Біографія дерева племені поетів\nБіографія дерева племені поетів\n„Шановнi гiпербореї, до вашої уваги останнi новини – вдома i за рубежем, наука i спорт, погода. Про все i звiдусiль, – Василь Ворон слухав транзистор, бо телевiзор навмисне зламав два тижнi тому, коли відчув рабську залежнiсть вiд нього: вирвав два дроти – i з кiнцями, спочатку було важко, потім звик, як i кожна людина – живуча. – Сьогоднi Перун зустрiчався iз Зевсом на Олiмпi. Перуна супроводжували мiнiстр свiтла Полель, голова Верховної Ради Велес зi своєю дружиною Мокошею, мiс Гiпербореї – вiчно юна Леля, а також мiнiстр безпеки Хорс. Зi сторони господарiв Олiмпу Марс, мiнiстри та керiвники департаментiв – Кардея, Кронос, Вейовiс та iншi квiрити. Метою зустрiчi у верхах була домовленiсть про надання Олiмпом безстрокових кредитiв Гiпербореї, а також погашення вулкану на пiвночi нашої країни, яка, до речi, займає третє мiсце в рейтингу надання Олiмпом допомоги пiсля Бебрикiв та Лапiтiв...”\nВiтри перемiн вже смiялися iз себе.\n„Брехунцi” у хатах не змовкали. Свiтилися телевiзори. Вони дуже старалися обманути себе, щоби хоч трохи пiдiграти народовi, парламент якого вже давно був у ролi театру – i навпаки. Бо ж то не дурний видумав, що правда й iстина – рiзнi речi. Зранку й увечерi „брехунець” грав новий гiмн, створений вiдомим гiмнотворцем сучасностi – Паном, а сьогоднi вдень белькотiв таке: „А народ мiй здавна жив десь аж бiля пiвнiчного вiтру, вiчно юний, насолоджувався сонячними ваннами, не знав воєн i чвар, не гнiвив Немесiди. У предкiв моїх часто гостював Аполлон. Навiть не такий вже й далекий мiй пращур жив двi тисячi рокiв, а потiм кинувся iз високої кручi, порослої барвiнком i м'ятою, в рiчку забуття. Просто набридло щастя, набридло жити... Це ж так легко – заснути в сонячнiй водi, з'єднатися з усiм сущим у болiснiй пiснi вiчностi! – Свобода!”\nЦього дня по селу знову ходив дурний Ясьо.\nВолочив велику яблуньку. Назустрiч йому, пiдiймаючи землю диханням i копитами, йшли з пашi корови. Було тепло. Кровно. Безвiковий, липкий Ясьо захотiв пити. Вiн не вифантазовував собi пекучобажаного пiслясiнокосу, мiнерального пивного моря потреби, бо взагалi фантазiя – то творчiсть. А в Яся була iнша хвороба. Фантазiя ж не заходила далi самозадоволення, коли побачив аристократично лiниву вчительку молодших класiв Мiлю. Вiн ховався, тримав Мiлю у собi i самозадовольнявся. Може, це навiть i не фантазiя, а пам'ять тiла, дерев'яна, жива, слизька, природна, як сам Ясьо, – промiжна ланка мiж травою, орлами, вовками й людьми, а може, людьми й...\nЛюди не давали йому води. Бридилися пити пiсля нього зi своїх емальованих горняток. Боялися. Мужики смiялися. Баби таємно, майже церковно, жалiли – його, немитого, лахмiтного, зимового влiтку i кострубато незахищеного взимку.\n– Да-ай ди... дiко, – промикав Ясьо до дiвчинки, яка гралася в одному з дворiв.\nМарiйка старанно поправила чубчик, пiдтягнула „резиночки” на двох русяво-молочних хвостиках i сказала: „Добре, дядьку, зараз принесу”. Зачерпнула у хатi з відра зеленою кружкою, понесла. Підійшла до Яся. Здалека трохи боялася його, а вже зблизька, то страх змiнився дитячою цiкавiстю.\nЯсьо пив, як кiнь. Вода була дуже добра, холодна, тверда. На такiй гарно родить дiвоче волосся i мiцнiють зуби. Марiйка дивилася на потрiсканi, покусані губи „дурного” i чекала. Дочекалася, доки вiн плюснув останнi краплi на старi соковитi лопухи, злякавши бiлого метелика.\n– А-ку-ю, – майже усмiхнувся. Знову впрiгся у свою свiжозгублену кимось яблуню i тяжко поволiк далi, кудись, по вулицi. Яблуневий сметанно-кров'яний цвiт дерся об дорогу i, напевно, плакав. Сама яблуня ще, можливо, не опам'яталася, що її вже нема на бiлому свiтi. Що цьогорічні дiти її, схожi на красивий, майже веселий захiд Сонця, не впадуть уже нi далеко, нi близько вiд неї, вiд блискучого пилкового зрiзу.\nМарiйцi зробилося сильно шкода молодої ще яблуньки. Вона знала, що дереву теж болiло, що воно нещасне, як i всi, як i покiйна бабуся, яка дуже часто мала пiсню на устах. Час не робить виняткiв i висновкiв. I тепер бабусю закопали, а Марiйка зосталася з дiдом Василем, з лелечим гнiздом над їхнiм хлiвом, де, здавалося, росла й сама дiвчинка, iз коровою Есмеральдою, телятком Марiйчиним, Лялькою i пiвником з курочками. З простим i незрозумiлим свiтом.