Твори автора: Galkka2\nСторінки (2/127): « 1 2 »\nПо небу розтеклися рожеві ріки, мов кисіль,\nЗгасає день...а квіти випускають дурманом хміль,\nХоває сонечко у міх хранитель дня – Ярило,\nЦілує матінка маля і кличе сон – так мило..\nВиходять коні вороні, спадають срібні гриви,\nУ них підкови золоті, вклонились тихо ниви,\nТримає в сутінках весь світ – володар в темних шатах,\nВ упряжку коней ставить цих та курить чистий ладан,\nУ сизу мгу вдягнув гаї, де пугач щось гельгоче,\nСтоїть, чекає вірно мить: чи птаха щось пророче?\nПіднялась ввись, де місяць жде, могутня колісниця,\nА світлячок на поміч йде, зірвавшись із травиці.\nДзвенять чарівно бубенці, копитця сиплять іскри,\nДе впадуть - зорі загорять, мов з кришталя намисто,\nВ кристалах все, немов із нот - це ночі чудо-мантри...\nА зозуля закувала рано-вранці на зорі,\nСонце лагідно стрічала, облітала димарі,\nВ кожну хатку зазирала, нагадала : «А я є!»,\nУ селі всі рахували, як пустуночка кує…\nЗаховалась у ліщині та чекає сизу ніч,\nСкелі встали старовинні, ключик мають від сторіч,\nПташка спритно підстрибнула, просить тихо : «Поможіть!...»,\nКолись в вічність зазирнула, марить нею кожну мить.\nПідійшов владика часу (сива в нього борода),\nПосох різко підіймає – зникла птаха, от біда,\nУ годинник оселилась, серце – точений метал,\nІ співає щогодини – має новий п'єдестал.\nЗа вікном шумить ліщина, а зозуленьки нема,\nЗажурилася дівчина, бо чекала, а дарма….\nЗагарає музика життя,\nДе ноти складені в секунди,\nТанцюють всі....але не я...\nЦе роль останньої зануди.\nМинає час і в'яне день,\nМарніє з ним моя краса,\nОпавший цвіт прикрасить пень,\nУже не зцілує роса.\nОсь білий вальс...вже я почну,\nГраційно зроблю реверанс,\nКохання є? Його знайду,\nДає життя на щастя шанс..\nСпіває ніжно кселофон,\nВ кохання плачу на плечі,\nПідхопить флейта дивний фон,\nЧи це вживу, чи це у сні...\nТак тихо доля повела,\nТебе вже бачу в дзеркалах,\nВуаль трагедії зняла,\nВ твоїх так затишно руках....\nПо пустелі біля скелі смерть примарою іде,\nІз косою за спиною, час - на прив'язі снує,\nОдягнула рукавиці, бо від дотику біда,\nОтруїла всі криниці, хоч всього лиш попилА,\nЗамовкають поруч птиці, листя скидує весна,\nМов проткнули серце спиці, стала смерть така сумна,\nВічність в безвісті блукає, вічно пусто, все одна,\nСльози лиш у чан збирає, а так хочеться вина,\nТрішки квітів, карнавалу, трішки ласки чи тепла,\nСкільки плать не одягала - знову чорна пелена,\nДе латаття, де багаття…\nДе латаття, де багаття, де мороз і буйноквіт,\nТанцювали в пишних платтях пори року море літ,\nМалювали снігом білим, в зелень гори одягли,\nРізнобарвний лист складали по доріжкам для краси,\nДесь кохання зустрічали, десь розлуку і журбу,\nДощ у сльози заплітали, часто кликали грозу,\nДо весни зима ходила, осінь в літечко прийшла,\nПошаліти там любили, владу втратила пора,\nСонце втікло геть за хмари, промінь душу не проб'є,\nУ природи зникли чари, хтось кристали наче б'є.\nПори тихо зупинились, в чергу встали, як колись,\nТепер пташка так сміливо підіймалась десь увись....\nПосічена спина, немов би батогом…\nПосічена спина, немов би батогом,\nСлова, діла людей безжалісно вбивають,\nВ душі стікає кров і ненависть кругом,\nДо тебе йду по склу, хоч круки заважають.\nЯ єлей дістаю, по ранам всім пройдусь,\nУ плахту загорну, нехай вже заживають.\nДо себе пригорну, одягну пелену,\nІ сонце прикладу, до тебе не дістануть.\nУ серце ти ввійшов, коріння запустив,\nРосте воно наскрізь, від зла оберігає,\nХай скрізь гуляє дим, у ньому темна суть,\nДе ми зєднались вдвох - любисток розквітає….\nУ залі повна тиша...\nЗавмерло все, застигла в жилах кров...\nДуша тремтить...чи стала ще густіша...\nЩе мить стою....спокійний видих...крок...\nВзяла я першу скрипку..\nІ в руку вклала наче диво-смик….\nІз перших нот розбуджу чудо-книгу,\nА світ навколо у софітах зник….\nНа каблуках, що гострі наче шпильки,\nВпиваюсь в сцену сірого життя,\nПовстане вмить торнадо з ното-хвильки,\nНема завіс, немає й вороття.\nНе діва я, не фея, не блудниця,\nМадонна десь за гранями буття,\nТа де пройдусь – посіється пшениця,\nУ ній від сліз ховаю почуття.\nНе ангел я, та маю його крила,\nЇх вже давно для тебе берегла,\nУ темну ніч від зла під зорі скрила,\nТепер тобі на плечі одягла.\nЙде перший акт….\nУсі вдягнули маски,\nЛиш я одна для тебе мов нага,\nСценарій є, у ньому море ласки,\nДля майбуття прокинеться жага..\nРозсипав Місяць знову зорі,\nУ них - безмежний небокрай,\nТягнулись ниточки прозорі,\nПірнули вниз у водограй.\nСузір'я плавно мерехтіли,\nІ міста вогники чудні,\nА світлячки увись злетіли,\nМені явилися у сні.\nУзимку місяць сніг вкладає,\nУлітку просить цвіркунів,\nПісні вони весь час співають,\nНемов почув ти чаклунів.\nКохання має тут корону,\nУ серці в Срібного живе,\nВін Сонцем марить дуже довго,\nТа все ніяк не дожене.\nВін ніжно ім'я промовляє,\nКартини з пристрасті плете,\nІ вірно милу все чекає,\nЖар-Птиця в темінь не іде.\nСтоліття в Вічність обернулось,\nІ час по колу лиш біжить,\nЖиття – це гра, немов у шахи,\nЄ біле/чорне, зло/добро,\nДе біль живий залишить знаки,\nІ плаче серце під ребром.\nУ світлих сил своя корона,\nУ злих подвійний підлий щит,\nІ лиш любов є оборона,\nЛиха підтримка йде з-під плит.\nВинити Бога лиш помилка,\nВін рак чи біди не прислав,\nЦе сутність з пекла любить крики,\nСвоїх веде на п'єдестал.\nА нечисть точить гострі ікла,\nПід шкіру глибоко ввійдуть,\nВід цього зводить числі крила,\nТа гідність з честю все ж живуть.\nДе меж нема – нема й законів,\nІ їх добро не перейде,\nОгида ж давить вже у скроні,\nІ щастя в пазурі бере.\nТа пам'ятай, що з кожним кроком,\nДо краю ближчим ти стаєш,\nПішак де змінює корону,\nЖиття в раю там обереш,\nЗа сльози, втрати, горе, муки,\nЗа те, що колір не змінив,\nКоли клювали серце круки,\nВсе рідне в правді боронив.\nСтоять дві чаші з терезами,\nВ одній є влада, гроші, кров,\nА в другій сповнена сльозами,\nЗ кришталю чиста є любов,\nСпокуса кличе ніжно-ніжно,\nТа ти з дороги не звертай,\nХоч там усім ще й досі смішно,\nРозплата буде – так і знай!\nСмолою душу не вітають,\nМазут до храму не несуть,\nІ дьоготь в двері не втирають,\nНе сіють в хаті срібну ртуть,\nЧому ж каміння ти кидаєш,\nУ сад, де квіти і джмелі,\nЗолою стежку посипаєш,\nОтруту чавиш в джерелі.\nТи всесвіт тягнеш у болото,\nВітрила білі замастив,\nДе ти зайдеш - там вже скорбота,\nСкажи, а ти життя любив?\nЧому твій погляд весь у сажі,\nІ плаче внічку парафін,\nПробралась гниль у світлі пряжі,\nА замість серця вже рубін.\nТи мов живий, та наче мертвий,\nВід тебе ріки із журби,\nЧому добро обрав у жертву?\nСховав обличчя у юрбі.\nОй, не вчасно ти зима, серед літа зазирнула,\nХолод в душу завела, в лід сердечко обернула,\nОй, не вчасно холоди, подих в скроні учинили,\nМалював мороз сліди, мрії двері зачинили.\nОй, чому ти в сам розмай,\nМені крила всі погнула,\nБув у мене тихий рай,\nСнігопадом все зіпсула…..\nТам, де правила любов, де дзвіночки розрослися,\nЗавивав скажено вовк, він з тобою оселився,\nТам, де було чути спів, лиш пустеля і неволя,\nМіж руками вітру свист, він один посеред поля.\nОй, чому мене знайшла?\nЯ ж від тебе так тікала,\nІ скажи яка вина,\nЩо за мною ніч прислала…..\nЙди вперед, не замерзай, я тобі застелю душу,\nПо крижиночкам тікай, я ж зостатись в прірві мушу,\nНе рятуй, я не жива, і тебе вже обміняла,\nЩоб кохання ти зазнав - кам'яна навіки стала….\nЗабереш мене з полону,\nСлід лишився від оков,\nОдягнув з життя корону….\nРозгулявся у діброві горе-вітер,\nПосплітав деревам довгі, ніжні віти,\nГнув додолу, до водички,\nПоламав мою сестричку,\nЯк, берізонька, до тебе я прийду?\nУ гайочку розбуянилась гроза,\nПросочилась з піднебесся там сльоза,\nПостікали геть додолу,\nНаче вкрило пледом море,\nЯк тебе, моя зозуля, там знайду?\nЗапустив у поле руки буревій,\nРозкидав волошки, маки з моїх мрій,\nПідіймав угору сіно,\nКоні встали не сміливо,\nЯ стежинку знову й знову прокладу.\nУ садку затихли в північ всі джмелі,\nІз дороги, милий мій, тебе діждусь...\nБ'ється дощ мені у скло,\nВін так проситься до хати,\nСумно стало за вікном,\nНаче хоче щось сказати.\nЯ долоню притулю,\nЩедро ззовні зацілує,\nРозкажи мені, молю,\nЩо ж тебе завжди хвилює.\nВін малює по землі,\nТак гріхи усі змиває,\nКолискові через сни,\nПо даху вночі співає.\nГірко плаче кожен раз,\nЯк приходить – всі тікають,\nЗазирнув мені у сад,\nОт сюрприз – його чекають!\nДіти взяли гумачки,\nЗаливає їм стежки,\nВони ж плескають в долоньки..\nБатько милий, батько любий,\nГляньте у віконце,\nНавіть в холод сонце.\nВи для нас також Світило,\nЩо веде в любові,\nВаше серце завжди щире,\nЗатишно в розмові.\nМало слів ми Вам сказали,\nВи завжди весь світ тримали,\nМи прийдемо в рідну хату,\nВи нас обіймете,\nА тепла від Вас багато,\nВи нас бережете.\nМи із Вами завжди діти,\nТридцять нам чи сорок,\nДобре разом всім сидіти,\nВ середу й вівторок,\nСкажем ще раз: «Ви – чудові»\n«Ви – прекрасний батько!»\nХай життя іде в любові,\nІ для нас це щастя!\nІ другому батькові)))))\nВи для нас опора,\nХоч втомились вчора,\nПрямо нам під ніжки,\nВіру ще й поселите,\nЗ щастя всі доріжки.\nМи до Вас приходимо,\nВ батьківську оселю,\nТут любов примножимо,\nСядем за вечерю,\nУ біді розрадите,\nВічно щось порадите,\nІ тепло лелієм.\nМи для Вас всі діточки,\nХоч вже є онуки,\nНаче в верби гілочки,\nМи тримаєм руки,\nВи могутнім стовбуром,\nСтали для сім’ї,\nДоки є Ви з мамою,\nІ щасливі ми.\nЯк різко замовкла душа.....\nЯк різко нависла в ній тиша,\nНеначе беззвучна гроза,\nА дзюрки проточує миша.\nЯк різко за днем іде ніч,\nІ правити хоче вже вічність,\nЧернетки пішли десь у піч,\nВірші часом також калічать.\nТак страшно сідати в куток,\nТа зараз це просто так треба,\nСтупити назад треба крок,\nЩоб ти міг торкнутися неба....\nВтомився асфальт від людей.\nВтомилась під ним і земля.\nВтомились від сотні речей,\nЩо з ними ставались щодня.\nТо кинуть на спину сміття,\nТо плюнуть в лице і не раз,\nВпивалось слідами взуття,\nНе було на тілі прикрас.\nМинуле приходить у снах,\nДе квіти цілують лани,\nА вітер на всіх парусах,\nГойдає навислі гілки,\nСвій ранок почне соловей,\nЖужжать працьовиті джмелі,\nЦвіркун завершає весь день,\nІ чари почнуться вночі....\nСкажи мені, що сховано в душі?\nЗакрито там під грифом : "надтаємно",\nЧи це той біль докльовують граки,\nПусти його, тобі вже це не треба.\nСкажи мені, чому стоїть засов?\nДавай його на друзки розламаєм,\nНе треба нам бетонних цих оков,\nДопоки є - ти ввись не підлітаєш.\nСкажи мені, навіщо там тавро,\nТобі клеймо на серці не пасує,\nОчисть, давай, від бруду все нутро,\nТебе давно, мов гноєм заливали.\nСкажи мені, чи впустиш ти мене,\nДе був лиш біль я райдугу тримаю,\nНехай душа у щастя дремене,\nПусти її, нехай відпочиває)))\nГосподь створив всіх нас - людей,\nА виросли мутанти,\nСочиться злоба із грудей,\nМов з пекла емігранти,\nБагатство, скупість, егоїзм -\nЦе їх скелет-основа,\nЗабули слово "альтруїзм",\nІ суть у них є квола.\nОбрази зміями повзуть,\nА заздрощі із кодла,\nУсе на світі лиш клянуть,\nДля них це мов робота,\nПлітки поспіли на банкет,\nЦе вже звичайні гості,\nЛишили осуд на фуршет,\nВід слів ламає кості.\nПогляну в дзеркало - а я?\nЧи також є мутантом?\nНеначе в пошуку добра,\nДля зла зробила страту.\nШумлять гаї, шумлять ліси:\nБерізки, липи, в'язи,\nСплітались наніч їх гілки,\nА зорі, наче стрази.\nПробили в місяця вуаль,\nКупались у криниці,\nІз ними світла стала даль,\nСховались у пшениці.\nПалає ватра за селом,\nПід бубен пари скачуть,\nСтавок хлюпоче під веслом,\nДівча лиш гірко плаче.\nДесь там цвіте, посеред трав,\nЇї чудесна мрія,\nНе перший раз козак шукав,\nСказала відьма: як знайдеш,\nПовЕрну вам кохання,\nТи маєш ніч - не принесеш,\nОбіймеш лиш востаннє.\nЗапАх чебрець, співав цвіркун,\nПрощалась гірко пара,\nВона торкалась його струн,\nУкрила темна хмара,\nНавіщо вірили лихій?\nЗлітали краплі з мокрих вій,\nКохання ж було з вами.....\nЗа що я люблю писати вірші? За те, що саме від мене залежить що трапиться з головними героями.....