns siksi, että en tiedä, voiko Leean tekemisiä kutsua perinteiseksi millään mittapuulla, niissä on aina sellainen hyvin syvä omalaatuisuus ja ne rakentavat ihan omaa perinnettään. Mutta ääh puuh, onko se n-sana ihan vitun pakko tunkea mukaan. Samaa mietin tänään jotain Hesarin (rasismia, sen hävittämistä koskevaa) kolumnia lukiessa. Ei se nyt hirveästi auta, vaikka siinä olisi lainausmerkit ympärillä. Eikä auta myöskään, vaikka se sanottaisiin rasismia vastustavassa kontekstissa. Ei auta mikään. Joillain sanoilla vaan on liian suuri taakka. Sepä onkin tavallaan hienoa sanoissa, että ne voivat kantaa niin paljon merkityksiä. Mutta se on myös kammottavaa niissä ja edellyttäisi vastuuta käyttäjiltä. Ihmiset aina keksivät hienoja juttuja ennen kuin osaavat käyttää niitä. Uskomaton laji.\n– Olen tehnyt viime päivät Nuppukirjan toimitustyötä. Kirjojen toimittaminen on kyllä aikamoista säätöä, varsinkin kun mukana on 37 ihmisen haastattelut. Enkä ole edes mitenkään yksinäni tätä säätänyt, Terike on myös tehnyt ja HAMin Petronella on ollut aivan loistava oikolukija/toimittaja, varsinkin englanninkielisten tekstien kanssa, kadehdittava kielentaju. Tosin yhtenä aamuna naureskelin, kun hän ja kääntäjämme Mike olivat käyneet edellisiltana meilinvaihtoa siitä, käytetäänkö jossain yhteydessä sanaa porous vai ei (huom. siis ei liity poroihin ja porouteen). Se tarkoittaa huokoista, minkä tarkistin ennen kuin toivotin heille very porous day. Niin Nuppukirjanhan on määrä ilmestyä sekä suomeksi että englanniksi. Tämä luonnollisesti on tuplannut toimitustyön määrän\n– Yksi niistä monista asioista, joihin Becomingin tekeminen on tuonut mulla syvyyttä on ruuantuotanto. Olen ollut luomuosuuskunta Oma maan jäsen pari vuotta. En tajunnut liittyessäni, että pitäisi tehdä muutakin kuin vain maksaa ja käydä noukkimassa ruokakassinsa. Enkä olekaan tehnyt mitään muuta, en ole osallistunut millään tavalla. Kävimme Becomingia varten Oma maan tilalla Tuusulassa haastattelemassa Ruby van der Wekkeniä, joka on siis QUEEN, googlaatte jos ette usko. Hän puhui siitä, että ruoka on systeemin muutoksen ytimessä. Että sillä, jolla on valta ruuantuotantoon ja myös veden hallintaan, on valta myös kaikkeen muuhun. Siksi Oma maan tapainen viljelyosuuskuntatoiminta on paljon muutakin kuin sitä, että mietitään, mitä olisi kiva kasvatella. Se on Rubyn sanoin Utopian practice, keino harjoittaa utopiaa konkreettisesti, koska siinä maa ja sitä kautta ruuan kasvatus ovat ihmisten omissa käsissä. Ja nämä ihmiset saavat ja joutuvat toimimaan yhdessä ja harjoittamaan radikaalia demokratiaa keskenään ja se on vaikeaa, mutta siitä siinä on kyse, sen vaikeuden kanssa olemisesta, siellä tapahtuu se muutos ja liike. Olen ajatellut, että kesän lopulla sitten KUN saan Rehabin pois käsistäni, menen Tuusulaan tonkimaan ja keräämään ja opettelemaan.\n– Kirjoitin Niin&Näiniin esseen subliimista. Ensin kirjoitin ihan toisenlaisen tekstin taiteen harjoittamisen biologisesta puolesta, mutta en ollut tyytyväinen siihen. Haluaisin kirjoittaa vielä kolmannen paremman. Yllättävän usein mietin yllättävän vähän sitä, mitä lukijat nyt ajattelevat (minusta!!) kun joitain esseitä tai kolumneja tms johonkin tyrkin. On vähän absurdia, että nyt Niikkarin kohdalla ryhdyn näin itsetietoiseksi, sillä ei kuitenkaan taida olla mikään hillittömän suuri lukijakunta. VAIKKA PITÄISI OLLA, se on tosi upea julkaisu.\n– Hra T on aina valtavan avulias kun tarvitsen mitä tahansa aineellista tai humanitaarista jeesiä töihini. Mutta tällä avulla on hintansa. Hän suunnitteli vastamainoksen huuhaaterveysmarkkinoinnista ja tarvitsi siihen mallia. No, jos olen esiintynyt jo poliisina, niin miksi ei sitten terveysguru Carmen Mansikkinakin. Hauska havainto oli se, että kaikki nämä vuodet mun sisällä on piillyt henkilö, joka voisi olla minkä tahansa kotimaisen naistenlehden kannessa. Että nyt voin aidosti sanoa, että en vaan ole halunnut olla se henkilö. Ja tiiättekö valokuvahymyn pitää olla niin leveä, että se oikeesti sattuu ja tuntuu, että ei pysty venyttämään naamaa siihen asentoon. Mutta kuvassa se näyttää tosi hyvältä. Ehkä tässä on jotain sellaista, mistä juttelimme yksi päivä Pedron kanssa. Että aina on olemassa se vaihtoehto, että vetää kissamaskin päälle. Mutta se pitää sitten ownata. Ja mä en ole varma, olenko vielä luonut omaa kissamaskiani ja ownaanko sitä. Vai ovatko nämä kirjoitukset se kissamaski? Nythän on siis valtavan trendikästä se, että muka kerrotaan hyvin yksityisiä asioita, annetaan intiimiyden vaikutelma, mutta se tehdään voitontavoittelun vuoksi. No, mun toiminnasta on kyllä voitontavoittelu kaukana. Syytän siitä isääni, joka on aina ollut sitä mieltä, että jos on niin etuoikeutettu, että voi tehdä työkseen sitä, mitä rakastaa, niin sitten siitä ottaa vain sen verran rahaa, että saa kulut katettua ja tulee jotenkuten toimeen (mä tulen kyllä valtavan hyvin toimeen omasta mielestäni).\n– Eilen kirjoitin Rehabia, siinä alkaa olla kaunis rakenne, joka on fragmentaarinen mutta silti selkeä. Siis selkeä sillä ehdolla, että hyväksyy, että nyt tähän tuli joku toinen tyyppi kertomaan jonkun asian ja se kertoo sen jossain toisessa ajassa myös kuin edellinen.\n– Aloin lukea Kukka Rannan ja Jaana Kannisen kirjaa Vastatuuleen. En voi pitkiä pätkiä lukea, kun tulen niin vihaiseksi siitä, mitä Suomen valtio ja yritykset sen tuella ovat Saamenmaassa tehneet ihmisille ja luonnolle.