\nЯсьо тягнув яблуню. По-хазяйськи кректали кури на тинах, мертва димова нитка з дядькiвських тракторiв сукалася в одну суєтливу струну печалi, на якiй неможливо було зiграти на тверезу голову – без горiлки, кохання, або запаху бузку, що мав фiолетовий колiр, колiр смертi. Земля м'яко приймала в себе все, що в неї тицяли, старалася обожити, щоби”проiзростало”, давало цвіт і плiд. Так само Ясьова душа, тобто те, що люди називають душею.\nКоли вiн пустився крiзь старий запущений сад навколо будинку-пустки, його яблуня застряла мiж двома абрикосами. „Дурний” був сильний, помучив дерева, плюнув на руки й пiшов до пустки, оскiльки дверi її були замкнені для годиться – на патичок, який цiєї весни мiг зацвiсти, без кореня.\nУ давно покинутiй хатi Ясьовi було добре. Вiяло чи то дитинством, чи то старiстю, але не його, дiдiвською. Доречний безлад запахiв i звукiв, вицвiлих кольорiв. Все гармонiювало з психiчним станом самого чоловiка, Яся, рiдних i близьких якого не знав нiхто. Чи українець вiн за походженням? Правда, казали, що є десь у нього сестра, але це так людям хотiлося, напевно, щоби був хтось у нього. Люди люблять жалiти слабких, перемиваючи їм кiстки, люди не люблять сильних, яких вони знали раніше як рiвних собі. Так було. Є.\nУ старомоднiй, сирортливій шафi валялися свiчки, здохла миша, напiвповна пляшка церковного вина, в якому плавав чи то усопший, чи то п'янючий тарган невiдомої статi.\nЯсьо великим нiгтем пiдважив корок i притулив горло чернечого напою до уст, процiдивши таргана крiзь рiдкi зуби. Сплюнув. Допив вино. Основне завдання, його програма-мiнiмум – витягнути з обiймiв абрикосiв знайдену ним яблуньку. Максимум?... У нього, здавалося, не було програми-максимум. Бо вiн Ясьо. Тому вiн i Ясьо.\nХлопчаки заглядали за ним у повiтрянi вiкна пустки. Хихикали. Один навiть хвалився, що напiсяв у ту пляшку. Ясьо не реагував. Звик. Через хвилину-другу заснув.\nДесь узялося душевне собача. Воно лизнуло Яся в нiс i теж заснуло. Ясiв i собачий сон були пов'язанi з хатою, де вони колись жили довгий час iз дiдом i бабою, прадiдом i прабабою, доки тi тихо не пiшли iз цього свiту. Стара, хоч i велика й затишна хата, стояла уже сiм рокiв пусткою. В димарi завелися сови, на горищi i пiд пiдлогою – мишi.\nЯся тягнуло сюди. Дуже душевно, ридма тягнуло. Якось вiн прийшов перший раз. Подвiр'я, садок – густий i древнiй. Вiдчинив дверi своїм заржавілим ключем. Знайоме все для всiх органiв чуття... запахи, звуки, напiвтони, тiнi, дух оселi, здавалося, обличчя самого домовика.\nНастала космiчна тиша – тiлесно пуста i таємниче душевно наповнена. Тиша затоплювала, захоплювала, аж поки не почала ставати Ясевою душею. Досягши цiєї об'ємної повноти, вона робилася страхом. Його великий, фiзично вiдчутний доторк заморозив Яся, ще тоді хлопця. Очима душi вiн побачив навколо себе своїх близько знайомих i далеких предків. Дiд, баба, прадiди були за звичними заняттями, таких Ясьо пам'ятав. Дальшi, дальшi, глибиннiшi, старшi, молодшi, однорiчнi дiти були тут. Це нагадувало вулик, де все сповiльнене, напiвтонове. Справжнiми, хоча трохи приглушеними, були голоси, розшарувати якi нереально.\nНайстрашнiше було поворухнутися. Завмерлому хлопцеві здавалося, що без рухiв його не бачать, але варто клiпнути очима – i все згризе його чи просто якось розчинить у собi. За нього вирiшив якийсь внутрiшнiй я, ще хтось, той, хто сидiв у ньому: стояти, стояти й спостерiгати. Рука сама наклала хрест на груди, потiм – другий, третiй...\nЯсьо зосередився не на собi, а на постатях, що наповнювали пустку: ось вiдсторонена баба, ось блiдий з кров'яними темними прожилками на чолi дiд, рiднi мудрi прабабуся i прадiд, ще, ще i ще постатi... Мами серед них Ясьо не знаходив. Найдивнiше було зрозумiти, що його товариство духiв (чи як їх назвати) не помiчає. „А може, вдають, що не помiчають?” – йокнуло пiд хлопцевим серцем i вiд такої думки йому зробилося ще страшнiше – аж до втрати свiдомостi, чи нi – але впертий характер зробив своє: за крайньою межею страху йде загибель або безстрашшя, оце: бiльше за смерть не дадуть... Ясьо шарпнувся iз самого себе, розчепiрив руки – i ну обiймати усi цi постатi iз твердим воланням: „То я. То я. То я!” Тiнi й далi не помiчали його, але рiзко стали органiзованiшими: всi посiдали довкруг стола круглого, який не вiдомо де взявся. А, може, того стола i зовсiм не було. Та й стан матерiальних речей взагалi не мав нiякого значення... Вони посiдали колом.