який Вам більше довподоби...чи як би Ви поступили з героями???\nВаріант номер 2:\nУ ній є щастя - хтось сказав,\nБлукала в хащах вже не раз,\nСова лякала раз-у-раз,\nІ плахту розірвала.\nВерталась з горем у душі,\nЇї козав побачив,\nВіддав від сердечка ключі,\nА папороть щось значить....\nЗагус туман у біле полотно,\nУява лиш по ньому щось малює,\nНеначе туш мокнув у молоко,\nНа мить душа відбиток закарбує.\nЯ знов дивлюсь театр із тіней,\nА час завис, неначе у антракті,\nУ сиві дні змінилась суть речей,\nЯ цей сюжет залишу на закладці.\nЛунає дзвін крізь сизу пелену,\nВеде мене від гущі аж до раю,\nНемов сліпа долаю цю імлу,\nТа знаю він замовкне біля краю.\nСидять гріхи немов під трафарет,\nЯ їх з добром за руку оминаю,\nІду вперед, де твій є силует,\nДля мене ти тепло оберігаєш...\nЩось малесеньке, кудлате, сіло нишком у кутку,\nЗакуйовджене й патлате на зігнившиму шнурку,\nВсе в болоті і у плямках, та сміятись наче гріх,\nПобрело помимо саду, сіло потім під горіх.\nСкавуліло тихо-тихо і зустріло там грозу,\nОй, як важко воно диха...ще й пустило тут сльозу,\nЛюди "чудо" оминали, хтось з огидою ще й пнув,\nДалі всі навколо стали: "Що ти є" - хтось там шепнув.\n"Я є щастя! Що, не видно? Я давно вже тут ходжу!\nМов мене і не помітно, у самотності сиджу!"\n"Ти є щастя? Розсмішило! Глянь на себе, ти ж біда,\nВсе замурзане, мов дрібка, та тебе скоріш шкода..."\n"Не візьму я - замаленьке, я великого діждусь",\n"Так, воно якесь страшненьке, я без нього обійдусь".\n"Йди сюди,- почувся голос - Я під курточку візьму,\nНапою тебе теплом я і додому заберу".\nУ добрі зростало диво, розпустило промінці,\nПривело затим кохання, посадили пагінці,\nЗ них на світ з'явилась радість, розрослася аж увись,\nХто від щастя відмовлявся десь у холоді зблудивсь....\nА лихо по світі блукало.\nДомівку для себе шукало,\nМолитви воно оминало,\nБо щастя там точно витало.\nТи не спиш….\n(і поглинаєш ніч)\n(це поминки твоєї душі)\nВпустила в серце пустоту…\nДозволила правити критиці та комплексам…\n(це самообман, ти - краща)\nНавіщо включила мелодію дощу?\n(вона не змиває рани)\n(у сліз, здається немає кінця)\n(чи через кого?)\nНевже ти не бачиш, що це лише воно….\n(лихо знайшло собі дім)\nБо ти впустила його, дозволяючи поганим думкам правити твоєю свідомістю…\n(ти ж собі ніколи не казала, що варта щастя і воно було)\nБідкалась? Шукала у собі проблему?\n(дратувала Всесвіт, проблема насправді прийшла)\nІ як тепер? Дозволити самотності розїдати твоє нутро?\n(а воно вже гниє під образою)\nПоглянь у дзеркало…\n(раніше ти це робила з відразою)\n(точніше сказати кого….)\nЛюдину, біля якої зібрались всі біди?\n(не гріши такими думками)\n(та нічого, хіба трішки розуму)\nУ тебе є все…здорове тіло і прекрасна душа….\nПосміхнись нарешті сонцю..\n(помітиш, що воно посміхається у відповідь)\nНехай засіяють очі…\n(ці вогники магнітять інших)\n(і гаси вже цю поминальну свічку)\n(терпіння трішечки додай і ти побачиш диво)\nА лихо блукало по світу,\nТебе не змогло утопити,\nУ серце воно не зайде,\nДе віра постійно живе……\nЯ скупалась у розмаї…\nЯ скупалась у розмаї,\nГрілась біля ватри,\nІ віночок заплітала,\nЯк навчила мати,\nСтрічки в нього запустила,\nВітер трішки грався,\nДо водиці запросила,\nЛиш би не розпався,\nЗа рікою опустила,\nВ путь його благословила,\nТа й на сіно впала.\nДесь заграли на цимбалах,\nКлич взяли трембіти,\nА відлуння з перевалів,\nБуде ще жевріти,\nЗаспівали хором села,\nПісня жаль в душі розвела,\nМісяць плакав з болю.\nДістала я зі скрині чарівний клубочок,\nЗнаю щастя принесе дивний цей моточок,\nНа стежинці він завмер, я над ним стояла,\nЧервоненький він усе ж, може в цьому справа?\nВзяла вже зелененький, із гори спустила,\nБіг він так швидесенько, ледь не упустила,\nБулькнув прямо в річечку, рибки дивувались,\nОй, чому туди скотивсь так і не дізналась.\nА синенький радісно буря розганяла,\nНебо в блискавицях все - нагло розривали,\nМіж дерев наплутало, я перечепилась,\nДе була багнюка вже, там я і звалилась.\nБілий був закручений, з ним я надірвалась,\nЧорний, мов замучений, довго мордувалась,\nЗакороткий риженький, десь лиш на пів метра,\nЗолотий, мов рідненький, з нього зв’яжу светра.\nПотягнулись ниточки, з ними моя доля,\nЖовті, мов промінчики йшли до твого дому,\nВ серце позаходили, я їх відчувала,\nНаче наше щастячко у руках тримала.\nА стожари, наче варта, розійшлись по полю,\nОбіцяли чатувати, щоб не вкрали долю,\nУночі вони не спали, вдень пекло їх сонце,\nЯ за ними пильнувала тихо за віконцем.\nМісяць кликав погуляти - стража не пустила,\nЯ за верби заховалась та й вони спинили,\nТак тихенько пробиралась - сіном завалили,\nЗранку пташки сизокрилі галас учинили.\nДесь за обрій заходило стомлене світило,\nТак мене за горизонти щось у світ манило,\nА стожари ці суворі стали, мов стіною,\nЗапалила сірниками - вогнище горою...\n*Сто́жар (діал. сте́жір) — обгороджене місце, де стоять стоги сіна. Інше значення: «стіг сіна», «копиця». Діалектне сте́жар означає «поміст під стогом».\nБільш розповсюджене, звичайно, значення слова - це сузір'я у небі, а також смачні цукерочки))))\nЧуєш, мамо, а зозуля кличе мене в поле,\nЗаховала під крилечка десь дівочу долю,\nУ гаєчку загубила, місяцю віддала,\nЯ за нею, чуєш ненько, по лісах блукала.\nЗакувала тихо-тихо та й у ніч пірнула,\nВкрала моє ніжне серце, більше не вернула,\nПоза гори, поза ріки на хмаринку вклала,\nЯ співала поруч з нею, доки ти ще спала.\nНа росі розплелись коси, квіти випадали,\nПосплітали трави ноги, в сад вже не пускали,\nЧуєш, мамо, а зозуля мала свої чари,\nДушу мою у струмочку бачили мольфари...\nМалахітом устелилось поле чорноброве,\nКвіти голови тягнули - диво кольорове,\nЗаливає ниву пісня - розпочався ранок,\nА лелела покружляла, сіла нам на ґанок.\nУтомилась, наліталась, щастя роздавала,\nА у спеку білі крила більше не здіймала,\nПринесла я їй водиці, і у тінь забрала,\nПідморгнула мені дивно, коли відлітала...\nТернистий шлях, далека путь, розбита вся дорога,\nВ надіях мрійники ідуть, збиває лиш тривога,\nПекельний біль, важкі думки, розхристане минуле,\nІшли кохання віднайти : в майбутнє дременуло.\nПастки стоять, у них обман, розкидала їх злоба,\nТуманом стелиться дурман, підступна в нього проба,\nМіняють душу на харчі, на крихточки спокуси,\nВід щастя сховані ключі, для підлих це обуза.\nСвинцева ніч, із ртуті день, не кожен подолає,\nБез віри пусто завжди й все, безвихідь їх ламає,\nМіраж бажань, клубок принад, за межі нагло тягнуть,\nУбік почався променад, насправді тьма там править,\nАнге́ли крилами прижмуть, дарують настраждавшим,\nУ серце ніжно покладуть і крила, щоб не впасти.\nКохання є, воно живе,\nУ нього твоє серце,\nВоно охоплює усе,\nСто раз в добрі озветься.\nКохання є, воно в тобі,\nІ пахне теплим сонцем,\nЙого відчую у руці,\nІ стане охоронцем,\nКохання є, я ним живу,\nІ вічно наповняюсь,\nЯ знаю точно: не впаду,-\nЗа тебе все тримаюсь.\nКохання є, одне на двох,\nЦе наш безмежний Всесвіт,\nЛегенда йде поміж епох,\nВночі почую шепіт...\nЩе одна ніч...\nВставляєш ключ…вернувся ти додому,\nУ хаті дим стелився по стіні,\nА я стою в туфлях у мікрофона,\nТанцюють тіні, малюють їх вогні.\nЧікаго-стиль ввірвався нам в кімнату,\nВініл, прошу, постав у грамофон,\nМи будем час у просторі мотати,\nІгривий свист почую, наче фон..\nВино стоїть по келихах розлите,\nКоралі ніжно шию обтягли,\nА ми немов танцюєм у софітах,\nДолоні вмить на талію лягли.\nПоглянь, сюжет зійшов із кіноленти,\nТи в роль ввійшов, джект-пот, мов з казино,\nЖартуєш ти, люблю я ці моменти,\nБуденність є? хіба не все-одно?..\nЛюбить - не любить....\nКудлаті білі хмари по небу розстелились,\nЗастигли, мов з мольберту, у них птахи губились,\nНемов люстерко мрії для сонечка ставочок,\nПроміння опустило, зробило там ковточок....\nОсь верес розростався і плів свої кутки,\nУ ньому я лежала, думки немов нитки,\nА вітер грався ніжно, сховався у траві,\nЛоскоче нагло пяти, так весело мені.\nЯке яскраве поле: волошки є і мак,\nРомашки ще вклонились, немов прислали знак,\nПелюстки вириваю, гадаючи сто раз,\n"Чи любить - чи не любить", дізнаюся від вас.\nОдна сказала: "Любить", а інша - навпаки,\nТепер я вже нащурилась, насупились хмарки,\nТа ти смієшся лагідно, гойдаючи в руках,\n"Яка ти ще забавненька, тебе я лиш чекав".\nЛишилась я ромашечок, нехай собі цвітуть,\nМене одну кохаєш ти, у цьому є вся суть!\nВін - мій і не тягніть до нього руки,\nМинуле ваше зовсім не живе,\nВін - мій, відчули смак розлуки,\nПустіть уже, для вас це все чуже.\nВін - мій, у вас була ця змога,\nТворити щастя, ніжність і тепло,\nВін - мій, вже наша йде дорога,\nА ви ж кричали: нам все все-одно.\nВін - мій, нікого я не впущу,\nБо серце в нього тьохкає моє,\nСвою я душу на шматки розпущу,\nВід вас бороню я тепер своє.\nВін - мій, він вам дарив теж квіти,\nСніданок в ліжко з кавою в руках,\nТа те що, ви не вміли оцінити,\nПросила я у Господа в листах.\nВін - мій! Живе тепер в любові,\nСім'я дорожча нам завжди й за все!\nІ навіть, якщо ви пройдете поряд,\nНе гляне він, для нього я - святе!\nУстелились ним поля,\nНаче з заметілі,\nСонце збільшило жару,\nПух усе не тане,\nСніговик тобі зліплю,\nА твої очі кольору горячого шоколаду,\nУ них я завжди знаходжу відраду,\nУ них розчиняюсь, у них глибина,\nУ них диво-мудрість немов із холста.\nУ них, наче чари, у них є тенета,\nУ них наче зовсім окрема планета,\nУ них моє щастя, у них є вогонь,\nІ кожен твій погляд проходить до скронь.\nУ них є минуле, у них є майбутнє,\nУ них всі моменти, що є незабутні,\nУ них наче космос і шлях до душі,\nУ них я шукала до серця ключі.\nУ них чудо вирій і ти мій вельможа,\nУ них є кохання...без них я не можу!\nУ них таємниця усього життя,\nВдивляюсь уважно...відбилась в них я...\nЖадоба, фальш і злоба,\nУ пекло це дорога!!!!\nБлюзнірство, зрада, помста,\nДля рідних надто гостра,\nГріхом отруту впустить,\nДовіку не відпустить.\nСпокуси взяли владу,\nБайдужість править радо,\nА з ними заздрість тиха,\nРобила людям лихо....\nПіднялась вгору зброя,\nСпитай себе все ж:"Хто я?"\nРосте в душі пухлина,\nСвідомість - вічна злива.\nБо царство із орбази,\nТоксичні творить фрази...\nІз раю вже пустеля,\nПоглянь лишень : ти - скеля!\nРозїло серце в діри,\nЦя погань жре без міри,\nА далі що? Самотність!\nА це вже незворотність!\nНема душі живої,\nДе кожен став ізгоєм....\nА в зла червоні очі,\nГуляє серед ночі....\nНе слухай шепіт з прірви,\nВона святе розірве.\nВсе світло затуляє,\nТебе це не лякає?....\nЯк сонце і місяць за обрій зайдуть,\nУ сутінках зникне планета,\nЗі мною, коханий, прошу зАвжди будь,\nЛиш ти розірвеш ці тенета.\nЯк зорі погаснуть і зникне тепло,\nОбійми, я знаю, зігріють,\nТримай, не пускай, так потрібно воно,\nЗ тобою і мрії не тліють.\nЗнімай захист....ти вже вдома....\nХай розвіється вся втома,\nТут є затишок, любов,\nСила ця наповнить знов.\nБудь без маски, будь собою,\nЯ добром тебе напОю,\nУ турботі знов заснеш,\nБо тепло є в серці все ж.\nНе модель я і не фея,\nА ніжніша є лілея,\nТи, пробач, що не принцесса,\nЧасом дивна поетесса,\nІ жіночності нема,\nТа тобі я все віддам.\nХочеш, душу і життя?\nХочеш, миленьке дитя?\nХочеш, сонце серед ночі?\nПодивись уважно в очі....\nТам кохання день у день,\nРозстелилось із пісень,\nПіднялося аж до неба,\nТи скажи, скажи що треба....\nНаше літо все в річках,\nУ багатті осінь,\nСніг, свята - це все зима,\nДе ж весна є досі?\nЛіто взяло календар,\nСкоро його влада,\nА весна десь загула,\nВже зима пішла давно,\nЛід з собою взяла,\nА весна принесла цвіт,\nІ дощем забрала.\nВеселиться десь вона,\nУ гаях буянить,\nСонце вже би принесла,\nНим вже й небо марить.\nЗа вікном не вщухне дощ,\nА кохання гріє,\nДень, чи ніч - це все одно,\nБо здійснилась мрія.\nМчимо удвох по автобану,\nНад нами з неба лиш блакить,\nВ руках кручу новеньку мапу,\nДуша вперед уже біжить.\nВідкрий вікно - відчую волю,\nНаповнить груди досхочу,\nНемов немає вже контролю,\nНемов над обрієм лечу.