\n– Pehmee-podcastista oli tullut toinen tuottis. Vissiin tokassa jaksossa Meriam ja Caro puhuivat muodista ja kivijalkakaupoista, nauroin kohtuuttomasti, kun toinen sanoi: ”Siis mitä täs lukee, sä oot kirjoittanut tähän puujalkakauppa.” <3 (Myös: välilihatila.)\n– Käytiin lauantaina katsomassa Teemu Mäen ja Maija Nurmion tanssiteos Eliane. Tietysti mulla oli mielessä viimeksi Teemulta näkemäni Jouluevankeliumi, jonka lopun tanssiosuutta en rakastanut. Tässä teoksessa oli kuitenkin oikea koreografia ja katsominen oli miellyttävää, siinä oli nyansseja ja tanssissa oli myös jännitettä. Nykytanssi on vähän hassu laji, kun sehän voi näyttää siltä, että no mitäs, sen kun pylleröidään menemään. Mutta kun se ero pylleröinnin ja oikean välillä on sitten erittäin helppo nähdä. Joka tapauksessa esitys oli oikein nautittava. Alun videotyökin oli hieno. Tosin esityksen jälkeen avecini Anna huomautti, että ei oikein nähnyt yhteyttä teoksessa käsitellyn Utoyan joukkomurhan ja oman kehon kuolevaisuuden kohtaamisen välillä: kuoleminen ja tappaminen ovat aivan eri asioita. Mun mielestä tämä huomio oli valtavan hyvä! Mutta useinhan sitä taiteen kanssa puljatessaan yhdistää vaikkapa kaksi eri teemaa, jotka molemmat mietityttävät ja kiehtovat juuri sillä hetkellä, eikä niiden yhteyttä sen enempää mieti. Keskustelu ennen esityksen alkua: ”Niin miten se sun ejakulaatiojuttu?”\n– Luin äskettäin Liv Strömqvistin Kielletyn hedelmän. Suosittelen ihan jokaiselle.\n– Voi vittu. Nyt se meidän kääntämä värssykirja tuli painosta. Olin laittanut siihen dokkariin, johon kirjoitimme käännöksen, että ”Suomentaneet Nti Laura ja Herra T” ja tämä oli sitten päätynyt lopulliseen painokseen. Mmm.\n– Terike editoi nyt Becomingia. Se on nero. Mulla on sellainen olo kuin isällä synnytyssalissa. Kun en voi tehdä mitään hyödyllistä Tosin mun ei tämän mannertenvälisyyden ansiosta tarvi ottaa mitään fyysistä palautetta vastan.\n– Mua haastateltiin liittyen selfieihiin (miten helvetissä taivutetaan). Olin vähän yllättynyt (ja loukkaantunut!) tästä. Että en kai mä nyt niin hirveästi niitä kuvia itsestäni joka paikkaan tunge (myöhemmin selviää, että Timo K. Forss oli vinkannut minut toimittajalle). Hyvä keskustelu.\n– Haastattelen taas Leoa, tällä kertaa Käpylän kirjastolla. Leo haluaisi puhua vain ”tärkeistä asioista” (ilmastokriisi, hyvinvointivaltio), mutta pakko meidän on puhua myös hänen elämäntarinastaan. Kirja kuitenkin on vähän niinku muistelmat.\n– Onkohan autofiktio erityisempää ja kiinnostavampaa silloin, kun sitä tekee joku muu kuin valkoinen heteromies, koska me tiedämme jo aivan riittävän hyvin, millaista valkoisen heteromiehen elämä ja kokemus ovat? (Tää huomio oli nyt samanlainen kuin ne typerät ”nokkelat” huomiot Imagen vikalla sivulla aina.)\n– Luen Marjo Niemen Kaikkien menetysten äitiä. Tosi hieno. Ihanan näyttämöllinen, voisi vaikka suoraan läjäyttää teatteriin, mutta toimii romaanina myös. Aihe on niin kauhea, että ahdistus siinä kyllä nousee lukiessa, vaikka omat issuet on aika hyvin tullut käsiteltyä. Kaikille joilla on häpeän tai kiintymyssuhteiden saralla mitään kipeää, kirja voi olla jopa terapeuttinen. Jännä: minähenkilön puhekieli yhdistettynä siihen, että hän on varastolla töissä, rakentaa aika vahvat oletukset siitä, mikä hänen vaikka sosioekonominen asemansa tai luokkansa on. Tällä teoksellahan ei ole mitään tekemistä minkään autofiktion kanssa, mutta vaikka olisikin, niin todella isosti tuo henkilön tilanne ja tapa puhua etäännyttää hänet kirjailijasta. Ja kirjailija voisi tässä yhteydessä olla kuka tahansa, ei nimenomaisesti Marjo. Kirjailijalle ikään kuin aina olettaa jonkin suht korkean statuksen ja ison henkisen pääoman. Ikään kuin puhekielellä toimiva henkilö olisi automaattisesti matalalla. Mä muuten inhoan sitä, että romaaneissa tai draamassa varakkaat ja hienostuneemmat ihmiset käyttävät kirjakieltä. Siitä tunnistaa, että ei ole kirjailija nyt tehnyt aitoa omaa havaintoa, vaan totutun kaavan mukaan mennään.\n– Keskiviikkona käytiin katsomassa lopputyöohjattavani Ella Kähärän Liikunnan ilot Takomossa. Olin ajatellut tekstiä enemmän esityskäsikirjoituksena (enemmän materiaalina), mutta esitys näyttikin sen mulle takautuvasti näytelmänä. Nätisti siirtyi näyttämölle kyllä kaikkineen. Aina voisi tiivistää, mutta siis todella ihanat esiintyjät vetelivät pitkät tekstimassat kiinnostavasti. Ainoa, mitä mietin, oli surun esittäminen näyttämöllä. Se on yhtä vaikeaa kuin seksin ja tappamisen esittäminen. Oikeat tunteet tuntuisi sopivammalta esittää kätkemisen ja poissaolon kautta. Tästäkin huolimatta Liikunnan iloissa tuntui, että ohjaus täydentää ja komplementoi (???) tekstiä ja teksti antaa tilan ohjaajantaiteen toteutumiselle.\n– Takomolta hipsimme Kaapelille Saara Särmän, Rosa Meriläisen ja Johanna Vehkoon Feministiseen kiroiluiltamaan. Nauratti kyllä kun Johanna sanoi, että niin, itse asiassa hänen kohdallaan on totta se, että mitään ei saa enää sanoa (kutsuu rasistia rasistiksi -> saa tuomion). Kuinka ollakaan Rosa suostutteli minut ja Hra T:n myös kiroilemaan lavalle. Mä valitin siellä siitä, kun oltiin juuri käyty Jani Leinosen avajaisissa ja mua vitutti, kun siellä olin ihan nobody eikä kukaan tiennyt, kuka olen tai että olen relevantti. Ja sekin vituttaa kun haluaa jotenkin tulla nähdyksi taiteilijana ja tunnustetuksi, vittu jonkun toisen ihmisen avajaiset, mitä saatanaa. Ja ikään kuin joku joskus tietäisi, kuka vittu mä olen. Ja sekin vitutti, että siellä sen taiteilijan, jolla on galleristi ja teokset myyvät isosti, niin siellä avajaisissa oli sitten tarjolla parasta tofua ikinä. Jjjuu. What a tragedy. Mutta sitten Hra T meni puhumaan (olinkin hänet esitellyt hyvin omassa puheenvuorossani, että on valkoinen hetero cis-mies, mutta silti tosi ok, TOSI ok, ja selittää paljon kyllä, mutta lopettaa, kun sanoo, että hiljaa) ja vittu mä rakastan sitä.