\nУ центрi з'явилася людиноподiбна бiла тiнь, яка була не бiльша i не менша за iншi, нiчим не вiдрiзнялася вiд них. Почала белькотати. Чим бiльше вона белькотала, тим виразнiшими ставали молочно-туманнi постатi, тим зрозумiлiшим робилося белькотання, перетворюючись у говiр.\nДесь зверху почулося собаче завивання, пiсня пiвня. Але постатi не звернули на цi звуки нiякої уваги. Вiд цього стало ще фатальнiше, ще страшнiше. Вiддiлена вiд тремтливого тiла душа, здавалося, не повинна вже боятися нiчого, лише загартовуватися безконечно, вiчно... Душа Жерця ж вибиралася Творцем i каралася ним бiльше, нiж iншi. Жрець – iстота, яка кожною миттю часу i кожним порухом простору готує себе для самопожертви заради свого племенi, роду, всього людства загалом i ще ширше, ще бiльше... Вiн бере на себе болi i радостi людей, бо вiн володар духу. Христос – один iз найбiльших Жерцiв. Загартування духу – космiчно болiсний процес, але тiльки заради нього, напевно, й варто пробути своє життя, а ще – задля продовження роду. Правда, сумiсництво обов'язкiв жерця i батька – процес фiлософський. Христос, урештi, вiд рiдних батькiв вiдмовився... йому це пробачать, бо зовнiшня дiя i внутрiшня – рiзнi речi.\n„Ми скликали сьогоднi наш „Орден духу i кровi” для того, щоби прийняти до нас ще одного брата”, – знову ж таки вiдсторонено розпочав той, кого однi постатi називатимуть Перуном, iншi – Юпiтером, Зевсом, ще iншi – Ягве, Буддою, Крiшною, Золоторогом... Постатi виходили із глибини вiкiв з дивними голосами, волоссям i очима. Десь там, та-ам їх об'єднувало щось спiльне, якась одна мова, i дух, i душа, – аж до великого переселення народiв, а значить, i мов, розумiнь. Потiм кожне плем'я робило собi iз себе своїх богiв i божкiв, боялося їх, любило їх, приносило їм криваву данину. Боги всiх земних племен були подiбними до них, були ними i, разом iз тим, подiбними мiж собою. Рiзнi лише iмена. Рiзнi лише iмена... Вiд багатобожжя – до однобожжя зi свитами (мама Божа, апостоли, святi... баба Божа). Потiм одинокi боги теж прагнуть до об'єднання – до загальнопланетного, принаймнi, поганства, теж мусять вибрати мiж собою головного якогось, центр, вiсь... Бо так є. Все наближається до початку свого, щоби знову – до кiнця i знову до початку – як хвиля небесного, мiсячного моря...\nЯсьо наважився протерти очi. Постатi почали ставати богами i божествами усiх племен i народiв: тут i Вiшну індуський, акадський Iшум, буддистська Мара, грецький Морфей, давньоiндiйська Нараяна, шумерська богиня Нанше i ще, ще мiрiади духовних постатей...\nНайрiднiшими були слов'янськi. Як от Хорс. Почалися метаморфози. Суворо сивi повелителi земних i небесних стихiй росли навпаки. Ясьо вiдчув себе у дитячому садку iз дуже малими дiточками. Це були справжнi боги. Найсмiшнiшим i наймилiшим був Перун. Вiн здався хлопцю його молодшим кровним братиком. I не лише кровним, але й братом по духу. Розповiсти усiм про це боженя! – Бо воно було настiльки природним, що здавалося єдиним, непомiтним серед царства трави i грому. Ясьовi ж захотiлося показати його людям i птицям, i метеликам, i зорям – таке незвичайно миле й беззахисне було те боженятко. Вiн аж задзвенiв душею вiд несподiванки бачити богiв дiтьми, а не сивими i старими iстотами чомусь саме чоловiчого роду, а не жiночого. Дитина – середнього. Це генiально. Вона – слабка, тому вона сильна, бо жива.\nДитина не може людину народити, але може її зробити iз нас. Жерцi теж мусять бути дiтьми. Дiти також фiзично вмирають.\n„Заслуги нашого брата поки що в майбутньому. Але, повiрте менi, я спостерiгаю за ним уже сорок тисяч рокiв, за цим духом. Вiн вартий Вiн буде найкращим iз нас. Найкращим. Дуже скоро. Треба проголосувати”, – продовжувала звертатися до дитячих постатей дитяча постать страшно старечої висоти розуму i думки, з наївно-свiтлими очима, не великими, але незабутнiми, ласкавими i впертими, як вишня та кiсточка вишнi.\nЯся трусило у безпам'ятствi. Високий температурний стан межував з епiлептичним. Собака раз у раз ляскав його язиком у нiс, у гаряче чоло. „Вiтер, Вiтер, ну чого ти? Що? Вiтер!” – бурмотiв Ясьо i знову падав у прiрву. Дивно, але саме зараз, у трикутнику „сон – реальнiсть – забуття” йому було добре, затишно. Здавалося, що за його тепленьким „дуплом” свище завiрюха. Затишностi вiд того лише додавалося.