\nЗустрінуть нас величні гори,\nВершини хмари обіймуть,\nА ми на пік здіймемся двоє,\nОрли нас вірно поведуть!\nПоглянь, довкола лиш каньйони,\nВони таємно простяглись,\nПорвемо, милий, всі канони,\nМи вздовж із ними теж пройшлись.\nВперед до моря, океану,\nЗаплави, ріки - все для нас,\nЗаснемо близько біля ставу,\nВночі скупаємось не раз!\nЛани, долини, кручі, схили,\nУ нас почався лиш маршрут,\nПройдем його, як ми й хотіли,\nІще лишився парашут.....\nВірш зявився під цю музику, тому що в уяві я вже в дорозі......\nВсім встати. Буде суд.\nПідсудний - дощ!\nПрийшла весна у кожусі,\nВ болоті її плаття,\nТримає гілку у руці,\nВтомила її праця.\n"Нема тепла, бо дощ прийшов,\nУсе тут заливає,\nНу де ж він ключик віднайшов,\nЩо всюди все встигає.\nЗлетів вже цвіт, пройшли свята,\nМене і не хвалили,\nНу що, скажіть, за дивина,\nКругом і всюди зливи.\nХрущі чекали цілий рік,\nЩоб в вишнях політати,\nСидять під листям геть усі,\nНе можна так страждати".\nА дощ сміється тут лише:\n"Я маю що сказати!\nМене не можна засудить,\nІ під замком тримати.\nХодіть усі: щось покажу,\nА потім йдіть судити,\nСвою я створюю красу,\nІ треба оцінити!"\nВсі встали дружно за дощем,\nІдуть вже до віконця,\nЧудовим, гарним, добрим днем,\nКоли чекали сонця....\nГуляло смішно цуценя,\nКоли все почалося,\nСухого місця вже нема,\nСховалось у колосся,\nТа це не дім, та це не дах,\nПочало там скавчати,\nДівча маленьке по слідах,\nЗмогла його забрати.\nТепер в сімї чудовий пес,\nНу так, у цьому є свій сенс,\nА далі що творилось?\nСтікали краплі десь по склі,\nПобачив щось у кришталі,\nДля нього є сюжет...\nА пари в ліжечку сидять,\nУкрились з головою,\nПро щось так мило гомонять,\nЯк я люблю з тобою.\nДуже стомилась сьогодні удома!\nКвартира блищить, неначе вся нОва!\nОдяг бруднющий руками попрала,\nЇсти зварила, пилюку зібрала!\nВікна відмила і жирну плиту,\nУсе поскладала, що зникло в кутку,\nПочистила ванну та всі дзеркала,\nСанвузол біліший краплин молока!\nТа поки прибрала, сама забруднилась,\nПобігла у душ і щедро помилась,\nНе марно весь день усе відчищала,\nСерце раділо, а я заспівала!\nТа тільки потоки знову на плитці,\nМокра підлога і нерви на нитці,\nВід пару спотіли мої дзеркала,\nНа крані краплинки, ну що за біда!\nОсь дітки із вулиці в хату прийшли,\nПісок до вітальні на мештах внесли,\nЗ роботи вернувся вже мій чоловік,\nІ речі в кімнаті кудись поволік.\nСіли, поїли і знову все пусто,\nІще раз варити - побільше і густо,\nПосуду гори, каструльки, тарілки,\nЗникли свобідні у мене хвилинки.\nСто раз "містер Пропер" на відрах зіграла,\nТа він не прийшов, у чому тут спрпва?\nЗдивовано глянув на це чоловік,\nУ ліжечко вклав і заміряв аж тиск,\nДощик пішов та заляпав всі вікна,\nЗла, як пантера, бо хата - помийка,\nЗавтра із дітками піду гуляти,\nХай буде брудно - мені вже начхати!\nЗатихли втомлені джмелі,\nНа гілках високо присіли,\nКупались в сонечку усі,\nЗа день у золоті зігрились.\nЧи чуєш? Річечка дзюрчить,\nМандрує човник паперовий,\nВін мов прийшов з дитячих мрій,\nУ мене був він кольоровий.\nКульбабки зняли жовтий стрій,\nВдягли мереживні перуки,\nБешкетник-вітер вирвав всі,\nСпускались ніжно нам на руки.\nПочав вже пісеньку цвіркун,\nВін джаз для світу заспівав,\nМетелик в танці все забув,\nОстанній час його спливав....\nПогас вже день, почалась ніч,\nІ зорі вийшли так поволі,\nДо хати нас проводив сич,\nА наш метелик зник у полі....\nТак важко йти, коли черевички усіяні колючими голочками....\nТак легко, коли тебе беруть на руки, бо тобі болить....\nТак важко дихати, коли тобі кліщами стиснуті груди....\nТак легко, коли найчистіше повітря віддають тобі....\nТак важко спати, коли вночі кусають жахіття...\nТак легко, засинати, коли тебе вкривають білі крила...\nТак важко, коли у душі ти неначе остання каліка....\nТак легко, коли сонце впускають для тебе в сади....\nТак важко, коли час не має жодного сенсу.....\nЯ є!!! Я поки що є....\nТа час нікого не лишає...\nУсе проходить та минає,\nЖиве лише у тих, хто тебе любив...\nА може ще наступне покоління відчує родинний порив,\nА далі зітреться назавжди надія,\nЩо хтось ще згадає маленьке ім'я,\nЩо жила на світі щаслива сім'я,\nЗ якої черпнув свій початок і ти...\nЯка їм різниця, для них ми минуле, для них ми сліди....\nЛише у горах та морях осіла вічність,\nВони бачили усе: добро і грішність,\nТа я не хочу бути ними, якщо тебе зі мною нема,\nТому, поки ми є, давай відчувати щасливі дива....\nЯк часто не чують люди звичайні, простенькі слова,\nЯк щось промовляєш, та наче навколо нікого нема!\nТа не ти...\nТи чуєш яскраво замовчені мною таємні думки,\nТоркаєшся наче незримих матерій, з тобою так легко іти у житті.\nВсі наміри наче укриті брезентом, не бачать нічого, мов прірва жива,\nІ скажуть, що щирість лише із сонетів, напевне це просто велика біда.\nТа не ти....\nТи помічаєш усе, навіть саму маленьку дрібничку, що вкладено завжди у вчинки любов,\nДля тебе солодка є навіть водичка, бо з неї черепаєш ти ласощі знов...\nНе звикли казати про всі почуття, згораючи знову безжалісно в пеклі,\nБез сенсу зростають майбутні віка, якщо без коріння зростає це древо....\nБО ТИ Є....\nШумить із вітром очерет,\nЧудовий хор із жаб,\nСпівають знову про секрет,\nТи ще його не знав?\nЯскрава впала тут зоря,\nЦе наша королева,\nБолотна ліля зросла,\nЦе мов дарунок з неба.\nЇї відразу віднайдеш,\nТуди веде латаття,\nКоли в журбі сюди ідеш,\nПро що ти мрієш - розкажи,\nВона усе сприймає,\nІ віру в себе запусти -\nТи що хотів? Все маєш!\nПоглянь, тут жолудь колись впав,\nІ плакав він ночами,\nТепер могучим дубом став,\nПід ним гуляють пари.\nА он листочок на тропі,\nА став немов листівка,\nДитинка взяла із землі,\nДля тата справжня втіха.\nТут щастя є і є любов,\nЇї знайди у серці,\nНу що ж, я теж серед думок,\nКолись була у небі....\nМогутня круча над ставом,\nДе верби всі вклонились,\nКричить і пугач перед сном,\nТам фарби розчинились.\nСтоїть над прірвою дівча,\nСтікають гіркі сльози,\nНа личку зовсім молода,\nВідчула злі морози.\nКалина вітами трима,\nЗа плечі цю дівчину,\nЖурба її не відпуска,\nІ душить щохвилини,\nА зорі сплелись в колосок,\nНе йди! Замри! Спини свій крок,\nНе дай душі розбитись!\nЛихий у плечі підштовхнув,\nПозаду ще й сміється,\nВін план давно уже здобув,\nТак розпачем нап'ється!\nНу ось, ще мить, кінець життя,\nТуман створив завісу,\nНе піде серце в небуття -\nПримара вийшла з лісу.\nСтоїть із куряви сім'я,\nДе чоловік і діти,\nЇх в неї просто ще нема,\nЦе треба зрозуміти.\n"Чекай, кохана, я прийду,\nЩе не зійшлись стежинки",\n"Без тебе, мамо, не з'явлюсь" -\nВідчувся плач дитинки...\nПройшли роки, настав той час,\nМаля радіє в лоні,\nЗ туманом круча кожен раз,\nРятують різні долі....\nОбійми мене, коханий, обійми,\nНіжно-ніжно до сердечка пригорни,\nПосаджу у ньому сонце,\nСвітло щедро розлилося,\nІ троянди, мов садами, розцвіли.\nЗаплети мене, коханий, заплети,\nХочеш коси проти ночі розпусти,\nЯк торкаєшся волосся,\nПроростає, мов колосся,\nУ душі моїй, як диво, це тепло.\nПоцілуй мене, коханий, поцілуй,\nЧас із Вічності, благаю, подаруй,\nМов стежинка серед поля,\nЗастелилась наша доля,\nМи багатство із кохання беремо.\nМою руку, міцно-міцно, ти тримай,\nІ ніколи, молю щиро, не пускай,\nПоспітались наші мрії,\nЩастя буйно, рясно сієм,\nОсь із цього розпочався справжній рай....\nУже не страшно.....все пройшло:\nЖахіття, страх і біль,\nТепер на грози все-одно,\nКоханням їх укрив,\nТепер і злива - не біда,\nЦе плед для нас на двох,\nУ сліз пропала гіркота,\nХоч їла лиш полин,\nДуша вже більше не німа,\nСпіває щастя гімн,\nКолись була я в кайданах,\nКричав лиш дикий крук,\nКусав вночі до крові страх,\nТовро пекельних мук,\nТа ти до серця пригорнув,\nВідкрив усі заслони,\nВоди солодкої черпнув,\nВтекло назавжди горе.....\nМавки в лісі чепурились,\nСеред чудної весни,\nАроматним квітом вкрились,\nПлаття ткали із трави,\nВ соловейка взяли голос,\nСвіжість - з чистої ріки,\nНіжність їм позичив лотос,\nВ охоронцях йшли вовки.\nМов цариці у промінні,\nВийшли мавки в білий світ,\nВполювати щире серце,\nЩоб лишити в ньому слід.\nЧаклували цілу нічку,\nДушу чисту віднайшли,\nПо стежинках так тихенько,\nПросочились мені в двір.\nРозстелила одна сітки,\nДруга медом підзива,\nКазки солодко і ніжно,\nТретя в сні розповіла.\nЧари пахнуть, мов дурманом,\nПроникають в кожну суть,\nІ щодня лишень ростуть.\nА в твоєму серці щастя,\nТам кохання має дім,\nСвітло-світло, мов з причастя,\nБог тут править геть усім.\nТи мене пригорнеш міцно,\nСила наша в почуттях,\nПовернулись мавки гірко,\nРозчинились у лісах....\nЛунають дзвони голосні,\nКрізь стіни, час і простір,\nЗвучать так глибоко в мені,\nХвалу сказати хочуть,\nПодякую Богові за все,\nМолюся Йому слізно,\nВ думках добро у світ іде,\nДля зла не буде місця.\nІкона чує завжди всіх,\nВідчує плач, прохання, гріх,\nРозтріскалась з роками,\nУ ній святе лише росте,\nДовірила я долю,\nДо світла завжди приведе,\nМільйони душ, мільйон людей,\nСвічок згоріло море,\nМолитви рвались із грудей,\nВід радості і в горі,\nМоя долучиться до них,\nУ ній сіймейне щастя,\nЗа твоє серце прозвучить,\nБо ти - моє багатство....\nНатягнулись в скрипки струни,\nНіжно їх торкнувся смик,\nЗруйнувались древні мури,\nЩо ховали справжній лик.\nНоти шлях свій відшукали,\nДе пожовкли сторінки,\nЇх так довго вже не грали,\nЧас до неба досягти.\nОжили пісні про щастя,\nПро кохання, про життя,\nЇх під стражею тримали,\nРуйнувались крізь віки.\nДушу ти заклав у кожну,\nСерце - стало джерелом,\nЯ без них тепер не можу,\nОгорнув ти все крилом.\nМов пісок тече крізь пальці,\nТак втікає кожна мить,\nТа, що з нами була разом,\nМов крізь струни забринить.\nА я по зорям не читаю,\nІ гуща в каві є проста,\nЗате майбутнє відчуваю:\nУ ньому ти, у ньому я!\nУ ньому наші чудо-діти,\nЩо внуків знову привели,\nМи будем з ними молодіти,\nРадіти подиху весни.\nБукет, як завжди, біля ліжка,\nТебе цілую кожен раз,\nРозбуджу зранку ніжно-ніжно,\nА щастя нам примножить час.\nВ мангалі жар, тріщить вугілля,\nНе раз зустрінем так зорю,\nЦе була наша спільна мрія,\nТепер по долі поруч йду.\nВ квіти все вона вдягла,\nА бузок застукав в вікна:\n"Поламають мені віти".\nАромат по всій окрузі,\nРозійшовся і у лузі,\nЦвіт бажають геть усі,\nСтогне дерево вночі.\nОбіймав туман імлою,\nЗахищав, як міг, собою,\nБілу сітку накидав,\nТа удень кудись зникав.\nХмарки біль немов відчули,\nСльози зливою вернули,\nА гроза - це в неба злість:\n"Вдома ви тепер сидіть!"\nОсь тому дощі гуляють,\nДе красу цю зневажають,\nА вдихати аромат,\nПриходіть в квітучий сад.\nЯк цікаво із нами бавиться час,\nДарує миті, що ніколи не забудеш,\nЯкі стають мов золото для нас,\nІ тягарем, бо знов уже не буде.\nКоли вогонь палає у твоїх очах,\nІ у світі нічого більш не існує,\nІ твій телефон застиг у руках,\nБо мила напише, бо мила цілує...\nІ знов телефон, та у ньому ютуб,\nЯ є біля тебе та наче вже й збоку,\nЧи я ще потрібна чи є ще вогонь,\nЦей страх викликає велику тривогу.\nІ ніби обіймеш і в душу заглянеш,\nТа наче за межі попала тепер,\nІ серце не так вже твоє калатає,\nНеначе блукає посеред печер.\nЗаписки в обіді з азартом читав,\nДодому приносиш вже не розгорнувши,\nПро що ти в задумі, чи я не така?\nДуша розірвалась: чи добре все було...\nМовчати? Спитати? Що сталось, скажи?\nТак хочу, щоб щастя зосталось із нами,\nЩоб знову до ранку в розмові були,\nКохання до тебе щомиті зростало.\nЯкби було на Олімпі місце,\nТо на ньому б правив ти,\nСпоглядав би десь-там з неба,\nБачив все би з висоти.\nПасували б білі шати,\nЗолотий важкий вінок,\nІ убогих утішати,\nЗміг би десь серед зірок.\nЧув би, точно, кожне серце,\nКожну думку і печаль,\nСправидливість тобі треба,\nНе потерпиш ти обман,\nІ спускався би до винних,\nНазаказвши по ділам,\nДушу ніжну, сиротинну,\nНе давав розбити в крах.\nЗла на світі так багато,\nДуже мало чистоти,\nУ буденності пропав би,\nТа мене почув би ти.\nЯ б гукала серед ночі,\nЯ б гукала серед дня,\nСльози лилися б дівочі,\nХоч ти там, а я твоя.\nТи б не зміг зробити й кроку,\nБо мене порвав би біль,\nЯкби зник в тумані знову,\nЯ б лишилась серед злив.