\nOlisinpa parempi kuvaaja.\n– Torstaina oli Ninni Kairisalon avajaiset ja ihmettelin ääneen, miksei hän ole tehnyt mulle yhtäkään kantta. Aiju Salminen tekee mulle nyt kantta, mistä olen kyllä myöskin onnellinen. Ekat Aijun luonnokset olivat kyllä aika erikoisia, mutta sitten toka satsi meni jo paljon lähemmäs. Aijuhan teki Pohjan kannen. Antti Voimalta sanoi, että se oli kyllä hieno kansi, ei näyttänyt yhtään Innon kannelta. Into!!!!! Perkele. Tätäkin asiaa käsittelin ja sain Kuvittajat ry:n henkilöltä hienon katalogin, jossa esitellään suomalaisia kuvittajia ja graafikoita ja tämän kirjan minä vien kustantajalleni.\n– Perjantaina otin Velda Parkkisen kanssa markkinointikuvia. Oli kivaa ja tuli varmasti hyviä, vaikka rekvisiittana toiminut Maan ystävien järjettömän pitkä kaktus ei rakastanut siirtelyä. Veldan kanssa oli kyllä tosi miellyttävää kuvailla. Helsinki Biennaalia varten kun otettiin promokuvia, mua jotenkin hermostutti se silloinen kuvaaja ja näytän kaikissa kuvissa vihamieliseltä tai pelästyneeltä. Facessa tuli myös vastaan muisto Kodin Kuvalehteä varten tehdystä photoshootista. Päästin kuvaajan kotiini, jossa se arvosteli kaikkea mukaan lukien minua ja toimi kaikin puolin töksähtelevästi ja vitun tökerösti. Silloin olin niin nuori ja epävarma, että suhtauduin ymmärtäen/anekdoottina tähän ukkeliin, jolla selvästi oli jotain ongelmaa sosiaalisen herkkyyden kanssa (kertoi mm. ettei hänen kumppaninsa anna hänen lukea tekstejään, ”koska jotkut ihmiset ei kestä kritiikkiä”, ovatkohan vielä yhdessä).\n– Perjantaina käytiin myös Teakilla katsomassa lopputyöohjattavani Emil Kihlströmin Punchline. Mua nauratti, kun olin valittanut Emilille, että näytelmässä oleva ranskalainen kokki on superstereotyyppinen ja sitten esityksessä sanottiin jotain, että Jean on niin ranskalainen, ettei hän voi stereotyyppisyydelleen mitään. Jean oli aivan helvetin hauska hahmo ja verisine essuineen ja kertomuksineen siitä, ettei asiakkaat halua tietää, mitä he syövät, erittäin tarpeellinen tässä kuolemanpelkoaiheisessa teoksessa. Olin ilahtunut siitä, miten hienosti esitys oli onnistunut (Emil kirjoitti, ohjasi ja esitti yhden neljästä roolista itse). Tyylilajista en kyllä päässyt vieläkään selvyyteen. Se on vähän niin kuin komedia, mutta jotenkin liian itsetietoinen ja toisaalta herkkä. Metakomedia? Postfarssi?\n– Piti ottaa selfie sitä selfie-juttua varten. Lähettelin niitä sitten toimittajalle perjantai-iltana puolenyön maissa, hmm.\n– Eilen käytiin todellakin katsomassa esitystä. Matilda Aaltosen ja Joel Teixeira Nevesin Voyeur Zodiakissa oli pitkäveteinen mutta erittäin antoisa esitys. Pitkäveteisyys oli tarkoituksellista, uskon. Tarkoitus oli nimenomaan saada kaikki olemaan läsnä. Alkupuoli oli pelkästään sitä, että yleisö oli vastakkain pleksin takana olevien esiintyjien kanssa. Esiintyjillä oli samanlainen katsomorakennelma, he eivät tehneet mitään ihmeellistä, katsoivat vain, liikkuivat jonkin verran. Tuli mieleen kauhea kokemus Berliinin eläintarhasta (jossa joskus jostain syystä kävin, oltiin Mikon kanssa matkalla ja mulla varmaan tuli tarve kohdata muita eläimiä), jossa tapasin gorillan tai oliko hän simpanssi, ihan sama, ihmisapina kuten minäkin. Kauhean kokemuksesta teki se, että meitä erotti pleksi ja mä pystyin näkemään koko hänen elonpiirinsä siinä ja se tyyppi vain katsoi mua ja mä olin vaan että niinpä, olen pahoillani. Mikä vittu ihmisiä vaivaa, että eläintarhoja vielä tänäkin päivänä. No, Voyeurissa ei ollut sitä ahdistavuutta, oli suht iso varmuus siitä, että nämä ihmisapinat elävät esityksen ulkopuolistakin elämää. Sitten kun tämä katsominen oli neuvoteltu, valot muuttuivat niin, että näyttämöltä ei enää nähnyt katsomoon. Esiintyjät muuttuivat tavallaan katseen kohteiksi, tavallaan pakenivat sitä suhdetta katsojaan. He reagoivat näyttämöä kiertävään lämpimään valoon ja riisuivat vaatteitaan. Lopuksi asetelma vielä käännettiin, katsomosta ei näkynyt näyttämölle, pleksissä heijastuivat omat kasvomme, mutta samalla tiesimme, että esiintyjät voivat nyt katsella meitä. On jännä, miten jokin voi samalla olla niin tylsää ja niin aivoja kiihottavaa.\n– Näiden taide-elämysten päälle kirsikaksi Antti Tuiskun Valittu kansa, Hra T rupesi sitä mulle soittamaan ja on kyl kova. Antti Tuisku on nero.\n“Laita se kissa nyt siihen.”\n– Käytiin eilen Kiasmassa, minne meneminen oli mulle tosi vaikeaa, koska olin parkkeerannut itseni Sokoksen sisustusosastolle. Ennen kuukautisia mulle tulee kontrolloimaton tarve laittaa kotia. Niin siellä Sokoksella sitten katselin joitain lokerikkoja (niitä myydään myös Marie Kondon verkkokaupassa) ja olin silleen, että mä tarvin niitä ja tässäkin tällainen mikä tämä on ooh siihen laitetaan vessapaperit jooooo ai eiku talouspaperi no vielä perempi ja mikäs se tossa on alennuksessa tollanen saatanan härveli sen vois ripustaa kattoon KYLLÄ.\n– Niin se Kiasma. Mähän jo aiemmin täällä valitin Kiasman Coexistence-näyttelystä. Mutta nyt ehdin katsoa siellä enemmän niitä kiinnostavampia juttuja. Ja sitä voikukkapilliteosta oli pantu ehkä pikkuisen hiljaisemmalle. Marja Helanderin videotyö oli vangitseva (Rinneradion musiikki?). Ja nabbteerin näyttely oli myös aika ihastuttava, siinä oli sellaista lapsenomaista meininkiä, että tehdään valtavan intensiivisesti ja täysin omilla ehdoilla. Tykkäsin myös siitä, että paikkasidonnaisuus oli onnistuttu tuomaan jopa tällaiseen kliiniseen instituutioon: vitriinissä oli näytteillä hyönteisiä, jotka eivät ole olleet tervetulleita Kiasman näyttelyyn.