\n„Нехай себе спасе! – Всiх спасав... Нехай себе врятує!” – пробивало свiдомiсть християнське, розп'яте. I знову Ясьо впадав у небуття, i знову вiн стояв у пустцi-пастці, на карнавалi божеств.\nЦе було в Купальську нiч. Постатi, уже тепер дитиннi, швидко наносили у хатнiй льох води i почали купатися в ньому. Потiм де не взялась у хатi кропива. Боги-дiтлашня почали стрибати через неї, мов через вогонь. Найдивнiше стало Ясьовi тодi, коли боженята, не виходячи з хати, розвели вогонь i вишкрябували попiл з-пiд нього, загортаючи у ганчiрку. Мiж дiтьми ходила страшна горбата вiдьма i скрикувала: „Вiддай менi те, що у тебе є! Вiддай! Вiддай!”.\nКiлька боженят приволокли звідкись ляльку, зроблену з куща дерева, закопали її в хатi, бiля знайомого, рiдного Ясьовi столу. Закопали, Якось непомiтно вирвавши пiдлогу, чи що?.. Стiл накрили скатертиною, лягли сюди хлiб-сiль. Постатi, взявшись за руки, ходили довкола, спiвали пiсень. Але що вони спiвали, того, мабуть, i самi не чули...\nТут же, по кутках хати, з'явилися дитячi могилки. Матерi схилилися бiля них iз вiночками...\nПлавно, туманно, п'яно проходило крiзь Яся свято Купайла. Сон зливався з реальнiстю i виступав круглим густим потом на очах i всьому тiлi.\n– Ну то що? Приймаємо? – знову де не взявся дитинно-сивий голос iз якимось масонсько-божественним вiдтiнком зламу.\nЩось куцо нявкнуло поблизу. Це прийшов услiд за собакою Вiтром кiт iз села. Дивно, але вiн також знайшов Яся, який любив його, як все, i часто носив пiд рукою до рiчки на рибу.\nКiт був безiменний. Вiн швидко знюхався з Вiтром. Собака усмiхнувся, мовляв, ми до такого життя не звикли. Або вiдвикли... Кiт муркнув i примостився на лапатiй гiлляцi.\nСеред сонму богiв усiх племен i народiв, що зiбралися у Пустцi, iнкрустовано видiлялися боги слов'янськi: Лада, Род, Сварог, Дажбог, Дана, Стрибог, Сварожич, Перун, Ладо, Леля, Ярило, Полель, Купало, Марена, Мокоша, Велес, Троян, Хорс, Коляда, Сiмарагл, Берегиня.\nЯк не дивно, але серед них зовсiм не погано почували себе Христос, Будда, Аллах. Вони теж блукали тут, нiби шукаючи притулку. А ще були в Пустцi духи лiсiв, озер, долин. Вони хотiли собi покровителя.\n„Нам потрiбно вибрати посередника мiж нами i людьми, мiж духовним i матерiальним. Нам потрiбно вибрати жерця!” – глибоко шепотів якийсь верховний голос.\n„Нехай буде вiн, нехай буде!” – скандували голоси.\nЯсьо вiдчув себе за якимось порогом, де вже нема смертi, тобто за порогом смертi, де вже є тiльки густа, аж алергiйна, вiчнiсть.\nЯкiсь невiдкритi ним раніше, духовно-тiлеснi резерви допомогли йому пiднятися, сповзти по стовбуру ялини вниз. Ага! – Його тягнув Вiтер – волохате, руде з чорненьким носом створiння. Якось на рiвнi пiдсвiдомостi Ясьо зрозумiв, що воно йде до земного життя, розвiюючи сон.\nВiтер винюхував зiлля, вiдкушував i легенько пожовував. Заклично поглядав на хлопця. Ясьо плiвся за собакою i з'їдав зiллячки, на якi тепер уже тiльки вказував носом Вiтер. Чим далi йшов, тим свiтлiше, легше ставало. Ось вiн зiрвав цвiт папоротi, ось розтанув цвiт у руцi його. Плавилася Пустка. Наставало земне життя. Потроху. Потроху. Потроху... Температурне забуття минало.\nПеред друзями розкинулося красиве лiсове озеро. В iнший час Ясьо не вiдважився б скочити у нього, дуже вже казково невiдомим, загадково-страшним видавалося дно його – дзеркально-темне, як чорне небо, в яке стiкала кров дерев. Кров людської групи.\nЯсьовi здалося, що вiн утратив багато кровi i його донорами стала он та верба й ось ця калина. Вони так i простягали, так i простягали до нього свої по-дiвочому гнучкi зап'ястя. За спиною дихала молоденька береза. Сон розвiявся. Стало зимно, терпко i волого.\nЗнову вийшов у сад.\nВелика яблунька лежала помiж двома абрикосами, безкорiнна, квiтуча. „Дурний” знову i знову пробував витягнути її. „Ясю, Ясю! – Пообрубуй гiлляки! – Обламуй гiлляки!” – пiдказувала знічев'я малолiтня братiя.\nЯсьо сiв на стовбур яблунi. Його по-дурному робочi долонi лежали на молодiй корi, обмiнюючись теплом з усiм всесвiтом.\nМужики й баби, побачивши „таке чудо”, намагалися швидше-швидше проминути Яся: кожний знаходив собi виправдання, кожен мав справу, дiло. Кожен був серйозний:”навчишся пробiгати повз бродяг i повз собак – i ти щасливий в свiтi”.