\nЩоб під зливу гойдатися біля каміну,\nЯ буду шкарпетки тепленькі вязати,\nА потім так гордо на тебе надІну.\nТи будеш віршами мене розважати,\nВже їх не згадаю, неначе нові,\nІ так емоційно, яскраво читати,\nА я дивуватись: невже це мої?\nТи завжди цікаво усе зображаєш,\nЗ тобою злітаю на хвилях весни,\nКоли засинаЄш тебе цілувати,\nТак добре, так любо, так мило мені.\nСкоро, скоро, скоро бал,\nЙого вже зачекалась,\nТам зустріч буде гарна в нас,\nТо ж в туфельки взувалась.\nКришталь на ніжках вигравав,\nДесь там мене ти вже чекав,\nА я ще вдома була.\nБіжу по вулиці, біжу,\nЗашпорталась і впала,\nРозбирала туфельку одну,\nНе гнеться туфелька із скла,\nТак боляче стояти,\nНевже це казочка була,\nНу що ж було чекати.\nВ пилюці плаття і лице,\nСиджу серед асфальту,\nІ музика десь там гуде,\nДуша немов з базальту.\nТекли сльозинки по щокам,\nПринцесою не стала,\nРозбились плани просто в хлам,\nЯ вечір так чекала:\nСпущусь по сходам,скажеш "Ах",\nА я тобі вклонюся,\nТи мій король на все життя,\nТобі завжди корюся,\nНатомість туфлі підвели,\nЦе все не по сюжету,\nХіба була така у сні?\nНе буде вже й бенкету.\nТа чую сміх, це ти стоїш,\nВ руках прості балетки,\n"Я точно знав - недобіжиш,\nМоя ти королева"\nІ сльозки ніжно витирав,\nІ сипались цілунки,\nНа руки сильні міцно взяв,\nЧудові ці стосунки.\nТобі сюрпризи роблю я,\nА ти мене вже знаєш,\nЩо десь провалюся не раз,\nЗа це мене й кохаєш....\nНа двОрі знов весна,\nХрущі під зорями гудять,\nЦе завжди дивина,\nДухмяні ночі запашні,\nМи мріємо в обіймах,\nУ мене думи є чудні,\nОт зараз ми на сіні...\nХатинка біленька у нас,\nМинуле це сторіччя,\nНазад пірнули ми у час,\nТа все ж цікаво, що було б,\nЯкби були сімєю,\nКоли нічого не було,\nЛиш я була твоєю.\nУ нас великий чудний сад,\nДе квітнуть абрикоси,\nІ тин, де глечики стирчать,\nЛітають там і оси,\nНапевне мали б баранців,\nІ з шерсті одяг ткали,\nІ було б чути десь корів,\nКоли додому гнали,\nА я була би гончарем,\nІз глини щось творила,\nА ти управний із конем,\nНеначе маєш крила,\nПовагу мав би у селі,\nБув нашим отаманом,\nІ рано-вранці на зорі,\nПроходився б лиманом.\nА дітки купкою біжать,\nКоли ішов би з посту,\nІ свічки тихо мерехтять,\nПо часу на пів шосту,\nЗа день стомились ми удвох,\nМене береш на руки,\nНа зламі часу і епох,\nЦілуєш ніжно губи....\nА стежинки у гаю заплелися у косу,\nДовго ними я блукала, на хатиночку попала,\nВся вже мохом поросла і прогнивша і ній стіна,\nДах покритий очеретом, наче просто із намету.\nВ двері стукала легенько і відкрила помаленьку,\nЗаскрипіли, наче в казці, може я тепер у пастці?\nЗахопили павуки, і у кокон затягли,\nСеред хати посадили, в чому справа? В чому діло?\nРаптом просто із кімнати, кіт виходить весь кудлатий,\nА за ним баба Яга, посивівша вже така.\n-Відпусти, кажу, стара! А то буде вам біда!\nІ не думай ти бабуся, що тебе я забоюся!\n- Що ти, що ти, не кричи, чаю хочеш? То ж бери!\n- Задурманити лиш хочеш, як туман посед ночі?\nІ розплакалась старенька, наче дівчинка маленька.\n-Так зі мною все життя. Звідки взялась маячня?\nЗавжди всі мене цурались, і самотньою зосталась,\nХтось пустив огидні слухи, що зі мною дружать духи,\nЩо збираю мухомори, щоб чіпалися хвороби,\nА я їх усіх збирала, щоб дитинка не пропала,\nЩоб обходили звірята, бо вони усі малята.\nРанених я лікувала, всі кричали, що з'їдала,\nВмію я варити трави, але ж то не темні справи.\nЧас спливав, а я одна, і не любить ні душа,\nЯ в село тоді пішла, паляницю всім спекла,\nТа почався просто бунт і мене в куток женуть.\nА зникали з села речі, бо зліпила я малечу,\nВзяла в когось лиш хустину і стареньку одежину,\nЩоб зробити манекен, з ним говорю цілий день,\nА ти в коконі сидиш, бо як знімлю, то збіжиш,\nА з ким маю чай попити? Про життя поговорити?\nТак під свічечку маленьку, ніч проплакала старенька,\nСвітле було її серце, лиш у бруді все люстерце.\nХтось обмовив, от біда і за многії літа,\nВся брехня,мов кислотою, проїдала її долю.\nПригорнула я Ягу і тепер не раз прийду,\nСвітлий стане її дім, правда занапує в нім,\nПриведу сюди людей, насаджу в саду лілей,\nІ тепер дітей приводять, вона в лісі з ними бродить,\nТо ж не слухайте обмови, шлях шукайте чистий, новий,\nСвітає.....нічка штори відкриває,\nА весна-красуня сади перевдягає,\nРозпускають диво-коси, у куточку абрикоси,\nВишня щічки підставляє, з нею яблуня чекає,\nОдягють білі квіти, щоб коханнячко зустріти,\nСніжні, ніжні їхні шати, побіліло біля хати,\nНаче чудо-наречені любовались всі веселі.\nА за тином мальви плачуть, сум берези вони бачать,\nПелюстків їй не дісталось, у зеленому зосталась.\nПоруч ріс могутній дуб, ніжно листям пригорнув:\n"На зважай, прошу, на вишні, всі прикраси тобі лишні,\nВони ще шукають долю, вічно буду я з тобою".\nМальвам дуб вклонився мило, цвіт вони віддали щиро,\nВітер все забрав вночі і прикрасив гілля всі.\nОдягла вона сережки, наче виплелись мережки,\nІ до дуба притулилась, за кохання помолилась.\nСоком плаче вже від щастя, навіки сплелись запястя....\nЩодня нам щедрі небеса дарують подарунок,\nУ цифрах цих є вся краса, бо в них є порятунок.\nЯк їх потратити, на що, чи з користю прожити,\nЧи змарнувати геть усе і час розпорошити.\nУсе вирішуємо ми, як тратити багатство,\nЧи поділитися з людьми, чи згити у захланстві.\nУвагу близьким і любов чи холод і турботи,\nА може щастя в чудесах чи лінощі молоти,\nВ коханні танути завжди чи душу забруднити,\nВ обіймах поруч тихо йти, чи вовком вічно вити,\nСвітанок всіяти добром, чи з лайки все почати,\nСімю притиснути крилом, чи вічно щось брехати.\nСекунди ці лиш раз дають, нема їх на повторі,\nЯка у них є твоя суть: красива чи потвори,\nІ їх в запас не зберегти, обмежені лімітом,\nРадій життю і даруй тепло, для дива стань магнітом.\nЩодня чудові вітражі,\nІз скелець ми складаєм,\nУ них радіють промінці,\nВ них доля оживає,\nРазом залили кольори,\nСіяють щастям барви,\nНемає місця для нудьги,\nПочнемо ми із кави.\nДля неї чорний колір є,\nНа ранок відведемо,\nІ більш ніде він не вспливе,\nБо далі колір неба,\nУ синіх стало все тонах,\nЦе річки розтеклися,\nКолись це було все у снах,\nТи ними поділився.\nЗелений сплівся у вінок,\nІз білими хмарками,\nБуяє ним і кожен крок,\nА жовтий сонечко дало,\nСховався він у сіні,\nВ пшеницю швидко утекло,\nОсвітлив нам всі тіні.\nЧервоний завжди берегли,\nУ серединку вклали.\nЧи ти колись, скажи, мені пробачиш?\nЗа посмішкою, бачу, що кусає біль,\nЗмінити щось не взмозі я, одначе,\nУ мені дико завиває звір.\nЧи ти колись думки свої відпустиш?\nПриходять маревом тобі у сні,\nЯ знаю,ти їх завжди душиш,\nТа все ж вони застрягли у тобі.\nЧи ти колись, скажи, цей день забудеш?\nНемов його забув і календар,\nЧи в душу вічне сонце впустиш?\nЗа щастя я життя віддам.\nТебе я ранити ніколи не хотіла,\nЯ ненавмисно, наче це й не я,\nУ Господа лиш захисту просила,\nТа все ж образу принесла у життя.\nВсю душу вже склювали чорні круки,\nВони розпечене поставили тавро,\nДо скону прирекли на муки,\nДе серце - зломане ребро.\nСама собі уже я не пробачу,\nХоч сповідь прозвучала вже не раз,\nТвій сум я знаю, тому гірко плачу,\nХіба загладить, може трошки час?\nПробач мені.....повір, тебе кохаю,\nІ завжди буду вірна лиш тобі,\nСтіною стану, бо оберігаю,\nВсі почуття, де я і ти....\nМужчиною бути, насправді, так важко,\nУ статусі "Альфа" з могутнім клеймом,\nСталеву на себе вдягає лиш маску,\nНасправді з прекрасним і добрим нутром.\nВін перший, він мудрий, він наче з граніту,\nПовагу тримає, у когось є страх,\nТа заздість кусає, неначе москіти,\nВсіх тих хто чекає поразку в кущах.\nНеначе койоти, під місяць чатують,\nПрогнивші їх душі, що в пеклі живуть,\nТак підло навколо, хоч збоку воркують,\nШакали у лева завжди програють.\nПід гнилью є гниль,під щастям є крила,\nУродство, де заздрість, там вічна печаль,\nЗірвати би шкуру до нитки із звіра,\nТа ти є людина, калік завжди жаль.\nНе стійте, гієни, не буде вам свята,\nЙого обладунки тримає любов,\nМолитви за нього так щиро лунають,\nБо жінка для нього міцніша за бронь.\nЗа гранями, де світяться зорі\nТам, за гранями, де світяться зорі,\nДе сонно кружляють комети,\nТак тихо,спокійно, іде все поволі,\nІ мовчки зависли планети.\nВід краю до краю Чумацьким Шляхом,\nПо вічності Всесвіт гуляє,\nПірнає в туманність, неначе веслом,\nІ холодном владу скріпляє.\nБез серця цей космос, немає душі,\nЛиш вакуум, що все поглинає,\nІ сонце не світить, немов уночі,\nУ кризі так гірко страждає.\nГукає із криком мене Альбіон,\nВід нього, мов льодом покрилась,\nМене пригорнув ти: "Кохана - це сон",\nВ обіймах я ніжно топилась.\nУ нас інший світ, там править тепло,\nКохання у ньому цариця,\nІ щастя панує, із дива стебло,\nТи наче мій ангел,орбіта моя,\nЩо жаром крізь бурі проводить,\nНемов серед шуму є спів солов'я,\nЩо ласкою біди знешкодить.\nПокликила місяць, в долоні твої,\nХай Всесвіту очі розкриє,\nЩо всі там планети живі, не німі,\nХай промені рясні посіє.\nІз порту так гордо у сонячний день,\nБіленький кораблик під море пісень,\nУ простір виходив, вітрила розправив,\nЗ дитинста про хвилі ночами він марив.\nВиводив на щоглі старанно імя,\nЯ "Сокіл"- промовив - "Я вільне дитя",\nКрутив так задорно чудове кермо,\nКуди будем плисти? Хі-хі, все-одно.\nДельфіни навколо на швидкість гасали,\nВузли мимоволі вітри додавали,\nПроміння стелило яскраву доріжку,\nІз порту у порт він заходив успішно.\nТа буря зіграла із ним у забаву,\nХотіла,злодійка, вчини розправу,\nІ гнало на скали, на рифи бортом,\nДощем заливало, тягнуло на дно.\nТуман, наче в парі, із громом танцює,\nІ море аж стогне, стихія воює,\nСтомився від бою побитий кораблик,\nТак мріяв ночами про затишну гавань.\nДрейфує, так темно, неначе в пустелі,\nРозлила пророда свої акварелі,\nТа промінь яскравий пробив цю стіну,\nТак це маячок! До тебе пливу!\nПо світлу, поволі, і наче в тривозі,\nІз чайками тихо підплив у облозі,\nЗа берегом бухта, що бачив у снах,\nТут тихо, безпечно, лиш рай в парусах,\nТут щастя витає, живе на кормі,\nНевзгоди лишились десь там в далині.\nЛаскаво всміхався завжди маячок,\nУ відповідь в небо здіймався гудок,\nВід шторму тримає завжди оборону,\nІ буде світити тобі аж до скону....\nЙого чекала лебедиця…. .\nТуман над озером стелився,\nЗіткав він білу пелену,\nУ ньому сніжна лебедиця,\nПером стелила мілину.\nІз крил поволі діставала,\nГніздечко мяко обвила,\nКоли повернеться коханий,\nПобачить вдома чудеса.\nЛатаття квітчасте зібрала,\nДоріжку в казку провела,\nТам світлячки вже зачекались,\nЧекала лебедя й вона.\nНавколо тиша панувала,\nЛиш линув вгору її клич,\nУсім серця порозривались,\nЗаплакав навіть грізний сич.\nЛилися сльози від зажури,\nБез милого усе не те,\nА вітер наче тягне струни,\nЧекай, ще трішки, він прийде.\nВже зорі у воді відбились,\nІ місяць в дзеркалі мовчав,\nСтомилась вдаль тягнутись шия,\nА час неначе весь пропав.\nІз листя явір робить штори,\nНа берег гілля опустив,\nВклонялись вже могутні гори,\nПочула крила - прилетів....\nОсяяв озеро собою,\nУ щасті тішиться і ліс,\nКохання ніжиться весною,\nЙого старанно в дзьобі ніс....\nТривожно у небі, немов у зажурі,\nЗаплакали сурми, важкі і похмурі,\nЗа ними ангели без сил і завзяття,\nНеначе, бідненькі відчули розп'яття.\nПоламані крила, розірване пір'я,\nА їх ореон чорнів, мов від зілля,\nБезбарвні ці очі тонули в сльозах,\nА кроки в майбутнє заковував страх.\nНе можуть злетіти, бо груди каміння,\nУсі почавили останні зусилля,\nІ хтось уже чахнув, а хтось лиш марнів,\nПрийняли на себе людський дикий гнів.\n"Не можу, я Боже" - жалівся один,\nДивитись як люди не цінять тих днів,\nТе тіло, ту долю, що Ти їм даєш,\nВони лиш чекають ману із небес.\n"Ну добре, раз так, хай буде урок,\nЩоб вмить оцінили наступний вже крок,\nЇх будем повчати, допоки добро,\nРозкриє всі чари, як було давно"\nСпустились ангели по світу пішли,\nПізнання до щастя почнеться з журби,\nЖорстокі уроки, а потім дива,\nХтось світло пізнає, а в когось біда.