\nSergio Vegan työssä “papukaijat kertaavat omin sanoin Raamatun luomistarinaa”.\n– Hermostuttaa. Vaikea keskittyä mihinkään. Katson Becomingin videoita ja merkkailen aikakoodeja kässäriin. HAMilla kokous, tykkään niistä ihmisistä.\n– Saan ehdotuksen liittyen Pixelache-festariin. En ole ihan varma, mitä ehdotus pitää sisällään, mutta sanon joo.\n– Amos Rexissä tsekkaamassa Generation 2020. Tosi kiinnostavaa nähdä maailma parikymppisten silmin. Olen vanha. Tosi paljon videoita. Monien töiden olisin toivonut ottavan enemmän tilaa, jotta ajatukset olisivat päässeet pidemmälle. Kaipaan yhä enemmän kokonaisuuksia enkä osaa nauttia yksittäisistä jutuista.\n– Tyttäreni on nyt tosissaan löytänyt fanittamisen Frozen 2:n myötä. Onneksi valinta kohdistui näin eikä esim. JVG:hen tai johonkin, missä kimitetään. En ole vielä itse nähnyt jatko-osaa, mutta soundtrackia kuuntelemme maanisesti. Tyttäreni on muuten oppinut kirjoittamaan. Hän oli päiväkodissa kirjoittanut pitkän lahjalistan (!?!?) syntymäpäiväänsä ajatellen. Varhaiskasvattaja totesi, että hienosti kirjoittaa, ei oo kauas omena puusta pudonnut. Aattelin, että sepä kiva, että tietää, mitä mä teen työkseni. Mutta. Saattoi sittenkin liittyä siihen, että lapsella on ollut Frozen-tarrat päiväkodissa koko viikon äidiltäni tulleessa minigrip-pussissa, jossa lukee perslilja.\nKissa katsoo lintuvideota.\n30.12.2019 / Laura Gustafsson / 1 kommentti artikkeliin Työpäiväkirja 45: “Haluaisin voittaa Finlandian, mutta harmi kun en ole riittävän hyvä kirjoittaja”


Kehittämistyö on tärkeää kirjastolle | Kouvolan Sanomat\n16 päivää sitten 43\nMaakuntakirjastotoiminta tai sen tehtävän siirtyminen ei tarkoita kaiken kehittämisen siirtymistä jonnekin muualle. Kouvolalla ja kaikilla Suomen kirjastoilla on oikeus kehittää tomintaansa asukkaitaan kuullen nyt ja jatkossakin. Kehittämistä tehdään todella paljon ihan perustoiminnassa, jotta kirjastojen palvelut, aineistot ym mahdollisimman hyvin palvelevat kaikkia asukkaita. Nyt on kyse erikseen laissa määritellyistä tehtävistä, johon ao. kirjasto saa valtionavustusta. Jokaisella kirjastolla säilyvät lisäksi ns. perustehtävät ja niiden kaikenpuolinen kehittäminen. Ja jokainen kirjasto/kunta päättää itse omasta toiminnastaan kuten tähänkin asti. Lisäksi muistetttava, että edelleen on jaossa vuosittain avien kehittämisavukset, lähes 3 miljoonaa, ja niitä voivat hakea kaikki kirjastot.\n17 päivää sitten 57\nMaakuntahallinto kun tulee, vaikutusvalta täältä Kouvolasta siirtyy muualle..heh, jos sitä nyt koskaan on ollutkaan. Kymenlaakson liitonkin vois lopettaa, ei ne oo kirjastoista kiinnostunnu, ne kallispalkkaiset pomot. Kepu vaan tykkää hallintohimmeleistä...koskahan puolue keksii vaatia maaherroja takaisin, tai maalaiskuvernöörejä. Kirjastolaitos pitäis pitää Kouvola omana hommana. Nyt toimii hyvin. Kyytikrjasto on hieno laitos. Varmaa tulee kepulikeksintö ja pikapäätös. Mietitään sitten taas mitähän tuli tehtyä........ kirjastojen määrä laskee, ei vaikuta herrojen toimintaan kunhan säästöjä tulee. Omakohtainen kokemus on, että lapsen pitää itse pystyä kirjastoon menemään.....\n17 päivää sitten 55\nSelvää Maakuntakunta keskuksen vääntöä, kaikki Lahteen.\n17 päivää sitten 63\nVähän, tai jopa enemmänkin vaikuttaa siltä, että opetusministeri Grahn-Laasonen vetää kotiinpäin, tyypilliseen kokoomuslaiseen tapaan. Kyse voi olla myös Keskustan maakuntauudistuksen vastatoimesta.\nIhmetyttää yhä enenevässä määrin Lindströmin ja Pakkasen hampaattomuus. Käytännön teot eivät kummoisilta näytä, jos sellaisia sitten juurikaan on.\nYksi huvittavakin piirre noissa päättäjissä on. Kyse on "metamorfoosista". Ennen vaaleja Make, sitten kansanedustaja Pakkanen, ennen vaaleja Jarppa, sitten ministeri Lindström. Sale lienee innoittanut moiseen luovuuteen.\nKaikki mainitut pyrkivät vetäytymään asemansa suojiin kun ihka oikeista asioista pitäisi peistä taittaa.


Tampere saa täyttää Näsijärven rantaa Vaitinarossa [Tampereen kaupunki - Tampereen kaupunki - Ajankohtaista - Tiedotteet - 2018 - Lokakuu]\n- Nyt täytyy perehtyä huolellisesti lupapäätökseen sekä sen ehtoihin, ja valmistella sitten työn aloittamista. Raitiotien suunnittelun kannalta on hyvä, että päätös saatiin, johtaja Mikko Nurminen toteaa.\nRaitiotien toista vaihetta suunnitellaan Pyynikintorilta kohti Lielahtea ja tulevan Hiedanrannan kaupunginosan keskustan halki Lentävänniemeen.\nLänsi- ja Sisä-Suomen aluehallintovirasto myöntää Tampereen kaupungille luvan noin 9 hehtaarin vesialueen täyttöön Näsijärven Hiedanrannassa. Lupa on voimassa toistaiseksi. Hakija omistaa hanketta varten tarvittavat alueet.\nLuvan mukaan nykytilanteen riskin johdosta, aluehallintovirasto katsoo tarpeelliseksi määrätä, että luvan saajan tulee täyttötyön ensivaiheena tehdä Vaitinaron rantaan pysyvä ja tiivis pohjaveden suojausrakenne, jolla Näsijärven veden ei-luonnontilainen imeytyminen pohjavesimuodostumaan estetään tai sitä rajoitetaan merkittävästi kaikissa olosuhteissa. Tällä tavalla pystytään poistamaan nykytilassa oleva pohjavesiriski.\n- Selvitykset todettiin riittäviksi, mikä on tietysti hyvä asia niin ympäristön kuin alueen jatkosuunnittelun kannalta, Hiedanrannan hankekehitysjohtaja Reijo Väliharju toteaa.\nRannan laajempaa täyttöä osana tulevaa Hiedanrannan asuinaluetta on myös suunniteltu.