\n„Розумний розсудить, а дурний осудить”, – казала, ведучи на пашу козу, баба Павлiна, колгоспному свинаревi Касьовi.\nТой лише махнув рукою й пiшов до своїх свиней, трудолюбивий, дiловий. Ясьо знову вернувся до пустої хати. Вiн узяв у руки свiчковий недопалок, мацнув по кишенях. Нiякого вогню не мав нiколи. Боявся його.\n„Дядьку, а може, вам пiтарду дати?” – зареготав один iз хлопчакiв.\nДругий переметнувся через розбите вiкно, хвацько черкнув запальничкою: „Давайте, свiчку запалимо!”\nЯсьо вiдмовно похитав головою, забрав свiчку до глибокої кишенi. Знову вийшов до своєї яблуньки, у сад, в якому росли, здавалося, всi види дерев, кущiв.\nУ небi летiли й кричали розп'ятi журавлi. Їх не переставало нудити за батькiвщиною на батькiвщинi.\nЗ поля вертався Василь Ворон – Марiйчин дiд. Великий, стрункий, уже зморшкуватий, iз прокуреними зубами, дивно синiми очима.\n– Що, твою-разтвою через коромисло! – Круто заскрипiв, зупинивши трактор бiля саду. Хлопчаки розбiглися. – Застряв, Ясю?! – Ну й хрен iз тобою! – Ясьо розвiв руками i вперше за сьогоднi довiрливо усмiхнувся назустрiч.\n– Тримай троса, холєрнику! – Додав газу Ворон – i сам, вийшовши з кабiни, заартачив яблуньку.\nГрубим, поржавiлим тросом – на нiжне, нiби заснуле тiло спiльного з усiм живим предка – яблуньки. Заснула, мов не помiтила.\nПовiльно запахло бензином. Напевно, саме так звук поширюється по водi сльози, напевно, так – вечiрнiй запах бузку, яблуневого цвiту по дощах. Великий трактор витягнув яблуньку на простiр поля. Тоненькi пальчики її запахли полином. Полином, урештi, пахне все.\nНа одному з небагатьох „сатурнових” кiлець на зрiзi з'явилася тоненька крапелька живицi, iронiчна, як доля. Ясьо, здалося, побачив її, вiдвернувся вiд нього. Завмер. Через якийсь час витер око рукавом, iз якого лився плескатий вiтер.\n– Все, Ясю. Закуриш? – Не злазячи з трактора, сказав Ворон.\nЯсьо взяв. Закашлявся.\nВони посидiли мовчки.\nПершим не витримав паузи дурний. Жадiбно, як хлiб, тягнучи в себе папiросу, вiн пiдiйшов до Ворона, протягнув йому свою руку. Той потиснув: „А щоб тебе чорти взяли!”\nЗамiсть традицiйних матiв iз дядька Василя посипалися афоризми, iдiотки-iдiоми:”Вони були розумнi та немудрi. Читають, щоби не думати. Пiсля того Чорнобиля багато генiїв розплодилося”. Вiн трохи пришелепкувато полiз у трактор, висловивши рослинну несказанiсть Яся. Нарештi звично заматюкався, плюнувши, затоптав недопалок просто в тракторi. Боязко i суєтно махнув Ясьовi рукою. Той усмiхнувся, як Мадонна. Ворон поїхав. Ще оголенiшим стало метафiзичне сирiтство „дурного Яся”, його яблуньки, абсурднiшою – втома вiд непотрiбних перемог, щасливих самообманiв.\nДо самої зими простого й незрозумiлого Яся в селi бiльше не було. I люди вiдчували його вiдсутнiсть, його присутнiсть, як i присутнiсть тих, кого вже не було давно. Духи яблунь та очеретiв, блукаючо-космiчнi крики-зiтхання динозаврiв, якi чи то замало, чи то забагато любили Життя, бо вимерли, бо шкiдливi умови настали. Бо жити взагалi шкiдливо для здоров'я. Хоча... перiод кохання не зараховується до загального часу життя.\n„Помер вiщун Амфiлох. Жiнки-плакальницi – ненiї – цiлий мiсяць нагадуватимуть олiмпiйцям про цього зцiлителя. Його обов'язки виконуватиме Сивіла. Спiймано i засуджено на довiчне ув'язнення розбiйника Скорiона, вiдомого своєю мiжнародною дiяльнiстю. Уряд Олiмпiї розробив широкомасштабну програму очищення рiки Стiкс. Скоро вона знову почне виконувати свої функцiї. Правда, передбачається пiдвищити плату – навлон – за перевiз через цю рiчку, чим займається вiдомий капiтан Харон. Зевс роздумує, що робити з новою Гiдрою, яка не допускає до себе мiжнародних експертiв-дослiдникiв, покликаних розраховувати потенцiйну кiлькiсть її нововиниклих голiв у результатi знищення вже наявних. Не вiдкидається ймовiрнiсть нанесення бомбового удару по Гiдрi, у результатi якого вона може згорiти. Саме на цьому наполягає мiнiстр оборони Олiмпу генерал Марс.\nНа теренах Гiпербореї поглиблюється економiчна криза.\nВчасно не проведена приватизацiя, не усунено з керiвних посад колишнiх люциферiв, генетична недосвiдченiсть маси плюс дезорiєнтованiсть молодої нацiональної елiти, якої, до речi, явно недостатньо в кiлькiсному планi, бо в якiсному вона дозрiває швидко – i опадає на чужий ґрунт, i проростає, але без щеплення не дає плодiв, а зi щепленням – плоди-гiбриди... „ – муркотiли осовiлi „брехунцi”.