\nОдному ангелик лиш очі закрив,\nУ вічную темінь за руку завів,\nА потім проміння на нього спустив,\nНапевне уперше так сонцю радів.\nА іншому з ліжка піднятись не дали,\nВсі рухи в кайданах так міцно тримали,\nА потім пустили - скакав по підлозі,\nЧому ж ти лінився, мов гнив у берлозі?\nА ще почуття, що люди забули,\nНайбільше за ними розплакались сурми,\nНа мить уяви, що людини не стало,\nІ ти розумієш, що доля пропала.\nНе плач, не журися, поглянь ви є разом,\nСмакуйте, радійте, не скорені часом,\nОбійми розкрийте, цілуйте у скроні,\nІ ніжно тримайте кохані долоні.\nКоли ви є поруч - радіють амури,\nРозбиті до крихти небажані мури,\nІ ключик від щастя у твоїх руках,\nГосподь все для цього у серце поклав.\nКолись, коханий, я постарію…. .\nКолись, коханий, я постарію,\nВолосся сиве вітер розвіє,\nЗморшки, по-трошки, прийматиме тіло,\nКрізь сльози погляну на тебе несміло.\nПробач, мій коханий, я зовні не та,\nПробігли так швидко чудові літа,\nТа очі прозорі, у них завжди ти,\nНемає тут місця для болю, журби.\nТримаєш за руку, у ній є тепло,\nКохання із нами весь шлях наш пройшло,\nМене пригортаєш: "Маленька моя",\nХоч я вже старенька, та завжди твоя.\nМи сядемо вкупці, включаєм камін,\nІ спогади з фото всміхаються з стін,\nЩаслива я досі, вклонюся за все\nТи завжди цілуєш, як кажу я це\nЗа спиною у сильного чоловіка завжди молитва жінки!\nНі, не спорт-зал, чи сейф із грішми, а сила кожного слова, що лине із серця людини, що кохає, вверх - прямо до серця Господа. Його сила проростає із кожної сльозинки, що злітає із вій і перетворюється у міцну броню від усього лихого. У одній цій крапельці збираються всі почуття, якими жевріє душа тієї, що чекає, тієї, що вірить, тієї, що завжди підтримає.....\nЗа спиною у щасливого чоловіка завжди є молитва жінки...жінки, яка, разом із сімєю є його фортецею. Там, де він завжди,неначе із колодязя із живою водою, може черпати енергію.... навіть, якщо весь світ скаже: ти не правий - вдома завжди буде підтримка!\nЗа спиною у мого чоловіка також є молитва! Моя молитва! І моя душа, яка належить йому! За спиною у мого чоловіка є молитви дітей, які я чую, як біжать із їхніх вуст, таких щирих,милих,відкритих.... за спиною у мого чоловіка є молитва.....\nНитками сіро-жовтими я долю вишиваю,\nМайбутнє наше радісне у неї заплітаю,\nУзорами, мереживом під ноги застелю,\nСтупай туди, мій миленький, з тобою поруч йду.\nКлубочками покотяться шовкові мрії, сни,\nВ картинки перетворяться сліди, де ми були,\nІ зорі нам вклоняються, заводять хоровод,\nВони блищать, мов зарево, від щастя ніжних нот.\nІз нами розквітає кохання у сади,\nУ ньому соковиті утворяться плоди,\nЇх Всесвіт пригортає, шанує тихо час,\nЖивемо почуттями, радіє світ за нас(heart)\nУ птахів позичу пір'я…\nУ птахів позичу пір'я,\nТихо в нього загорнусь,\nНаче магія чи зілля,\nУ голубку обернусь.\nПолечу високо в небо,\nВітер вкаже вірний шлях\nІ прислухаюсь до серця,\nПодолаю простір, час.\nПроведу тебе в дорозі,\nТи мене, прошу, відчуй,\nВідведу морози, грози,\nПогляд свій лиш подаруй.\nБачиш горличка в тривозі?\nВ ній впізнаєш ти мене,\nПриземлилась на порозі,\nТак чекаю я тебе....\nНе болить душа зі сталі\nНе болить душа зі сталі,\nСерце з дерева пусте,\nНема місця для печалі,\nІ нічого не пече.\nНе течуть з граніту сльози,\nЗамість крові стане ртуть,\nНе замерзне на морозі,\nЗ моноліту тверда суть.\nСкажеш так у світі легше,\nЯк немає почуттів?\nТоді вже людина мертва,\nЯк немає ніжних крил.\nЩастя стукає у двері,\nТи не чуєш, бо глухий?\nТи не статуя зі скелі,\nЧас для радості і змін.\nСонце промені пускає,\nЇх тепло, прошу, відчуй,\nРани зливи омивають,\nСпів пташиний ти почуй.\nЄ краса у світі, й щастя,\nСвітло після темних днів,\nВідчиняй заслонки пастки,\nТи ж кохати так хотів.\nДовіряй своїй ти долі,\nПісля терена є рай,\nТи готовий? Починай!\nА Всесвіт дав мені дарунок -\nМаленький ключик без замка,\nЯ загорнула цей пакунок,\nНавіщо він? От дивина.\nЛежав він схований роками,\nУже десь навіть поржавів,\nЗабула, скорена літами,\nЩо Всесвіт щось таки хотів.\nЗустрілись ми, немов у казці,\nТак розквітали день за днем,\nЧомусь в коморі, в темній шафці,\nЗасяяв ключик, мов вогнем.\nЙого дістала, здивувалась,\nТи скриньку вогняну приніс,\nТобі від неба ця попалась,\nБула у тебе море літ.\nВогонь з вогнем вмить поєднались,\nРозкрилась загадка оця,\nТам щастячко від всіх ховалось,\nЦе нам дарунок від Творця.\nХто ключик має - зберігайте,\nВ болото, прошу, не топчіть,\nНа щось земне теж не міняйте,\nЙого для долі залишіть.\nНе відмовляйтесь від нас…. .\nНу все, я до людей не піду,\nВони лиш впускають до хати біду,\nЇї помічають, над нею ридають,\nА я? Мене мов нема - не помічають.\nЯ також не хочу у серце пірнати,\nМене мало хто навчивсь цінувати,\nНенавидять більше, кричать: все не так,\nА що ви зробити, щоб йти поруч шлях?\nЯ їх так благала, щоб вчились всміхатись,\nНа сонце дивились і вчились літати,\nТа стали душею уроди й каліки,\nНе вміють від митей шукати вже втіхи.\nА з мене зробили якусь вже скарничку,\nМене розміняли неначе дрібничку,\nУ мені ж є щастя, кохання є теж,\nМене ж на монети обмінюють все ж....\nЯ чуюю серденько, що кличе так нас,\nЗдається для вас наступив уже час,\nТам стільки надії і щирість витає,\nДуша там відкрита, вона вас вітає.\nЛетіть, мої милі, і в долю вселіться,\nОх, там їх двоє - навіки лишіться,\nВід них не відходьте, бо цінять завжди,\nЯ їх відчуваю....кохають вони.....\nЯк довго тягнуться години, коли тебе немає. Неначе вічність оселилась у кожній секунді і ніяк не хоче розчинитись у просторі, якій має належати нам.... чекаю звуку ключів за дверима, що є більшим святом, ніж різдвяні дзвоники, які символізують, що чудеса уже в оселі....\nЗа вікном у тебе минають дерева, поля...такі безкрайні....роздільна полоса неначе бавиться з тобою, змагаючись із автомобілем хто скорше прибуде додому.... змінюються краєвиди, а ти все чекаєш знайомий двір та будинок....кілометри зїдають відстань між нами і твоє серце чути все ближче і ближче.....\nЧекають тебе вдома діти і я.....твоя кохана квіточка....засумували за тобою вже й стіни, які звикли до твого голосу, до сміху, до тепла.... ялинка,що радіє кожного разу, коли ти заходиш до кімнати.....на столі стоїть вазоночок, що наче знає, що тебе часто вдома нема, тому що звик до відряджень, але все одно хоче бачити, як ти снідаєш біля нього....дім оживає, наповнюється ароматами їжі, парфумів....\nВдивляєшся у вікно у роздумах: як мій коханий, де він....намагаєшся уявити картинки,сюжети: як мій миленький сидить за кермом, що бачить, думає, відчуває,як зупиняється покурити, випити каву і я так хочу доторкнутись крізь простір до тебе, щоб розділити миті твого життя, які я не бачу.....\nА серце вистукує неначе слова: скоро приїде, скоро буде вдома....я кохаю, я чекаю, я живу моїм ріднесеньким чоловіченьком....ще трішечки і він буде....ще трішечки і приїде і пригорне і знову відчую себе блажено у його чудових долонях...під захистом у піклуванні....\nЧи він заскучив? Чи так само хоче вже бачити мене? Що вдягнути? Як смачно нагодувати?\nЧи дати відпочити, чи говорити і говорити, бо давно не бачила....а чи знести в дверях чи ніжно обійняти?чи..що...як....коли.....і стільки питань, що не можуть собі знайти спокою....\nЦе сенс нашого з тобою існування....ми його з тобою відчути одне у одному і відчуваємо навіть на відстані....таке пянке, солодке, ніжне, таке міцне, таке нам важливе, потрібне і вірне....наше кохання....що наче наше виплекане дитятко, яке ми ростимо з великою ніжністю і турботою.....\nЯк хочеться чим поскопше тебе обійняти, тому що ти тут....приїхав!!!!!!!!\nКохаю тебе......чекаю тебе.....\nЯк і люблять тебе дітки і наш дім...\nЄ люди, наче снігурі….\nНакрила світ весь пелена,\nХолодна біла ця зима,\nУ лід усе лиш закувала,\nНеначе тишу зазивала.\nДерева змерзли і кущі,\nЗвірята трусяться усі,\nЗемля ж неначе крижана,\nЗ морозом бореться весна.\nЛише веселі снігурі,\nЯскраві, гарні, мов у сні,\nРозводять знову балаган,\nВід них лунає шум і гам.\nІз двору в двір вони літають,\nМов навіжені ще гасають,\nЗима для них неначе рай,\nУ них завзяття позичай.\nЄ люди різні і чудні,\nДушою мертві і німі,\nА є такі, мов снігурі,\nЩо в радості живуть завжди.\nІ хай на дворі буревій,\nТи їх знайдеш посерд мрій,\nІ хмари серцем розженуть,\nБо кожен день свій бережуть....\nКоли мене не стане…. .\nУ день, коли мене не стане,\nТи вишню гарну посади,\nІ забуяю я з садами,\nЛише до квіту приходи.\nМої пелюсточки підіймеш,\nІ гілки в хату занесеш,\nЯ дім наповню ароматом,\nЯк ти наповнюєш мене.\nПрийду до тебе я у хмарках,\nЛишень у небо подивись,\nА може ще маленьким птахом,\nЯ буду поруч - озернись.\nНе раз я спущусь у краплинках,\nПо склі, цілуючи тебе,\nІ викладу, мов з намистинок,\nСердечко, що лишень твоє.\nМої записки всі спали,\nЩоб не ставали тягарями,\nПо річці тихо розпусти,\nА я із вітром повернуся,\nІ в мить під курточку нирну,\nІ ще не раз так притулюся,\nА все тому, що так люблю....\nПрошу, у тиші не сиди,\nПрийди, побудь із дітлахами,\nБо їм потрібен саме ти.\nЗгадай мене в важку хвилину,\nВсі миті щастя, що на двох,\nМи розділяєм щиро-щиро,\nІ це позбавить від тривог.\nЗгадай мене, як буде сумно,\nВідчуєш ти усе тепло,\nКохаю я тебе безумно,\nТак є і буде все одно.....\nА в хаті пустота…. .\nНу от приходить ранок,\nА в хаті пустота,\nЄ фото на стіні,\nТа вас усіх нема,\nТак тихо, аж до крику,\nДопоки не здуріла,\nВ домашній пустоті.\nПарує тепла кава,\nЗварила знов на двох,\nТа на балкон не йду я,\nХоч зранку це закон,\nНе так смакує добре,\nЯк завжди цей напій,\nЗ тобою лиш наповниться,\nНеначе чашка мрій.\nІ ось стоїть сніданок,\nВ самотності сиджу,\nХолодний цей мій ранок,\nДумками вас прижму.\nБез вас, мої ріднесенькі,\nЯ точно вже не та,\nЧекаю, до повернення,\nБо з вами лиш жива\n(Моїй чудовій сімї!!!!!Чекаю чоловіка з відрядження, а діти хворенькі у батьків, а я встаю о 6й ранку на роботу і нікого вдома нема(((((\nНеначе річечка…. .\nА час пливе так швидко,неначе бурна річечка,\nІз джерельця звивається, немов барвиста стрічечка,\nКомусь жнива полиє, комусь немов посуха,\nДля когось водоспад, для когось лиш розпука.\nХтось в течію заходить, хтось валить береги,\nА хтось для моря чистого позводить всі струмки,\nХтось тоне, бо не бореться, для когось чудний сплав,\nУ когось жовті лілії покриють цілий став.\nБіжать секунди лічені крізь пальчики людей,\nІ чим вони наповнені залежить від ідей,\nУ когось гроші правять, у когось з серця клич,\nІ долю свою стравлююсь, немає в них облич.\nА ти мої краплиночки наповнюєш теплом,\nКохання проростає посадженим зерном,\nУ мене повні вінця із радості і мрій,\nТи океан породжуєш, буяє щастя - сій!\nІ як поверне річечка залежить лиш від вас,\nЗ тобою вся доріженька, немов прекрасний вальс,\nМи греблі всі розібємо, бо разом навіки,\nДощі лиш розмивають потріскані шляхи,\nІз них ми знов зіткаємо чудову ніжну гладь,\nЗ тобою, мій ріднесенький, на серці благодать.\nПро тебе…. .\nНеначе свіжого ковток повітря,\nСеред засміченного людями життя,\nНеначе рай серед руїн, лахміття,\nТи наче Книга мудрості чи то буття.\nТвоя душа звучить неначе мантри,\nДе кожна нотка - дивна глибина,\nІ кожен крок з тобою - чудні мандри,\nТвоє тепло - це ніжна пелена.\nЛягає щастя в серці мандалою,\nЇї малюєш в радості щодня,\nРозквітла я, мов пролісок весною,\nМоя броня - це твої почуття.\nНеначе хінді, що прикрасить тіло,\nТвій світ прикрасив долю всю мою,\nТи джерельце, що має силу,\nМайбутнє своє я тобі даю.\nТи є мій човен, моя казка,\nГіпноз, чаруючий мене,\nТака солодка твоя ласка,\nМов зірочка вночі веде.\nЯ вся твоя і буду нею вічно,\nТримаєш ти сімейні вже ключі,\nМені так гордо йти за чоловіком,\nТримаючи долоні на плечі.\nЯ хочу бути глиною….\nЯ хочу бути глиною у твоїх долонях,\nЩоб ти, немов гончар, творив вже наші долі,\nЛіпив майбутнє з щастя і форми виливав,\nТобі все довіряю, бо це твій справжній дар.\nЗалізо проти вітру стоїть завжди віками,\nКоваль коли торкається - тече, неначе лава,\nІ змінює подобу, як я до тебе лину,\nА ти є мій коваль, що створює родину.