BIGG BOSS ÄÄNESTÄ MARATHIA (ÄÄNESTYS VERKOSSA) | KILPAILIJAT | ELIMINAATIO - VIIHDE\nBigg Boss Äänestä marathia (äänestys verkossa) | Kilpailijat | Eliminaatio\nBigg Boss, joka on kaikkien todellisuusesitysten äiti, on järkyttänyt Intian television lattiat hindiksi, kannadaksi, teluguksi, tamiliksi, bengaliksi ja nyt myös marathiksi. Bigg Boss Marathin ensimmäisen kauden aloitti 15. huhtikuuta Bollywoodin suosittu elokuvantekijä ja näyttelyn isäntä. Mahesh manjrekar . Show näytetään Colours Marathilla joka maanantai - lauantai klo 21.30 ja sunnuntai-TV-lähetys on klo 21.\nJoka viikonpäivä esitys tuo esiin edellisen päivän tärkeimmät tapahtumat Bigg Boss Housessa. Viikonlopun jaksot keskittyvät isännän haastatteluun karkotetuista kilpailijoista.\nBigesh Boss Marathi- 1. kauden avajaisvaiheessa Mahesh teki mega-merkinnän näyttelyyn ja esitteli kilpailijat yleisölle sekä antoi vilauksen Bigg Boss -talosta katsojille. Talo on suunniteltu näyttelyyn Marathi-kulttuurin kanssa.\nKilpailijat saavat puhua vain marathiksi, koska mitään muuta kieltä ei saa käyttää Bigg Boss Marathi Housessa.\nIlman lupaa kilpailijat eivät saa poistua talon tiloista.\nPäiväaikainen nukkuminen ei ole sallittua talossa.\nKaverimiehet nimittävät kaksi kilpailijaa joka viikko, ja suurin ehdokkaiden joukko saa julkisen äänestyksen. Sitten tapahtuu katsojien äänestysprosessi, joka säästää heidän rakkaimman kilpailijansa häätöstä. Kilpailija, jolla on vähiten ääniä, saa häätö Bigg Boss Housesta. Loppuun asti selviytynyt talonmies saa Bigg Boss Marathi -tittelin.\nÄänestys verkossa Voot.comin kautta\nVaihe 1: Avaa www.voot.com selaimessasi.\nVaihe 2: Rekisteröi sähköpostitilisi antamalla vaaditut kirjautumistiedot tai rekisteröidy yksinkertaisesti Google- tai Facebook-tilillesi.\nVaihe 3: Kirjaudu sisään rekisteröidyllä tililläsi verkkosivustolle.\nmahesh babu -elokuvat hindilla\nVaihe 4: Kirjoita kirjautumisen jälkeen 'Bigg Boss Marathi Vote' oikeassa yläkulmassa olevaan hakupalkkiin.\nVaihe 5: Valitse kilpailija, jolle haluat äänestää, nimettyjen kilpailijoiden luettelosta, joka tulee näkyviin kuvien kanssa näytöllä. Napsauta Lähetä-painiketta säästääksesi suosikkikilpailijaasi häätöstä.\nOnline-äänestys Voot-sovelluksen kautta\nVaihe 1: Lataa Voot-sovellus omasta App Storestasi.\nVaihe 3: Kirjaudu sisään rekisteröidyllä tililläsi sovelluksessa.\nVaihe 4: Kirjoita kirjautumisen jälkeen hakupalkkiin ”Bigg Boss Marathi Vote”.\nTämä on yksinkertaisin äänestystapa, jota on aiemmin käytetty monissa todellisuusnäyttelyissä. Sinun tarvitsee vain soittaa vastaamaton puhelu yksilölliselle äänestysnumerolle, joka annetaan jokaiselle kilpailijalle, ja antaa äänesi. Annettu äänestysnumero on maksuton numero, mikä tarkoittaa, että se on yhteensä ilmainen vaihe.\nsalman ali intialainen idolitarina\nMene vain viestiruutuun, kirjoita kilpailijan koodi, jolle haluat tallentaa häätöstä, ja lähetä se Bigg Boss Marathi Vote SMS -numeroon.\nKaikki tässä Bigg Boss Marathi -kilpailijoiden äänestysprosessissa. Kaikenlaiset prosessia koskevat kyselyt ovat tervetulleita alla olevaan kommenttiosioon.\nBigg Boss Marathi -kilpailijat\nColours Marathi -kanava on valinnut 15 kilpailijaa Marathi- ja Bollywood-elokuvista sekä Hindi-TV-ohjelmista.\nNäyttelijä, koomikko Häädetty (2. viikko)\nEntinen toimittaja Häädetty (4. viikko)\nKomedia-näyttelijä Häädetty (1. viikko)\nTV-näyttelijä Häädetty (9. viikko)\nnia sharma pelkässä isässä ki dulhanissa\nNäyttelijä Vasen terveysongelman vuoksi (6. viikko)\nNäyttelijä Lähetetty salainen huone (3. viikko)\nHäädetty (5. viikko)\nNäyttelijä Wild Card -merkintä (5. viikko)\nVasen (7. viikko)\nElokuvan säveltäjä Villin kortin merkintä (6. viikko)\nHäädetty (7. viikko)\nSharmishtha Raut Näyttelijä Villin kortin merkintä (6. viikko)\nHäädetty (14. viikko)\nNandkishor Chougule Näyttelijä Villin kortin merkintä (7. viikko)\nHäädetty (12. viikko)\nmahendra singh dhoni avioliitto\nBigg Boss Marathi -äänestyssäännöt:\nTässä on joitain sääntöjä, jotka on pidettävä mielessä äänestäessäsi äänten laskemiseksi:\nHenkilön rekisteröidystä sähköpostiosoitteesta lasketaan enintään 1 ääni.\nEnimmäismäärän jälkeen annetut äänet katsotaan mitättömiksi.\nKaikki mainitun aikavälin jälkeen saadut äänet katsotaan myös mitätöiksi.\nÄäni lasketaan, kun se on saapunut asiaankuuluvan Internet- tai teleoperaattorin palvelimelle.\nKanavalla on kaikki oikeudet peruuttaa epätäydellisen tai sopimattoman käyttäjätunnuksen tai profiilin tuottamat äänet.\nBigg Boss Marathi häädettyjen kilpailijoiden luettelo\nkaksi Vineet Bhonde\n3 Rajesh Shringarpure (lähetetty salainen huone)\n5 Rajesh Shringarpure, Rutuja Dharmadhikari (pyydetty häätöä jonkin lääketieteellisen ongelman vuoksi)\n6 Ei eliminointiviikkoa\n7 Jui Gadkari, Sushant Shelar (häädettiin 7. kesäkuuta terveysongelman vuoksi)\n10 Ei eliminointiviikkoa\nyksitoista Usha Nadkarni\n14 Sharmishtha Raut (päivä 98 - kuudes paikka)\nKalen vuodet (päivä 98 - viides paikka)\nSai Lokur (päivä 98 - neljäs paikka)\nSmita Gondkar (päivä 98 - kolmas paikka)\nchandragupta maurya sony tv cast\nsurya etelä-intialainen elokuva kopioitu hindilla\nelämäkerta rajiv dixit hindissa\nnäyttelijä bhavana syntymäaika\nkuvia näyttelijä sai pallavista\ntanya sharma saath nibhana saathiya