\nЛюди не знали вже, що потрiбно їм бiльше: об'єктивна подача факту, чи його суб'єктивне коментування, тобто обман чи самообман, а звiдси – вбивство чи самовбивство... наркотик чи смерть? Посередники мiж людьми – засоби масової iнформацiї, рiзнi інтернет-сайти – були холодними, залiзними. Люди все самотнiшi i самотнiшi при все бiльшому наповненню їх iнформацiєю рiзних ґатункiв.\nМинули ще одне лiто, осiнь.\nВасиль Ворон накосив лiлового сiна для своєї корови, яку ще покiйна дружина називала Есмеральдою, молилася в церквi за її здоров'я, прости Господи.\nМарiйка ще була надто малою, щоби доїти її, а сусiдку, навiть колишню коханку, вiн, гордий перед людьми й Богом (жодного разу не був у церквi за свiдомого життя) Ворон, припахувати не буде. Хоча сусiдка робитиме це iз задоволенням. Але свобода дорожча. Свобода вовка, свобода електричного ската, який має напругу двiстi двадцять вольт i тому не має ворогiв, вiльний, доки контролює цю напругу, а перестане – тодi, як смердючий клоп, стане рабом власної сили, власного смороду. Отож доїв Есмеральду, пас її сам. В тихому лiсi, коли тiльки серце чує, як тече в деревах сiк, у молодих, юних, старих... Як бiжать пiдземнi рiки, шумлять крильми над ними слiпi птахи, пiдземнi чи летючі риби.\nТодi виразно-виразно свiт дiлився на добро й зло i відзразу ж об'єднувався в дiалектичнiй єдностi народження-смертi, приємного й болючого, конструктивного й деструктивного. Як у тiй притчi: коли в господаря бiдного втiк у гори кiнь єдиний – повернувся зi стадом диких – син об'їжджав дикого коня, впав, зламав ногу – ходили по селу за рекрутами, то його не взяли...\nЦе притча про добро i зло в життi. А є ще притча про любов. Набридло дощовому хробачковi боятися всього, землю їсти, бути нелюбленим, от вiн i кинувся пiд гостру лопату якоїсь людини. I стало два хробачки, з одного, про що батькiвський хробачок i не здогадувався... I полюбила половинка половинку. I стала Любов. I був полiт, болючий, терпкий, щасливий. Короткий, довгий – це вже вiдносне. А взагалi – то якщо полiпа порiзати на 200 частин, то з кожної частини буде новий полiп.\nТакi ось притчi замiсть казочок розповiдав дiд Василь Ворон онучцi Марiйцi, мама якої – донька Ворона – та батько – його зять полетiли до Америки займатися наукою на запрошення уряду цiєї лимонно-мрiйливої країни. Лiтак пропав над Бермудами рiк тому – року 1999.\nМатюкально смiявся iз друга дитинства, колишнього кеґебiста, якого „баба його заволокла до попа й обвiнчала”. А друг дуже дивувася, що у церквi дзвонив телефон.\nЩе один його друг, маленький та чутливий Гуслiк, спився. I його бив у груди власний син. Гуслiк (саме так його звали чомусь) приходив жалiтися на долю Василевi. Ворон трепетно робив самокрутки iз якихось записiв свого пропалого зятя, набивав їх самосадом. Iнодi вони читали, розбирали дрiбно написане чорнильною ручкою. У милого, смiшного Гуслiка обличчя тодi ставало поважним – як у першокласника перед десятикласницею. „Захист пси-хо-ло-гiчн-ий. Диском-форт-на е-мо-цiй-на нап-ру-га (по-чут-ття тривоги, ви-ни, сорому), що вик-ли-ка-на конфлiк-том всерединi осо-би. Витiснення, про-ек-цiя – приписування iншим людям власних мотивiв, iден-ти-фi-ка-цi-я: присвоєння психологiчних характеристик, перемога почуття стра-ху, неповноцiнностi, горя i тому подiбне. Рег-ре-сiя: повернення на бiльш раннi стадiї психiчного розвитку чи до iнфантильних форм пове-дiн-ки в ситуацi-ях фру-стра-цiї чи конфлiк-ту, рацi-о-на-лi-за-цiя – приписування благих основ поведiнцi, мотиви якої невiдомi або неприйнятнi. Iзоляцiя – позбавлення певних психологiчних змiстiв їх емоцiйного наван-та-жен-ня. Змiщення – перене-сен-ня почуттiв на iнший об'єкт. Реактивне скупчення – замiна вiдкинутих психiчних даних їх протилежностями... Фу! – читав Гуслiк. – Я кiнчив. Ото-то дав твiй зять був!”\nВорон мовчав. Iнодi, але дуже рiдко, брав з комори стару скрипку – i вони спiвали. Як вони спiвали! – Про солдатську молодiсть, про даль, занюхуючи самогон сивими головами один одного.