\nМовчать безбарвно струни, навколо тишина,\nТоркнувся, мов маестро, і пісня полилась,\nТи є творцем мелодій, кохання так звучить,\nУ кожній нашій ноті так ніжно забринить.\nПоглянь,- яскрава книга, ти автором тут став,\nМи все це проживаєм, що в мріях написав,\nРядочок за рядочком я мрію оживлю,\nА ти - хранитель серця, тебе я обійму.\nПромінчик місяць опустив\nУ чай наш з імбирем,\nЗапахло чудом і Різдвом,\nМорозним тихим днем,\nСніжинки танець завели,\nА може хоровод,\nНеначе казка з нот.\nЯлинка вогники вдягла,\nПоглянь, як мерехтить,\nІ в душу радість принесла,\nУ церкві чути коляду,\nЗ тобою поруч я іду,\nТримаю вервичку твою,\nУ неї серце вклала,\nВід нас біду я відведу,\nУ Господа благала.\nЗіткали зорі нам вінок,-\nЗ'єднали наші долі,\nНу що, коханий, у танок?\nВбираю ніжність всю твою,-\nЗ тобою вічність простою,\nНема межі літам,\nКохання в домі проросло,\nУ нас там вічне свято,\nІ все прекрасне розцвіло,\nТобі за це я вдячна.\nМожливо я буду не найкраща дружина\nМожливо я буду не найкраща дружина,\nІ не завжди твій настрій чи час я вгадаю,\nБо я є всього лиш простенька людина,\nТа щиро тебе я від серця кохаю.\nМожливо десь ляпну якусь я дурничку,\nМожливо помилюсь у справах не раз,\nІ десь я зіпсую якусь я дрібничку,\nЗате я у серці з тобою весь час.\nМожливо колись я тебе роздратую,\nПодушкою стукнеш по попі мене,\nПовір лиш, коханий, тобою живу я,\nПробач мене, милий за все, що не те.\nДля мене ти щастя і радість велика,\nІ вибач за все, що я не дала,\nПробач за дзвіночки, коли ти в роботі,\nЯ просто скучаю, я просто така.\nПробач, якщо десь уже встигла дістати,\nБез тебе цей світ уже зовсім не той,\nНу так, не найкраща із мене дружина,\nЗате ти для мене є вічний герой!\nЗабудь сніданки, де одиноко парувала кава на столі\nЗабудь сніданки, де одиноко парувала кава на столі,\nДе тиша править атмосферою у домі,\nТепер стискаємо горнятка міцно у руці,\nІ всі світаночки зустринемо з тобою,\nЗабудь вечері, де лежить один прибор,\nА навіть як один - тебе я нагодую,\nНавік розвіється самотності фантом,\nЯ кожну мить у щасті закарбую.\nЗабудь думки, що сковують серця,\nОтрута більше в душу не потрапить,\nЯ захисту попрошу у Творця,\nНехай кохання завжди нами править.\nКолючий дріт знімаю з твоїх ран,\nЦілющою водою я кожну омиваю,\nЗабудь про важкість від старих кайдан,\nКлючі від доленькі тобі я доручаю.\nНехай на тілі лишеться тавро,\nЩо нас тепер навіки поєднає,\nВ обіймочках наллємо нам вино,\nМи так удвох майбутнє зустрічаєм.\nПрисвячується коханому, що обожнює жовтий колір)\nВ жовтий колір небо синє я б тобі розмалювала,\nІ волошки при дорозі ще поспішно позбирала,\nУмокнула кожну квітку в жовту фарбу від душі,\nЩоб навколо, наче сонце, опустилось на лани.\nТи б гуляв серед пшениці, серед жовтих гір, степів,\nНаче з нами завжди літо, відчуваєш тепло слів?\nЗастелила з позолоти на стежинці кожен слід,\nОбернись - нема болота, навіть після довгих злив,\nВсе тому, що з нами промінь, що з кохання взяв свій шлях,\nІ у щасті проростає, наче в небі вільний птах,\nВін скупається в турботі і сердечко пригорне,\nТи відчуєш у природі, що для тебе все живе.\nЯ для тебе ткаю зорі, щоб світили уночі,\nІ коли я є не поруч, щоб з тобою всі були,\nХай мелодії лунають, що ввібрали почуття,\nНоти також жовті стануть, в кожній з них живу і я.\nНе вперше осінь розмальовує весь світ,\nНе вперше вітер обціловує листочки,\nНе вперше павутиння надворі,\nСплітається у радісні віночки.\nТа вперше в дощику тепло,\nТа вперше щастя душу обійняло,\nЗ тобою сенсу враз все набуло,\nЗ тобою затишно у бурю навіть стало.\nТепер зима - це наш морозний рай,\nА навесні ми крила розпускаєм,\nА літом щастям устеляєм край,\nІ знову в осінь ми вступаєм....\nЗ тобою осінь вдягне шаль,\nІ небо низько опускає,\nПідніме врешті цю вуаль,\nУ ніжності нас двох тепер тримає....\nВ кришталевих краплях водоспаду,\nДе бере початок джерело,\nДе сліди зостались з зорепаду,\nДе лелека викупав крило,\nДе втамує спрагу серце,\nДе душа пірнула в водограй,\nДе кохання витягло люстерце,\nТи мене у ніжність загортай,\nТам дзвіночками лунали мрії,\nУ струмочках щастя віднайшли,\nІ сльозинки обіймали вії,\nВід тепер в майбутнє разом йшли,\nТам трембіта в гори клич пустила,\nПочуття злітали до небес,\nЯ тобі до ніг проміння застелила,\nМи тепер творці своїх чудес....\nКоли проміння проб'ється крізь фіранку,\nІ, неначе котик, згорнеться на тобі,\nТи пригорнеш мене, немов фіалку,\nІ аромат залишеш на собі.\nКоли годинник стрілки десь розгубить,\nІ ми, нарешті, тишу призовем,\nТвої уста мої голублять,\nВ блаженстві день ми розпочнем.\nКоли табачний дим злітає знов до неба,\nА пори року різні за вікном,\nЛишень, щоб були ми разом..\nУдень ти моє сонце, а місяць вночі,\nІ зорі тримаєш дарунком в руці,\nКвітками засипеш і пестиш волосся,\nНеначе волошки сховались в колоссі,\nМереживо з щастя сплітаєш щоранку,\nІ ним укриваєш мене на світанку,\nТак тепло, так мило, турботу я чую,\nКоханий від тебе я завжди воркую...\nТи - мій всесвіт, а я - твоя планета\nТи - мій всесвіт, а я - твоя планета,\nТи - мої ноти, а я - твоя сонета,\nТи - злива моя, а я - твої краплі,\nТа наших слідів не знайдеш на мапі.\nМи там, де є простір для мрій та бажань,\nМи там, де кохання не знає страждань,\nМи там, де пророчать майбутнє у щасті,\nЗавжди захищаємо нас від напасті.\nМи там, де вінчують, ми там де літають,\nМи там де ніколи образи не знають,\nМи там, де є пристрасть і море тепла,\nНас тихо сховає від світу імла.\nМої думки, мов журавлі\nМої думки,мов журавлі,\nУсі злітаються до тебе,\nЗамкнулись, наче у ключі,\nПарять високо там, у небі,\nПослухай, гомін, що луна ,\nДе кожен клич - твоє ім'я,\nНавіки зникла пустота,\nТепер з'явилася сімя.\nПослухай дощ, що пісню водить,\nПо склі, по вулицях усіх,\nУ ньому серце моє бродить,\nЦілує слід твоїх доріг.\nКоханий, чуєш, я є поруч,\nІ завжди буду там, де ти,\nНеначе в ніжний, теплий обруч,\nСплітались мрії наші всі.\nЯ простір, час, я все здолаю,\nІ душу твою обійму,\nЗнесе усе лиш хто кохає,\nПовір для тебе все знесу.\nПодивись, яка тут нива\nПодивись, яка тут нива, і озера навкруги,\nНаче ми чекаєм дива, коли сходяться шляхи,\nОпустила верба коси, малювала по воді,\nІ пускала сльози досі, мрії всі були крихкі.\nВітер долею назвався, коси бурею підняв,\nЗ дубом він перегукався і навіки їх зєднав.\nОбіймаються дерева, добре вкупочці, разом,\nЛинуть пісні аж до неба, пташки горнуться крилом.\nТак сторіччями стояли під грозою, у жару,\nІ легендою аж стали, я тебе не підведу,\nДуб кохав свою вербицю, а вона завжди його,\nІ беріг немов вовчицю, берегла й вона всього.\nНет ничего прекрасней,чем семья,\nЧем дети, что шумят у тебя за спиной,\nЧем тот, кто рядышком жизнь всю пройдя,\nПрижмется устало под вечер щекой.\nНет лучше, чем те, кто тебя обнимают,\nСквозь слезы и радость, сквозь бурю и зной,\nЯкби не ти, мене б не стало,\nДо тебе серцем не кохала,\nБез тебе ночі всі пусті,\nРозмови, тексти мов німі.\nЯкби не ти, я б десь зівяла,\nДо тебе в вічності пропала,\nБез тебе рай не пахне медом,\nТи обернувся оберегом.\nЯкби не ти не було б щастя,\nВ твоїх руках я лиш жива\nМій світ весь зроблений з кришталю,\nМороз покрив усе у лід,\nЗвучали сльози там в печалі,\nТернистим був і кожен слід,\nДо мене сонце не віталось,\nЧумацький шлях пішов в імлу,\nВ жахіття дні всі обертались,\nОсь так побачила пітьму.\nКричали дико чорні круки,\nІ ткали пастку павуки,\nВони скували мої руки,\nНе було сенсу більш ідти.\nІ так минали дні за днями,\nКайдани вічність принесла,\nПоклала їх вже біля брами,\nЯ майже в них уже була.\nТа доля ніжно посміхнулась,\nТебе за руку привела,\nВ кохання щире обернулась,\nІ разом з нами зажила.\nЗламав безжально темні стіни,\nІ зорі в казку запустив,\nЗ тобою стали теплі зими,\nТи мої рани всі закрив.\nІз нами райдуга зосталась,\nСади розквітли враз, за мить,\nЩасливі там ми щиро стали,\nІ пісня радості дзвенить.\nНеначе ангел рай будуєш,\nСловами серце розтопив,\nІ кожен день мене чаруєш,\nТепер живу я серед див.\nПроміння ти вплітаєш в коси,\nСтежинки квітами покрив,\nСолодкі стали наші роси,\nТи двері сонечку відкрив.\nМісяць світлий, білобокий\nМісяць світлий, білобокий,\nЗабери усі тривоги,\nГоре променем пробий,\nНе впускай до наших мрій.\nОгорни нас враз імлою,\nЩоб не бачитись з бідою,\nЩоб не впала і сльоза\nНас обійме там лоза.\nОбірви шляхи для страху,\nХай зазнає, підлий, краху,\nЗаздрість, чуєш, відведи,\nТа коханням пригорни.\nЩастя дихає спокійно,\nБез невзгод йому так вільно,\nВоно наше, тож бери,\nОживуть, нарешті, сни.\nЗвернення до кохання:\nСтій! Прошу! Вперед ні кроку,\nДо мене, чуєш, не підходь,\nНанесло рани ти глибокі,\nІ стріли свої не наводь.\nТи вічно маниш гарним ликом,\nІ щастям дуриш, що прийде,\nТа кожен раз все більше лихо,\nЗа горло в пекло лиш веде.\nВ софітах ти шукало слави,\nТобі я плескала сто раз,\nТа все сценарій від забави,\nТут крила втратив і Пегас.\nЧому, скажи, таке жорстоке?\nЧому ламаєш ніжний рай?\nЧому влізаєш так глибоко,\nІ крадеш серце, мов шахрай?\nЧому не можеш зупинитись?\nПобратись з щастям назавжди,\nТеплом п’янким ще раз напитись,\nНехай цвітуть уже сади.\nМіцніші стали твої пастки,\nКапкан навіки заржавів,\nВостаннє ти зламало казку,\nАж місяць сльози нам пролив.\nПрограла я твою вендету,\nТи мертву душу забирай,\nСумні пісні лиш у кларнету,\nЯ в них оселюсь, прощавай!\nЯкщо ти ранив, то добий….\nЯкщо ти ранив, то добий,\nНе треба з ранами лишати,\nПочуєш стогін лиш слабкий,\nНе хочу більше так страждати.\nНаскрізь пробита, не жива,\nВ душі вже вигорене поле,\nБрудною стане враз сльоза,\nВона наповнилася болем.\nЯкщо ти ранив, то зітри,\nЗітри мене з рахунків долі,\nРоздерли серце враз вітри,\nОтруту крапали поволі.\nСтерв’ятник шлях уже знайшов,\nЗі сміхом нутрощі виймає,\nВ лахміття дер мою любов,\nВідчує той, хто ще кохає.\nЯкщо поранив – не жалій,\nПоклич сніги собі на поміч,\nНехай сліди зметуть від мрій,\nЦвіли вони лиш з нами поруч.\nТепер у дзеркалі не я,\nУсе забрав цілком з собою,\nВіддала все, що лиш могла,\nТому лишилася пустою.\nЛунає в полі гіркий дзвін,\nВін щастя наше точно бачив,\nГорює теж від диких змін,\nЖила тобою лиш, юначе.\nЯ хочу зостатись в твоєму полоні,\nВ полоні шаленства і дикості снів,\nЯ хочу відчути твій дотик долоні,\nІ знову попасти в потік ніжних слів.\nЗастрягти в площині щасливих хвилин,\nВід запаху плоті, в безумстві пропасти,\nЩоб вічно сягати найвищих вершин.\nШтовхни мене з грані, де завжди реальність,\nВ тенета спокуси, що зникли в імлі,\nЛишаю свідомість, бо вже є захланність,\nВона розчинялась до краплі в тобі.\nЯ хочу в неволю, щоб бути рабою,\nЩоб став ти правитель моєї душі,\nПробита наскрізно німою стрілою,\nНавічно до себе, благаю, впусти……\nВтомилась. Я далі просто не піду.\nЧи можна присяду от тут, на краю?\nСамотність, чого ж ти так нагло до мене вчепилась?\nЧи ти ще не зовсім сльозами напилась?\nЧи ти ще не все, що було зруйнувала?\nЦе ж ти так жорстоко усе забирала.\nНевже тобі мало пустої душі?\nІ те, що з вовками я вию вночі?\nНевже тобі мало тривожних думок,\nЩо ллються весь час, наче згнивший струмок?\nЧому ти така, мов вампір ненаситна?\nЧим далі, тим більше мені так огидна.\nПусти, в обіймах твоїх я вже стала примара,\nТи ж завжди, що миті, сильніше карала,\nВід горла, від серця на крок відійди,\nКовточок повітря зі мною зроби.\nТримаєш в оковах, в шипах, у облозі,\nЯ їх розривати вже просто не в змозі.\nНавколо вже й листя навчилось мовчати,\nЯ хочу кохання за руку тримати.\nЧому не впускаєш його у життя?\nЖиве з ним там щастя, ожила б і я.....\nПодаруй мені жоржини,\nПросто так і без причини,\nЦе чарівні, ніжні квіти,\nНаче в сонечка є діти.\nПодаруй мені красу,\nБільшого не попрошу,\nХочу ними милуватись,\nЩоб щасливою зостатись.\nЇх поставлю на столі,\nПосміхнуться враз мені,\nВ них твій образ і тепло,\nВічно було там воно.\nПодаруй мені ці квіти,\nБуду щиро так радіти,\nБо подобались давно,\nНе дарує лиш ніхто.