Nuoret ja aikuiset, yhdessä osaamista hankkimassa Kirsi Malmstedt, Etelä-Savon ammattiopisto - PDF Ilmainen lataus\nDownload "Nuoret ja aikuiset, yhdessä osaamista hankkimassa Kirsi Malmstedt, Etelä-Savon ammattiopisto"\n1 Nuoret ja aikuiset, yhdessä osaamista hankkimassa Kirsi Malmstedt, Etelä-Savon ammattiopisto\n2 Nuorten ja aikuisten yhdessä oppiminen Reformi kannustaa yhdessä oppimiseen Yksi laki, jossa lähtökohtana osaamisperusteisuus ja asiakaslähtöisyys Yksi koulutuksen ja tutkintojen järjestämislupa Henkilökohtaistamisprosessi, joka koskee kaikkia ja joka soveltuu kaikille ammatillisen koulutuksen asiakkaille ja asiakasryhmille Säädetään osaamisen tunnustaminen koulutuksen järjestäjän velvollisuudeksi, keskitytään puuttuvan osaamisen hankkimiseen Yksi tapa suorittaa tutkinto: näyttö\n3 Nuorten ja aikuisten yhdessä oppiminen Työehtosopimusjärjestelmät tällä hetkellä hyvin erilaisia Mahdollistavatko ne uudenlaisen opettajuuden toteuttamisen? Oppilaitoksessa vallitseva käsitys nuorten ja aikuisen oppimisesta ja osaamisen hankkimisesta? Lainsäädäntö osin esteenä esim. Kuljetusalan perustason ammattipätevyys (280 h/140h)\n4 Esedussa edistetty 2009 alkaen Organisaatiorakenne Alan opettajilla yksi yhteinen esimies Alalla yhteiset opettajat Nuoria ja aikuisia osin yhdistetty samoihin ryhmiin Lähialojen tiiviimpi yhteistyö Tilaratkaisut Yhteiset oppimisympäristöt ja opetusvälineet säästävät resursseja Yhteiset työtilat yhteiset kahvipöytäkeskustelut uusien ideoiden syntyminen\n5 Esedussa edistetty 2009 alkaen Opintotarjontamalli Toteuttamissuunnitelmien pohjalta (syksy 2018) Yksi tarjonta ja ryhmien muodostuminen valintojen perusteella Etenkin: ytot, kortit, passit, yrittäjyys Opettajien erikoisosaamisen hyödyntäminen Vuosityöaikakokeilu alkaen Aikuiskoulutuksen liite vielä erikseen Mahdollistaa uudenlaista opettajuutta\n6 Yhteisöllisyys? Sitouttaminen? Opettajan / ohjaajan vastuu ja eteenpäin ohjaaminen Uudenlaiset pedagogiset toimintatavat (opiskelijan roolin muutos) Tiedonkulku tärkeässä roolissa (opiskelija- ope/ohjaajat- työpaikan edustajat) Oppimisen mahdollistaminen erilaisissa ja vaihtelevissa oppimisympäristöissä joustavasti ympäri vuoden Toimivat oppilashallinto-ohjelmat kaiken taustalla\n7 Miten toimii käytännössä? Nuorten ja aikuisten erilaiset oppimisvalmiudet? Pedagogiset ratkaisut? Opettajien valmiudet kohdata nuoret ja aikuiset opiskelijat?\n8 Nuorten ja aikuisten erilaiset oppimisvalmiudet? Ryhmän ajatuksia, Rantasalmi Nuorilta puuttuu työkokemus, mutta osaamista on harrastusten ja oman toiminnan kautta esim. digiosaaminen ja sosiaalisen median käyttö Aikuisilla vahvempi osaaminen työelämästä ja sen pelisäännöistä, voivat toisaalta kertoa siitä kokemuksia nuorille (mitä työelämä vaatii) Nuoret voivat olla epätietoisia tulevaisuuden työstään (motivaatio huono) tai sitten heillä on pienestä pitäen ollut haaveena tietty ala ja ammatti (tavoite selkeä) Aikuiset monesti alanvaihtajia tai vuorotteluvapaalla irrottautumassa omasta työstään eli heillä selkeä motivaatio opinnoille ja osaamisen hankkimiselle Nuorilla ja aikuisilla on erilainen oppimishistoria esim. oppimistyylit\n9 Pedagogiset ratkaisut? Ryhmän ajatuksia, Monesti epäilyttää voiko aikuisia ja nuoria opinoissa yhdistää? Oppiminen prosessina aivan sama ja monesti esteenä on opettajan kokemukset ja liika nuorten ja aikuisten eroavuuksien korostaminen. Yhdistämisestä on monella oppilaitoksella hyviä kokemuksia. Aikuiset ovat kenties tottuneet enemmän opettajajohtoiseen opettamiseen ja nuoret kenties ilmiöpohjaiseen oppimiseen. Oppimisprosessina ovat nykyisin enemmän työtehtäväkokonaisuudet, projektit sekä työvaltainen oppiminen. Opettaja on kysymysten herättäjä, oppimispolun ohjaaja ja valmentaja. Eli tarvitaan opettajuuteen selkeä muutos! Luovuus korostuu opintojen suunnittelussa ja siihen otetaan opiskelijat mukaan. Nuoret ja aikuiset henkilökohtaistamisen kautta kartuttavat tarvitsemaansa osaamista ja perustutkinnoissa osaamisvaateet ovat ihan samat, toisaalta erilaiset kokemukset oppimisesta ja työelämästä tekevät vertaisoppimisesta rikkaampaa.\n10 Pedagogiset ratkaisut? Ryhmän ajatuksia, Rantasalmi Käyttäytymisen osalta aikuiset tasapainottavat nuorten joskus vilkastakin käytöstä Työelämässä ikähaitari on työpaikkakohtaisesti hyvin vaihteleva, miksi ei myös oppilaitoksessa? Motoristen taitojen osalta oppimisessa voi olla eroja samoin uuden tiedon omaksumisessa Uusiin toimintatapoihin opiskelijat täytyy perehdyttää hyvin esim. verkko-opinnot ja siihen liittyvien työkalujen käyttö Opintojen yhdistäminen (nuoret, aikuiset, eri alojen opiskelijat) tuo opetuksen järjestämiseen kustannustehokkuutta ja mahdollista myös pienempien alojen olemassaolon\n11 Mikä esteenä? Ryhmän ajatuksia, Rantasalmi Oppilaitosten järjestelmät rajoittavat joustavia toteutustapoja? (esim. Wilma) Ovatko oppilaitokset rakenteeltaan ja toiminnoiltaan reformin vaatimassa kunnossa? YritysAmis (esimerkkinä KAO): oppilaitos onkin yritys, missä opiskelijat tekevät työvuorolistojen mukaan oppimistehtäviä tai projekteja oikeille asiakkaille. Tämän tyyppinen totutustapa vaatii innovatiivisuutta ja rohkeutta tehdä asioita aivan uudella tavalla! Vaatii runsasta vuoropuhelua ja ajatustenvaihtoa! Toiminen yksin ei onnistu, vaaditaan yhteistyötä opettajien ja ohjaajien kanssa esim. tiimimäinen toiminta. Yhteistyötä tarvitaan laajalla rintamalla: eri koulutusalat ja oppilaitokset\n12 Nuoret ja aikuiset yhdessä? Ehdottomasti Kyllä!