\n– Забобони, – майже до себе сказав Василь Ворон. – Але є забобони, якi я поважаю. – Скрутив iз тiльки-но прочитаного Гуслiком листочка папiросу, смачно засипав крутого,як доля, тютюну. Вирвав i ще один листочок, почав читати, зiр його ще був на диво добрий, синiй, навiть пронизливо гострий: „Не любов'ю, нi, – лише справедливiстю людина до Бога наближається. I що ми за народ? Замiсть того, щоби нормальнi туалети будувати, ми церкви будуємо. I, здається, чим бiльше – тим менше Бога у душах, в людях. „Хто обмане себе – той щасливий тут, а хто чесний – щасливий Та-ам”... Немає протяжної мертвої точки: або падiння, або ж полiт, розвиток – чи деградування. Справжнiй Христос той – хто не знає, що вiн Христос. „Будьте, як дiти. I увiйдете в царство небесне”.\n– То ти так i Бiблiю скрутиш, тютюну напхаєш! – Сказав Гуслiк, показуючи на запилену Книгу в кутку „п'єца”.\n– Ти, дурню, менi не вказуй. Галька з пошти все то передрукувала вже давно на комп'ютерi. Я попросив її. А то... Зять сам свої рукописи постiйно палив... А щодо продавання когось – то здохну, а торгувати не пiду! –\n– От i попробуй тут, будь веселим!..\nВогонь здавався старим-старим, а дим вiд нього ще сивішим. Василь згадував своїх предкiв. Вiдзначив для себе, що згадувати їх стало не модно... чи, навпаки – дехто, зателепаний i нещасний пiсля першого вина б'є себе в груди, що вiн князiвського роду.\nНад вiкном, як небесний бомж, був Мiсяць, який часом здавався нерiдним, а часом його, як собаку блудного, до серця притиснути хотiлося.\nВорон поправив старе „одiяло” на нiй. Вона iнстинктивно зробила „велосипед”, знову розкрившись, напевно, так їй було добре.\nУ всьому мiстечку якiсь „Вони” вимкнули свiтло.\nЗа цю здатнiсть одразу розпiзнавати людей, бути вперто-недалеким, iґноруюче-впертим, Ворон нажив собi купу недостойних ворогiв. Достойнi були друзями, або нiким. Просто поважали його. Мiж собою iронiзували з приводу такого „тяжкого характеру”\nЗнову скрутив „палюха” iз зятевих старих записiв. Вийшов на вулицю. Небо було вмите вогнем, душа – мов пропалена водою. Над старою, посадженою ще його дiдом, сосною стояли пташки. Як слiпi. Уявив їх дитинно-дiдiвськi обличчя, фiолетовi повiки, чутливi, мов туман, пера.\nЗгадався батько. Вiн вмирав як звiр. До самого кiнця свого не бажаючи бачити попа перед собою. Просили всi, i навiть набожна, як черниця, невiстка, не зумiла переконати його в потребi висповiдатися. А чи ж нема в чому? У вiсiмдесят то вiсiм рокiв?..\nЗiницi, мов чорнi дiри космосу, то розширювалися, то звужувалися – вiд вогню самокрутки, на якiй ще можна було прочитати: „Знову ця нестерпна легкiсть буття. Комедiя безнадiйностi”.\nIронiя, пофiгiзм – це для зламiв: з юностi – в молодiсть. А вже в шiстдесят фiлософiя стала психологiєю, а психологiя – iнстинктом, а iнстинкт – iстиною. Як думка – тiлом. Клiмакс.\nМiсяцiв зо два тому Ворон з трьома старими друзями заготовляли цi дрова в лiсi, як справжнi лiсоруби. Жадiбно й щиро пили тоді.\nМарiйку вiдводив до кохання своєї юностi – тепер баби, що пасла iндикiв у шкiльному саду. Якщо заходила розмова про Василя в її присутностi, їй обов'язково хотiлося означити його словом „трепетний”. Таким був для неї. Внучка здавалася їй подiбною до нього, колишнього Василя: все-таки трохи її.\nЛiг у стару постiль.\nБуття стало однiєю симфонiчною особою. Тихою-тихою. Пiдводноскрипковою.\n„Учора розглядалася судова справа проти Сварожича, який вiдкрив великий рахунок в одному з Мiжнародних Банкiв, незаконно успадкувавши золотий фонд свого прадiда, що його той заповiв нашiй державi, коли вона стане самостiйною. На мiжнародному рiвнi також вирiшується питання, де проводити Вiковi iгри. Не виключена ймовiрнiсть Гiпербореї. „Зеленi” поставили пiкети бiля Кастальського джерела, за користування яким правлять плату, вимагають допускати туди лише муз та жерцiв, а не всiх спраглих, оскiльки джерело замулюється космiчними темпами. А тепер слово надається Кассандрi. „Глобальне потеплiння клiмату на планетi в найближчi п'ятнадцять рокiв приведе до незворотнiх, непоправних процесiв: повної деґрадацiї Землi яко iстоти, що, у свою чергу, унеможливить врiвноважене перебування на Землi iнших бiлкових тiл. А Космос, як вiдомо, не любить пустоти. У найближчi п'ять рокiв очiкується початок Третьої свiтової вiйни. I – разом iз тим – земний зорелiт покине межi сонячної системи у пошуках iншого життя, можливо, в iншому просторi, часi. З шести мiльярдiв людських голiв на планетi найближчим часом зостанеться три... мiльярди. Планета поступово почне видужувати: вiдновлювати нафту-кров, газ, захисну оболонку над собою, так немилосердно, еґоїстично знищену маленькими iстотами на нiй – людьми, якi самi переконують себе в богообраностi, богонатхненностi перед розмаїтою рослиннiстю, твариннiстю, якi, мовляв, для них i створенi. Баста. Так дерево створене для гриба-паразита, так навiть людське тiло для хробакiв-паразитiв, для ракових клiтин i тому подiбне. Чекатимемо чуда, шановнi гiпербореї! Шановнi земляни! Дякую за увагу”. До вас, шановнi радiослухачi промовляла пророчиця Кассандра.