Німеччина надасть Україні п'ять тисяч військових шоломів, що має бути "чітким сигналом", що Берлін стоїть на українському боці.\nЯк передає Укрінформ із посиланням на Tagesspiegel, про це заявила міністр оборони ФРН Крістін Ламбрехт у середу після засідання комітету з питань оборони Бундестагу.\n"Міністр оборони Крістін Ламбрехт оголосила, що Німеччина надасть Україні п'ять тисяч військових захисних шоломів", - йдеться у повідомленні.\nЯк заявила очільниця німецького оборонного відомства, поставки п'яти тисяч шоломів Україні слід розцінювати як "дуже чіткий сигнал: ми стоїмо на вашому боці".\nЛамбрехт також привітала відновлення переговорів щодо російсько-українського конфлікту в нормандському форматі. При цьому вона підкреслила, що на цих переговорах є "червоні лінії", які не можна переступати. "Територіальна цілісність та суверенітет держав не може бути предметом переговорів", - заявила міністр.\n"Німеччина тепер все-таки хоче надати Україні військове оснащення. Міністр оборони Крістін Ламбрехт (СДПН) оголосила про поставку 5000 захисних шоломів. Не знаєш, сміятися чи плакати", - написала вона.\nЯк повідомлялося, раніше посол України у ФРН Андрій Мельник виступав з неодноразовими закликами до німецького уряду переглянути свою позицію, яка полягає у відмові постачати оборонну зброю Україні.\nНімеччина Україна Зброя


На Полтавщині унікальний міст розчищають від сміття місцеві мешканці | Новини\nНа Полтавщині унікальний міст розчищають від сміття місцеві мешканці\n13:30, 26 березня 2017 р.\nУ Великобагачанському районі під мостом через Псел місцеві жителі розчищають затор із пластикового сміття з райцентру та деревин, з яких вище за течією бобри готували собі греблю.\nОдин із робітників на ім’я Ян, стоячи на затонулих деревах посеред річки, зазначив: затор не проблема. Адже у нього є стабільна робота з адекватною зарплатою, а в рідного села – перспективи.\nЦей новий міст через Псел у Великобагачанському районі (на території Білоцерківської об’єднаної територіальної громади) з’явився в минулому році. Він з’єднує між собою кілька сіл (Балаклію, Колосівку, Остап’є). Його унікальність – у строках будівництва (лише три місяці, з серпня по листопад 2016-го), у фінансуванні (за кошти спонсорів з місцевих підприємств), а також у несподіваному зовнішньому вигляді. Споруда ця стала для селян не просто місцем для пересування людей і транспорту, а й променадом для зустрічей і весіль.\nМіст має довжину 98 метрів, збудований практично з нуля на місці старої аварійної дерев’яної споруди, якою під час розливу річки та дощів практично неможливо було користуватися. Так, за словами керівника Білоцерківської ОТГ Івана Лещенка, водій шкільного автобуса не ризикував у такі моменти дітьми і вони йшли до місця навчання кілька кілометрів пішки.\nТепер новим мостом місцеві мешканці хизуються перед гостями. Він не тільки міцний (витримує автомобілі до 60 тонн), а й красивий і добре освітлений вночі сучасними ліхтарями. Так, його бокові частини зроблені із металевих деталей у вигляді знаків зодіаку, лебедів, сердечок і такого іншого. Саме тому на мості вже висять два замочки від весільних пар. Влада Білоцерківської ОТГ цьому факту радіє – є весілля, будуть діти, буде розвиток громади.\n#БілоцерківськаОТГ #міст #Псел #сміття\n«Сніг з дощем очікуються майже по всіх регіонах» - синоптики\nПолтавців попереджають про густий туман та ожеледицю на дорогах\nПолтавські рятувальники долучилися до благодійного марафону\nУ Полтаві відкрили фотовиставку до Дня збройних сил України (ФОТО)\nНа Полтавщині на смерть збили двох пішоходів\nКоли українські школярі підуть на зимові канікули та скільки вони триватимуть?\nНа Полтавщині 18-річний водії з’їхав в кювет: постраждали двоє неповнолітніх пасажирів\nУ Полтаві на два роки перекриють рух частиною вулиці Шевченка\n20:26, 29 листопада


На прикладі України військові Латвії відпрацюють вторгнення «зелених чоловічків» – Військовий навігатор України\nНа прикладі України військові Латвії відпрацюють вторгнення «зелених чоловічків»\n20.08.2018 Major Horvat KFOR Al-Kut Коментарів немає\nУ навчаннях «Намейс 2018» візьмуть участь майже 10 тисяч осіб У Латвії почалися військові навчання «Намейс 2018» – найбільші після відновлення незалежності у країні. Про це повідомляє міністерство оборони Латвії, передає Delfi.\nЯк розповів командувач Національними збройними силами Латвії Леонід Калниньш, на навчаннях буде перевірятися здатність збройних сил захистити Латвію від будь-якого виду загрози.\n«Це можливість тренувати не тільки збройні сили, але і обороноздатність Латвії в цілому, тому що в навчаннях візьмуть участь партнери», – сказав він.\nУ навчаннях «Намейс 2018» візьмуть участь військовослужбовці, ополчення, співробітники структур МВС, представники союзних армій – загалом майже 10 тисяч осіб.\nЯк заявив Калниньш, під час навчань буде враховуватися досвід подій в Україні, тому в них включені елементи гібридної війни, зокрема, спонтанне виникнення заворушень у двох містах з участю озброєних людей без знаків розрізнення. Спочатку заворушення будуть придушуватися структурами внутрішніх справ, а потім їм на допомогу прибудуть збройні сили. У ролі противників виступлять солдати союзників з НАТО.\nВійськові навчання в Латвії триватимуть до 2 вересня у всіх регіонах Латвії – в Ризі, Лієпаї, Вентспілсі, Даугавпілсі, Єкабпілс, Валмієрі і ще 36 краях. По дорогах загального користування під час навчань буде переміщатися військова техніка і піхота, однак, як запевнив Калниньш, озброєння за межами полігонів і стрільбищ використовуватися не буде. У навчаннях візьмуть участь дислоковані в Лієлварде вертольоти США, важка і легка моторизована техніка, безпілотні літальні апарати.\nНаступного року ВПС Латвії планують повністю замінити авіапарк радянських вертольотів …\nАналітика, Новини 28.12.2017 Major Horvat KFOR Al-Kut\nЯк повідомляє Міністерство національної оборони Латвії у 2018-2019 роках, в рамках підтримки …\nІспанія надасть 300 солдатів для батальйону НАТО в Латвії, яким …\nВ суботу, 6 травня в Ризький порт у Латвії прибула …\nНовини 07.05.2017 Major Horvat KFOR Al-Kut\nДопомога союзника НАТО – Канадська військова техніка прибула в Латвію


Сенсорний екран для мобільних телефонів Nokia 305 Asha, 306 Asha, чорний. todo\tВи шукаєте\nСенсорний екран для мобільних телефонів Nokia 305 Asha, 306 Asha, чорний\nЛише 117 шт. на складі\nКод: 839240 | Вага: 0.066 кг\tНаявність на складі:\nОпис|Також дивіться|Класи якості запчастин\tСенсорний екран для мобільних телефонів Nokia 305 Asha, 306 Asha, чорний - опис: Сенсорний екран – це деталь, яка часто потребує ремонту або заміни. Сенсорні екрани з технологією мультитач реагують на натискання пальцем та стилусом, розпізнають кілька дотиків одночасно. Якщо ваш сенсорний екран вже неможливо відремонтувати, то на нашому сайті завжди можна знайти і придбати сенсорні екрани для таких мобільних телефонів як: Apple, Asus, Blackberry, HTC, Motorola, Nokia, Samsung, Sony Ericsson. Лише в нашому магазині ви зможете легко підібрати сенсорний екран потрібного розміру та якості. У нас найширший асортимент оригінальних сенсорних екранів.\n«Що робити, якщо не працює сенсорний екран?» або з розділу «Корисні поради», який знаходиться в закладках на сторінці товару. Сенсорний екран підходить до таких моделей мобільних телефонів:Nokia 305 AshaNokia 306 AshaКолір сенсорного екрану Чорний Також вас можуть зацікавити товари з таких категорій:ДисплеїДзвінкиМікрофони\tБудь ласка, зачекайте ...


Цефуроксим - Инструкция, Применение, Дозировка, Показания, Противопоказания, Аналоги, Состав, Побочные действия, Производитель, Отзывы\nВиробник: ТОВ «Авант», Україна.\nКлінико-фармакологічна група: Антибактеріальні засоби для системного застосування. Бета-лактамні антибіотики. КодАТС J01D A06.\nФорма випуску: Порошок для ін'єкцій\nна добу протягом наступних 24 - 48 годин. При ортопедичних операціях з повною заміною суглоба Цефуроксим можна змішати в cухому стані із вмістом кожного пакету полімеру метил- метакрилового цементу перед додаванням рідкого мономеру.\nНе потрібно змішувати Цефуроксим в одному шприці або крапельниці з аміноглікозидними антибіотиками. рН 2,74 % розчину натрію бікарбонату впливає на колір розчину, тому даний розчин не рекомендується застосовувати для розведення Цефуроксиму. Якщо пацієнт отримує внутрішньовенну інфузію розчину натрію бікарбонату, Цефуроксим дозволено вводити безпосередньо у трубку інфузійної системи.\nНапівсинтетичний цефалоспориновий антибіотик, резистентний до більшості бета-лактамаз. Бактерицидно діє шляхом порушення синтезу стінки бактеріальної клітини щодо широкого спектра грампозитивних та грамнегативних мікроорганізмів: грамнегативні аероби: Escherichia соїі, Klebsiella spp., Proteus mirabilis, Proteus rettgeri, Providentia spp., Haemophilus influenzae (включаючи ампіцилінрезистентні штами), Haemophilus parainfluenzae (включно ампіцилінрезистентні штами), Moraxella (Branhamella) catarrhalis, Neisseria gonorrhoeae (включаючи штами, які продукують пеніциліназу), Neisseria meningitides, Salmonella spp.; грампозитивні аероби: Staphylococcus aureus, Staphylococcus epidermidis (включаючи штами, які продукують пеніциліназу, але виключаючи ампіцилінрезистентні штами), Streptococcus pyogenes (а також інші бета-гемолітичні стрептококи), Streptococcus pneumoniae, стрептококи групи В (Streptococcus flga/actiae), Streptococcus mitis (група viridans), Brodetella pertussis; анаероби: грампозитивні та грамнегативні коки (включаючи Peptococcus та Peptostreptococcus spp.); грампозитивні бактерії (включаючи Clostridium spp.) та грамнегативні бактерії (включаючи Bacteroides spp. та Fusobacterium spp.,), Propionibacterium spp., інші мікроорганізми: Borrelia burgodorferi. До цефуроксиму нечутливі Clostridium difficile, Pseudomonas spp., Campilobacter spp., Acinetobacter calcoaceticus, Listeria monocytogenes, метицилінрезистентні штами Staphylococcus aureus, Staphylococcus epidermidis, Legionella spp. Деякі штами наступних мікроорганізмів нечутливі до цефуроксиму: Staphylococcus faecalis, Morganella morganii, Proteus vulgaris, Enterobacter spp., Citrobacter spp., Serratia spp., bacteroides fragilis.\nМаксимальна концентрація у плазмі крові досягається через 30 - 45 хв після внутрішньом'язового введення. Період напіввиведення у плазмі крові після внутрішньом'язового або внутрішньовенного введення становить близько 70 хв. У новонароджених у перші тижні життя період напіввиведення цефуроксиму у сироватці крові може бути в 3 - 5 разів вищим, ніж у дорослих. Зв'язок з білками сироватки крові коливається від 33 до 50 % залежно від шляху введення. Цефуроксим не метаболізується та виводиться протягом 24 годин з сечею практично у незміненому стані, більша частина препарату виводиться протягом перших 6 годин. Препарат проникає через гематоенцефалічний бар'єр при запаленні мозкових оболонок.\nПо 750 мг або 1,5 г порошку у флаконі № 1.\nУ разі крайньої необхідності готовий розчин або суспензію зберігають протягом 24 годин у холодильнику при температурі від 2 °С до 8 °С.\nЦефуроксим зберігає активність протягом доби при кімнатній температурі в розчині для інфузій з гепарином (10 або 50 ОД/мл) у 0,9 % розчині натрію хлориду для ін'єкцій, у розчині хлориду калію (10 або 40 мекв/л) у 0,9 % розчині натрію хлориду для ін'єкцій.