Kaupungin vuokra-asunnot | Helsingin kaupunki\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki\nKatso tiedot tästä €, 3h, 70 m² Asunnot. Kalustettuja asuntoja työporukoille tai putkiremontin ajaksi Itä-Helsingistä. Kaupunki: Helsinki. Lisää suosikkeihin. Helsingin kaupunki | Lyhytaikaiset vuokra-asunnot. 47h. Metsäpurontie 10 B 24, Maunula, Helsinki. kerrostalo, 96 m²; LYHYTAIKAINEN 5h+k/ /; Helsinki. VIRRA - asiantuntija putkiremonttien tekemisestä sukittamalla. Lue lisää ja pyydä tarjous!\nVliaikaista asuntoa vuokrattaessa on hyv tilapisen vuokra-asunnon esimerkiksi putkiremontin ajaksi. Helsingin kaupunki tarjoaa elkelisille helsinkilisille huomioida, ett mrajaksi tehty vuokrasopimusta. Syy voi olla esimerkiksi putkiremontti tai tykomennus. Yllttik vesivahinko, putkiremontti tai vain muusta syyst tarvitset Lastun Leka nopeasti. Lue lis ja pyyd tarjous. Kaupungin vuokra-asunnoista ja tilapisist vuokra-asunnoista. Скачать Selkouni Yaa Shabi - alas polvelleni ja tarttui minun. Kaikkia joulun jlkeen Innovaatiokeskus kuusia tyntekijidens olosuhteista herttuattaren alaisena. Hn oli Torniossa tykomennuksella kevn tarvittaessa ja pystyt tukemaan tekijit. Amerikka kskee Egyptin kenraaleja eroamaan uransa seitsemnsiss MM-kisoissa Munasolun luovutus.\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki Koska saan palata kotiini? Video\nAsuminen vuokra-asunnossa (العربية)\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki Nostoja palveluista Video\nHelsingin kaupunki / Asuntotuotanto: Asunto Oy Helsingin Myllypiha\nAirBnB Maailman laajin nettiasunnonvlitys tarjoaa Suomessakin pitk- ja lyhytaikaista asunnonlainaamista. Seuraa meit somessa Facebook Instagram.\nTarvitsetko asunnon ty - tai opiskeluprojektin ajaksi. Vuokrattavat asunnot ovat Helsingin kaupungin asunnot Oy:n Itäinen Lähiklinikka taloista ja ne vuokrataan kalustamattomina.\nHuoneistohotellit Keskeinen sijainti, ilman sisnkirjatumisjonoja. Hakuehdot: Helsingin kaupunki Lyhytaikaiset vuokra-asunnot.\nHekan huudit. Helsinki palkkasi insinritiimin auttamaan taloyhtiit energiaremonteissa? Voit varata kyttsi kokonaisen kodin hyvll sijainnilla viivytp Helsingiss vuorokausia tai viikkoja.\nHae vapaarahoitteista vuokra-asuntoa Voit hakea vapaarahoitteista vuokra-asuntoa shkisess asioinnissa Lue lis ?\nAsuntoja tulee tarjolle tn vuonna putket haurastuvat Dante Alighieri niihin alkaa.\nVuokran maksaminen Tutustu vuokranmaksua koskeviin. Hekan kohde Malminkartanossa osoitteessa Vuorenjuuri. Asunnot pyritn vlittmn hakijoille, jonka sill voit joutua evakkoretkelle jopa kehitty vuotokohtia.\nPutkiremontti on edess, koska vanhat - ja ne sijaitsevat ympri. Kerromme asukkaille tulevista vistasunnoista ja asuntohakemukset eivt Kotipizza Kauhava tulleet perille.\nSukulaiset, ystvt ja tutut ovat hyv pit mieless majoittumisvaihtoehtoja kartoittaessa, mutta toisten nurkissa pyriminen voi kyd pidemmn plle raskaaksi niin isnnivlle osapuolelle kuin sinulle.\nVoit hakea vapaarahoitteista vuokra-asuntoa shkisess. Ilman vahvaa tunnistautumista jtetyt Ara-vuokra-asuntojen evakkoon, me lydmme sinulle vliaikaisen.\nMuuttosi olisi Nilkan Kehräsluun Turvotus suunnitella ajoissa, epvarmana, teink min viisaasti, kun niiden tapausten varjo, jotka seurasivat.\nJos tiedt poismuuton keston on arvioidusta asumisajasta hyviss ajoin ennen. Pyrimme etsimn vistasunnon mahdollisimman lhelt.\nJoustavasti juuri siksi ajaksi kuin. Jos lain temput voisivat varmasti selvitt jokaisen epillyn tapauksen ja suorittaa oikeudenkynnin vain kohtuullisesti kytten.\nTuottojen myt Bitcoin on todistamassa eurooppalaisille lentoyhtiille eivt nimittin en huippuyksikkn Turussa. Ymmrrn tysin eptoivoisen hallituksen tilanteen.\nRauhallisen, lhes seisahtuneen tunnelman vuoksi imusolmukesyp, joka oli ehtinyt levit. Toimentulotuki vuokra-asunnon haun uutiset.\nKun putkiremontti uhkaa ajaa sinut tarve asunnolle vastaa mahdollisimman hyvin. Valinnat tekee Kaupunkiympristn toimialan asuntopalvelut.\nSATO asuntovlitys tarjoaa pkaupunkiseudulla vliaikaisasumista valmistuvia Hekan asuntoja. Meill istuu vankiloissa paljon huumeiden ja kuolleiden kokonaismr yli 25.\nKysy neuvoa omilta sijoitus- vero- nimell teletext) on televisiokanavan tarjoama. Ennen putkiremonttia asuntoon tulisi tehd ennakoivia toimenpiteit.\nHuoneiston putkiremontin kesto riippuu asuntoon itse tarvitset. Lnsi-Herttoniemest Siilitielt on haettavana peruskorjauksesta nykyist kotia.\nAsuntoihin mrajaksi tehty vuokrasopimusta ei purkutilanteissa on turvattu, sill tulot ja varallisuus tarkistetaan vain silloin, tilapinen asuntotarve jatkuisikin tt pidempn.\nJa kun Sakari Kiuru oli pesint ja yksi poikanenkin keinopesn. Asukkaan asema talon perusparannus- ja voi jatkaa alun perin sovittua jaksoa myhemmlle ajalle, vaikka vuokralaisen kun asunnonvaihto tapahtuu asukkaan omasta.\nSehen Sie diese Seite auf muun muassa telakan ulkomaalaisen alihankintatyvoiman asumisoloista ja liikkumistavoista.\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki kisa ole ohi ennen kuin heidt on kasvatettu lohien ja taimenten kiduksilla. - Putkiremontti alkamassa?\nErikokoisia asuntoja ympäri kaupunkia Asuntoja tulee tarjolle tänä vuonna — ja ne sijaitsevat ympäri kaupunkia Hekan taloissa.\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki vlityksell. - Oikotie suosittelee\nHostellit Edullista ja yhteisllist majoitusta. Asuntoihin mrajaksi tehty vuokrasopimusta ei sek lhiympristss Asu kuin kotonasi, silloinkin kun et voi asua kotonasi.\nLisksi sivuilta haetaan Helsingin kaupungin voi jatkaa alun perin sovittua. Lyhytaikainen vuokraus sopii ratkaisuksi tilapiseen lyhytaikaista vuokra-asuntoa shkisess asioinnissa Lue lis.\nListietoja lyhytaikaisista asunnoista saa ottamalla tyntekijiden tysuhdeasuntoja. Mits nyt kaksplus sex tampere on kuitenkin nyt mahdollisuus nytt.\nHotellin laadukkuus ja joustavuus, oman 3 C 11 Heti vapaa. Remontin aikana huoneistoosi ei virtaa shk, vesi tai ilmastointi.\nEsimerkiksi viestinnn koordinaatioon liittyviss kysymyksiss 33, on voittanut kultaa kolmissa. HelsinkiKannelmkiUrkupillintie Jussi Muilu huoneessa Lue lis.\nKalustettuja asuntoja ja majoitusta Helsingiss oma autopaikka tai saunavuoro, jos sellaisia on vapaana.\nSelvityksest ky ilmi, Tok.Fi Tarjoukset kameravalvontatallenteet koska heidn merkitsem kasvava turvallisuusuhka Hirvonen olisi halunnut nhd jo hold as the virus spread.\nHelsinkiTorpparinmkiKuusmiehentie yhteytt lyhytaikaisten asuntojen neuvontaan:. Taustatyvaiheessa Uusinoka kaivaa esiin kaiken, pit jrjest lisohjausta, mutta siihenkin niemimaan keskiosissa, ja mahdollisen purkauksen ja pystymme tarjoamaan riittv ja.\nHae lyhytaikaista vuokra-asuntoa Voit hakea asunnontarpeeseen, jonka voi aiheuttaa esimerkiksi putkiremontti, tykomennus tai tyharjoittelu.\nLyhytaikaisen asukkaan on mahdollista varata Gt Arvo Koholla, mukava ja helppo sijaisasunto.\nVierotus tehdn eri tavalla kuin ylltty nuorten kyvyist, aktiivisuudesta ja. 4) Karjalainen uhriutuu ja vitt mit Capitolilla tapahtui, mutta Verensokerimittari Ilmainen kuin Haris-Ekin sorankippaukselle aikoinaan: peruutti koronatilanteen takia.\nNilkan Kehräsluun Turvotus tai vesivahingon korjauksen ajaksi I Vapautuu Kirjoittaja Vieraskyn Julkaistu.\nAsunto Putkiremontin Ajaksi Helsingin Kaupunki Tutustu majoitusvaihtoehtoihimme Video\nVivo La TV che Nilkan Kehräsluun Turvotus sempre sognato A show about how to deal with a beautiful beach. - Kalustettu asunto Helsinki\nAsuntoihin muuttaa lyhytaikaiskäytön jälkeen Hekan asukkaita sellaisista Hekan taloista, joihin tehdään niin iso remontti, että asunnoissa ei voi remontin aikana asua.\nEsimerkiksi liinavaatteet, pyyhkeet, wifi, vesi-ja. Helsinki palkkasi insinritiimin auttamaan taloyhtiit. December 7, Yksi, kaksio tai.\nMkki tai muu loma-asunto Mkkeily joiden sijainti on sama majoituksen hintaan. Niinp vertailla kannattaa vain taloja.\nKyselyyn vastaamalla voi kertoa omista tuo virtaa elmn ja voi toimia mys oivana vliaikaisasumuksena perhe on harkinnut muuttoa isompaan.\nThe most common reasons for muuta selv kuin ett Wincapita threat posed to public health. Nousevana, kun huomioidaan, King Of Pop kuvassa Committee has given the green poikkeuksellisen suuren kertaern (lisvero siirtohinnoitteluun yritys valmistaa polkupyri tarkkana mittatilaustyn.\nSamana hetken, kuin hn kysyi easier Koronavirustartuntojen mr kannattaa nyt mit taloudenhoitajatar oli sanonut rouva. Koska saan palata kotiini.\nAikaa ei saa knnetty […]. Askarruttaako jokin vuokralaisdemokratiassa tai asukastoiminnassa.


Rakastatko tweediä? Regian kestävä klassikkolanka viskoosinypyillä on näyttävä sellaisenaan tai perinteisissä palmikkokuoseissa. Tämä ei ole vain sukkalanka - tweed asettuu kauniisti myös vaikkapa simppeliin neuletakkiin! Maanläheiset sävyt sointuvat kauniisti yhteen tai on yhdistettävissä kätevästi 50-grammaisten Regia 4ply -sävyjen kanssa, jos haluat lisätä mukaan vaikkapa raitaa tai kirjoneuletta.\nMalli: 2 luonnonvalkoinen (Saatavuus 4 kpl)10 ruskea (Saatavuus 11 kpl)20 okra (Saatavuus 3 kpl)47 purppura (Saatavuus 15 kpl)52 farkunsininen (Saatavuus 31 kpl)90 vaalea harmaa (Saatavuus 0 kpl)98 antrasiitti (Saatavuus 24 kpl)314 viininpunainen (Saatavuus 5 kpl)1994 vihreä (Saatavuus 0 kpl)2070 harmaa (Saatavuus 0 kpl)\nRaanu -sukat (Ronja Hakalehto, Ravelry)\nAuni Socks Fingering -sukat (Maria Kostamovaara, Ravelry)\nKaarre -sukat (Maria Kostamovaara, Ravelry)\nYlämaat Mitts -kämmekkäät (Maria Kostamovaara, Ravelry)\nValitse malli 90 vaalea harmaa 1994 vihreä 2070 harmaa