Нищення пам'ятників започаткували за СРСР - BBC Україна\nНищення пам'ятників започаткували за СРСР\nКерівник музею Степана Бандери на Івано-Франківщині каже, що підтримує заклики довести до кінця розслідування справи про кількаразове знищення монументів на території музею.\nImage caption Пам'ятник Степану Бандері у рідному селі Старому Угриниві\nСтепан Лесів, який є завідувачем меморіального музею у селі Старий Угринів, де народився і виростав Степан Бандера, сказав Бі-Бі-Сі, що попередні розслідування, які на початку 90х років проводила створена на базі КГБ Служба безпеки України, фактично, не були доведені до судового кінця. На початку розмови він розповів про історію створення меморіалу - і історію спроб його знищити.\nСтепан Лесів: Так, 15 жовтня 1989 року, коли були тридцяті роковини з дня вбивства Степана Бандери, молоді люди зі Стрия і зі Львова – їх було семеро, чотири хлопця і три дівчини - встановили березового хреста. Відбулося віче, навіть було спроба спецслужб КГБ заарештувати цих людей, але у зв’язку з великою кількістю народу, який туди прибув, вдалося цього уникнути. І за допомогою місцевих жителів вдалося цих молодих людей бічними дорогами вивести звідти.\nБі-Бі-Сі: Це ще все ж таки було за часів Радянського Союзу...\nЯ не є прихильник таких радикальних методів, у правовій державі воно мало б вирішуватися іншим шляхом\nСтепан Лесів, завідувач музею Бандери, про знищення пам'ятника Сталіну\nСтепан Лесів: Так, хоча тоді вже були задекларовані певні перебудовчі процеси. Далі, якщо йти хронологічно, хлопці з обласного центру, зі спілки націоналістичної української молоді, встановили символічний камінь, поряд з тим самим хрестом, і було задекларовано, що в скорому часі тут буде встановлено пам’ятник Бандері. І вже на свято 14 жовтня 1990 року встановили перший в Україні пам’ятник Степану Бандері. Доля цього пам’ятника не була тривалою, він простояв неповних три місяці, і вночі 30 грудня перед досвітком був підірваний. При цьому з людей ніхто не постраждав, тільки повилітали шибки у сусідніх будинках. Тому у такий спосіб 1 січня святкування було зірване, хоча і була велика кількість народу, але стояли вже поряд зі зруйнованим пам’ятником. Але на тому вічі було задекларовано, що Старий Угринів без пам’ятника довго не залишиться. І дійсно, на святкуванні 50-х роковин проголошення Акту відновлення української державності у Львові, якраз в 1991 році, було відкрито другий пам’ятник Степану Бандері. Доля цього пам’ятника була ще коротшою - він простояв неповних десять днів. В ніч на 10 липня було одночасно підірвано два пам’ятники: один у Старому Угринові, а другий у цей же час і при подібних обставинах підірвано у Зашкові на Львівщині, пам’ятник Євгену Коновальцю. Було поранено у груди охоронця, молодого хлопця, а місцевого жителя взагалі побили і залишили у канаві.\nБі-Бі-Сі: А хто поранив і хто побив?\nСтепан Лесів: Було шестеро невідомих людей в маскувальних халатах… Тоді була створена розслідувальна група у Службі безпеки України, і згідно зі звітом цієї служби, підриви обох пам’ятників здійснювалися людьми із міністерства оборони. Прізвища не називали, але казали, що це були офіцери.\nБі-Бі-Сі: Яке саме міністерство ви маєте на увазі?\nСтепан Лесів: Міністерство оборони Радянського Союзу, це був ще 1991 рік.\nНе стільки самі виконавці винні в цьому, скільки та система, яка віддавала накази. Це є продовження того самого комуністичного режиму, який знищив і самого Степана Бандеру\nБі-Бі-Сі: І це був другий і останній напад на пам’ятник?\nСтепан Лесів: Так, а третій пам’ятник було встановлено вже через рік - 17 серпня 1992 року.\nБі-Бі-Сі: Коли ви кажете, що було розслідування, то чи був тоді і суд, і чи були покарані винні?\nСтепан Лесів: Суду не було, і винні не покарані. Бо, як тоді казали, це були офіцери, які знаходились на службі у Росії.\nБі-Бі-Сі: Є способи суду за відсутністю підозрюваних, то чи були взагалі спроби встановити справедливість у цьому питанні? Чи ви б хотіли, щоб таке відбулось у справі долі пам’ятника Степана Бандери?\nСтепан Лесів: Звичайно, для встановлення історичної справедливості і правди, верховенство закону повинно було бути в усьому. І знаєте, не стільки самі виконавці винні в цьому, скільки та система, яка віддавала накази. Це є продовження того самого комуністичного режиму, який знищив і самого Степана Бандеру.\nБі-Бі-Сі: Як відомо, була відозва депутатів Івано-Франківської обласної чи міської ради з вимогою поновити розслідування, чи були якісь наслідки?\nЗараз ми знаємо історичну правду про те, що зробив Сталін для українського народу, про ті геноциди, які були вчинені безпосередньо під його керівництвом. Це був - аргументів більше ніж достатньо - величезний кат українського народу\nСтепан Лесів, завідувач меморіальним музеєм Степана Бандери в Старому Угринові\nСтепан Лесів: Поки що ми не маємо жодної відповіді у даному питанні.\nБі-Бі-Сі: Зараз мова йде про драматичну долю пам’ятника Бандері у Старому Угринові, і також зараз ми бачимо досить драматичні події навколо пам’ятника у Запоріжжі, який комуністи поставили Йосипу Сталіну. Ви, як завідувач музею і людина, яка працює з історією, що думаєте про так звану “війну з пам’ятниками”? Якщо хтось думає, що пам’ятник встановлено поганій людині, то його потрібно знищити?\nСтепан Лесів: Зараз ми знаємо історичну правду про те, що зробив Сталін для українського народу, про ті геноциди, які були вчинені безпосередньо під його керівництвом. Це був - аргументів більше ніж достатньо - величезний кат українського народу.\nБі-Бі-Сі: Яким чином мала б вирішуватися ця проблема з пам’ятником, якщо багато людей не згодні з увічненням пам’яті Сталіна. Вибух – це спосіб?\nСтепан Лесів: Я не є прихильник таких радикальних методів, у правовій державі воно мало б вирішуватися іншим шляхом.\nЗі Степаном Лесівим розмовляв Богодан Цюпин.


Напрочуд тихий старт… | Обозреватель\nНапрочуд тихий старт…\n03 сентября 2013, 17:22 49Читать новость на украинском\nОт і не скажеш, що президентська кампанія – якщо не де-юре, то де-факто – розпочалась… Все таки зараз – осінь 2013-го, а це означає, що до виборів глави держави лишається якихось півтора року. Між тим політичне літо було спокійним, і початок ІІІ сесії Ради VII вийшов також цілковито мирним. Не так все починалось в грудні 2012-го, коли свободівці воювали з парканами, а тимошенківці – з "тушками". Звісно, не можна стверджувати, що депутати й фракції уклали між собою "пакт про ненапад" (бо й подальшому можливе все), але принаймні 3 вересня 2013-го всі поводились чемно.\nНастільки, що навіть прихід в Раду президента Віктора Януковича не викликав в опозиційних лавах нездорового ажіотажу. Після завершення виступу Віктору Федоровичу, щоправда, дісталося на горіхи – опозиціонери розцінили його виступ як млявий та неконкретний. Та главу держави, в усякому разі, не перебивали і не перекрикували. Втім, що вчора стало відомо, що в ім’я високої – євроінтеграційної – цілі опозиція ухвалила рішення президентові не заважати. Все таки ставлення до просування до Євросоюзу обидва крила українського політикуму (влада та опозиція) мають однакове.\nСесія почалася з почалася з виконання Гімну, з прибуття до сесійної зали президента та уряду. Не обійшлося і без знаменитого хору імені Верьовки. Хор традиційно зайняв половину вільних місць у гардеробі і заповнив собою ложу для помічників та гостей. Гості ображеними не були – у засіданні Верховної Ради брали участь нерозлучні нині екс-президент Польщі Олександр Кваснєвський та колишній очільник Європарламенту Пет Кокс. А натовп помічників чекав під дверима ложі, доки хористи звільнять для них місця.\nПрезидент говорив недовго. Віктору Януковичу виставило десяти хвилин, аби закликати парламентарів прийняти закони, які допоможуть Україні підготуватися до підписання Асоціації з ЄС. "Я вірю, що український парламент зможе об'єднати сили довкола проблем, від яких, без перебільшення, залежить подальша доля України" , - заявив Янукович. А відтак перейшов від європейського майбутнього до українського сьогодення. І похвалив владу за усі досягнення. "Протягом останніх трьох років зарплати зросли майже на 60 % , а пенсії - майже на 40%. Водночас в українській економіці є багато проблем, над якими ми повинні працювати" , - сказав він.\nЯнукович відзначив, що, крім внутрішніх проблем, на українську економіку істотно впливає зовнішньоекономічна ситуація. На його думку, розвитку країни заважає світова економічна криза, падіння промислового виробництва і завищена ціна на природний газ. А ще президент попросив народних обранців роботою в парламенті посприяти реформуванню вітчизняної судової системи, системи внутрішніх справ, прокуратури. "Бажаю всім продуктивної роботи . В ім'я і заради користі української держави", - сказав на прощання Янукович.\nПісля виступу Януковича спікер Володимир Рибак оголосив 30-хвилинну перерву. Свіжовідпочилі депутати заполонили кулуари, проте подемонструвати новинки гардеробу, придбані на європейському шопінгу під час канікул, більшості з них не вдалося. Опозиційні фракції були в "уніформі": свободівці у вишиванках, УДАРівці – у червоних регланах з написом "Україна – це Європа", фракція "Батьківщина" - у білих футболках з написом "Юлі – волю" англійською мовою. Словом, кожен демонстрував готовність до євроінтеграції на свій лад. А от Януковича опозиціонери дружно критикували.\nЛідер "Батьківщини" Арсеній Яценюк заявив, що він "гірко розчарований" виступом глави держави. "На жаль, сьогодні президент тільки сказав про те, що потрібно об'єднувати зусилля, але не сказав, заради чого. Де закони, які має внести уряд? Чому сьогодні порожній порядок денний з питань європейської інтеграції?" - спитав Яценюк. "І він (Янукович) особисто, і його однопартійці думають про перемогу на виборах 2015 року", - додав Арсеній Петрович. А ще Яценюкові не сподобалося, що ВФЯ ані словом не прохопився про звільнення Тимошенко, а це, мовляв, один з критеріїв готовності України до вступу в ЄС.\nЯкщо Яценюк розцінив промову Януковича як малозмістовну, то його колега по опозиційному табору – лідер УДАРу Віталій Кличко – пішов ще далі, фактично звинувативши президента у зумисній шкоді. Кличку здається, що Янукович зриває євроінтеграційні плани України, у зв`язку з чим у нього є до глави держави одне питання. "Ми розуміємо, що євроінтеграція на сьогоднішній день залежить майже стовідсотково від президента. Виконання вимоги звільнити політичних в'язнів залежить від президента, прийняття євроінтеграційних законів – також. Бо ми розуміємо, що опозиційні сили без більшості, без Партії регіонів, які також декларують курс на європейську інтеграцію, цього не зможуть зробити. Якщо угода не буде підписана у Вільнюсі, відповідальність лежить сто відсотків на президенті. Чи погодиться президент Янукович в тому випадку, якщо не буде підписано угоду про асоціацію, подати у відставку?" - поцікавився Кличко.\nЗарахуємо це питання до розряду риторичних. Саміт у Вільнюсі іще не відбувся, підписання угоди ще не зірвано, а відтак і Януковича-євроінтегратора ховати зарано. А от те, що у порядку денному сесії наразі немає законопроектів, які конче потрібні для підписання Асоціації, дійсно тривожний сигнал. Ще вчора опозиія звинуватила колег з провладних фракцій у зумисних прогулах засідань відповідних парламентських комітетів. Хай там як, а пакет законів іще не готовий. Втім, спікер ВР клянеться, що незабаром ситуація зміниться.\nВзявши й собі вступне слово, Володимир Рибак заявив, що Раді в першу чергу необхідно розглянути законопроекти, необхідні для підписання Асоціації з ЄС. Найбільш важливими в цьому напрямку є 7 законопроектів, які чекають на затвердження парламентом. "У Брюсселі справедливо вважають, що зараз ВР відіграє вирішальну роль у підписанні Асоціації ЄС та України", - сказав Рибак. Й аби робота йшла продуктивніше, він має намір внести ряд ініціатив, що підсилюють роль комітетів ВР при підготовці законопроектів. До того ж, сам Рибак і його заступники відвідуватимуть ключові засідання комітетів, щоб контролювати їх діяльність. Спікер підкреслив, що в першу чергу повинні бути розглянуті бюджетний кодекс, зміни до Конституції щодо підсилення незалежності суддів, а також реформування податкової та банківської систем.\nА загалом протягом третьої сесії народні депутати мають розглянути 1440 законопроектів, що становить більше 53 законопроектів на один пленарний день. "Період нашого політичного учнівства залишається позаду, попереду - 4 місяці продуктивної роботи", - сказав Рибак. За його словами, наразі до розгляду парламенту готові 494 законопроекти, а решта 946 вимагає додаткової підготовки. Часу на все це відводиться малувато, адже у пленарному режимі Рада працюватиме лише 27 повних днів – перед тим, як розійтись на наступні, зимові канікули…\nСмотрите видео: как депутаты свой первый день отработали


Геть вихователів сепаратизму! Міністру освіти і науки передали перелік освітян, які підтримували «ДНР» | Персональний сайт Арсенія Пушкаренка\nГеть вихователів сепаратизму! Міністру освіти і науки передали перелік освітян, які підтримували «ДНР»\nНародний депутат України Андрій Павловський направив до міністра освіти і науки Сергія Квіта лист із переліком освітян, які підтримували «ДНР».\nКарен Нікіфоров розповів про викладачів і професорів ДонНУ, які відкрито підтримують антидержавні сепаратистські ідеї, і додав, що велика кількість студентів забирають свої документи з університету і переїжджають вчитися в інші вищі навчальні заклади в інших регіонах України, особливо в Київ.\nАрсеній Пушкаренко висловив сподівання, що вказані освітяни будуть, принаймні, звільнені. Адже вже 1 вересня учні, зокрема у звільнених містах Донбасу, сядуть за парти. Важливо, щоб освітяни, які дискредитували себе підтримкою антидержавних сил, знову не продовжували виховувати нових сепаратистів. Адже саме від школи залежить, буде українець патріотом чи ні.\nРаніше міністр освіти та науки України Сергій Квіт запевняв, що педагоги, які співпрацювали з терористичними організаціями «ДНР» та «ЛНР», у сфері освіти більше не працюватимуть.\n← СБУ передали список поплічників терористів “ДНР”\nПродовжуємо боротьбу за люстрацію освітян-сепаратистів у Слов’янську →


Всесвітній день бажань - коли? - DAY TODAY\n29 квітня в багатьох країнах відбуваються заходи та акції, призначені важливій події – Всесвітньому дню бажань. Це гарна нагода, аби реалізувати мрії. Для світового суспільства таке святкування – це можливість подарувати близькій людині турботу, увагу та любов.\n🌟💫 Всесвітній день мрії\n🌟💫 День спонтанного прояву доброти\nІсторія свята розпочалася у 1977 році в США, коли чотирирічний хлопчик Крістофер Джеймс Грейчус, що був хворий на лейкемію, та його мати Лінда познайомилися з митником Томмі Остіном. Малюк розповів, що давно мріє стати поліцейським. Остін вирішив допомогти дитині здійснити бажання.\nМинуло три роки, стан здоров’я дитини значно погіршився. Томмі зв’язався з представниками поліції та домовився організувати для Крістофера політ на вертольоті. 29 квітня 1980 року малий Крістофер та Рон Кокс, офіцер Департаменту громадської безпеки штату Аризона, вилетіли до міста Фенікс на вертольоті DPS. Далі хлопець разом з офіцером Френком Шенквицем з аеропорту вирушили у центральний офіс Департаменту в супроводі трьох патрульних машин та мотоцикла. Крістофер цілий день провів час в цій організації, а потім отримав значок почесного поліцейського Аризони.\nКрім того, спеціально для Кріса офіцер Рон Кокс домовився з представниками компанії John’s Uniforms, аби для дитини зшили форму патрульного. Власник фірми був вражений цією ситуацією, дуже співчував хворому хлопчику. Тому за одну ніч він разом з двома співробітницями пошив ідентичну копію форми поліцейського. Крістоферу вручили форму 1 травня.\nЧерез деякий час Кріс помер від хвороби. Від Департаменту Аризони до міста Кєвані в штат Ілінойс поїхали на похорон офіцери Френк Шенквиць та Скотт Шталь. На згадку про дитину за згодою матері Кріса вони вирішили заснувати у Феніксі Chris Greicius Make-A-Wish Memorial, що згодом став благодійним фондом Make-A-Wish. Ось таким чином з сумної історії з’явилося важливе свято.\nСпочатку організація Make-A-Wish допомагала американським дітям. Пізніше у 1983 році представництво фонду відкрили в Канаді. Ще через 10 років благодійний фонд став міжнародною організацією. Головною метою святкування 29 квітня Всесвітнього дня бажань є допомога дітям.\nЩороку в різних країнах проводять благодійні акції, спортивні заходи, аукціони. Отримані з цього кошти спрямовують на здійснення мрій хворих дітей віком від 2,5 до 18 років. Організаторам вдається виконувати кожен рік бажання майже 30 тисяч важкохворих дітей. А з моменту свого заснування фонд здійснив більше 480 тисяч дитячих мрій.\nВ заходах беруть учать 50 країн, 45 тисяч волонтерів. Навіть відомий співак Майкл Джексон свого часу сприяв діяльності благодійного закладу. Важливість свята в тому, що у кожного є шанс здійснити бажання не тільки власних дітей, але й допомогти сиротам, маленьким пацієнтам клінік, дитячих будинків.