\nА зараз ще кiлька приємних новин. Нагадуємо, що п'ятого травня свято вiчно юної богинi Лелi – дочки великої Лади. Асклепiй запевнив, що вилiкує нашу матiр Врожаю, щедру й турботливу Мокошу, як i вилiкував перед тим мiнiстра енерґетики Полеля. Бiля Кастальського джерела таки буде вiдкрито храм муз – Мусейон. I останнє повiдомлення на сьогоднi, яке ми щойно отримали: „На запрошення Перуна в Гiперборею прибуває всесвiтньовiдомий подвижник Сiзiф, але без каменя, камiнь йому буде запропоновано наш, вiтчизняний. Це ми можемо. Вмiємо. Слава Гiпербореї!”\nПотiм по телевiзору показували свiтлi мультфiльми, кiно про любов, про вiйну... На дев'ятнадцяти каналах вистачало всього... самовари, iкра, iронiя, релiгiя, букети життя i смертi, самодостатностi, революцiйностi, горiли кораблi, топилися зорi, а у Венери не було рук, а в Христа вони були зайнятi цвяхами... Театрали, художники, рекетири. Клацнув пультом – i тримаєш серце на пульсi майже усiх часiв i народiв. Iнформацiя пережована, перевiрена, без природного запаху.\nБо ж сказано: „люби ближнього, як самого себе” – не менше, але ж i не бiльше... Отож, якщо я йду на вiйну, не боячись умирати, то чого жалiти ворога, як ближнього.\nЯкщо з'явиться новий провiсник Нової релiгiї, то, напевно, першою заповiддю його буде: „Полюби ближнього бiльше, як самого себе”. Мазохiстiв, садистiв, педерастiв та iнших патологiчних виродкiв це не стосується. Вони пiдтверджуватимуть правило.\nНа сходах храму Воронового селища сидiли жебраки. Сходи були високi, бо храм стояв на горi. Найбагатшi iз жебракiв сидiли найвище – бiля самого храму або найнижче – на першiй сходинцi, бо бiльше давали, виходячи, очистившись, i входячи. За порушення строгої iєрархiї карали: безбожно били й відганяли вiд храму. Коли якесь мiсце звiльнялося природно (жебрак вмирав, наприклад), його мiсце займав нижчежебрущий, або старший жебрак, який мiг усiм бiльше заплатити.\nХтось казав, що тут бачив Яся і що вiн не „сидiв”, а ходив i вiтався за руку з усiма.\nТут царствували безрукi й безногi. Пристойним, здоровим давали менше. Тi, що сидiли найвище, часто були найжорстокiшими, найслабшими, найхитрiшими.\nНаймудрiших учили жити й розмовляти зорi. Вони, як i люди, не вмiли лiтати, хоча й свiтилися дуже високо, а коли зривалися – то падали, падали раз i назавжди, сфокусувавши вiчнiсть у мить, у достойну мить.\nНерви сушилися на високих травах, як прожилки бабиного лiта, яке з'являється й зникає невiдомо як.\n...Вiдсвяткували миколаїнi свята – Варвари, Сави та Миколи. Микольцьо – захисник бiдних i знедолених. Вiн спасав людей серед моря.\nКласичнi дiди переодягалися на „доброго Миколая”, заходили до осель, дарували дiтям їхнi ж забаганки, якi заздалегiдь давали йому батьки.\nВасиля Ворона теж не раз „обирали” Миколаєм та Дiдом Морозом у школi, де вiн працював майстром виробничого навчання – учив дiтей їздити на тракторi. Вiн погоджувався, але за умови, що чортиком буде його вiчний друг – Гуслiк, який завiдував опаленням у дитячому садку. Але оскiльки Гуслiк на святi немилосердно напивався, то гра їхня розтягнулася на все життя.\nПотiм було Амвросiя. Дiвчата „трусили грушi, як хлопчачi душi”. Дiвчатам снилися хлопцi.\nВiд святої Ганни починалися справжнi завiрюхи: „Прийшли Ганки – сiдай у санки”. Зимове сонцестояння. Сонце повернуло на лiто, а зима на мороз. Називають це свято ще „родинами сонця”.\nУ цей день вовки збiгаються в зграї, щоби до Водохрещ вiдiграти весiлля. Це було свято вовкiв. Весiлля вовкiв.\nХто хотiв – вiрив у прикмети: „Як впаде великий iнiй – на гарний врожай, на озимину. Коли на Ганни йде дощ – вся весна буде дощовою. Якщо в цей день вовки виють над слободою, то на падiж худоби”.\nТепер неприродно швидко поверталися. Але будучи вже неязичниками, не вмiли, не могли, не вростали, не поєднувалися з молекулами вогню, води, вiтру, землi – до смертi.\nРоздiлилися обов'язки воїнiв i ченцiв.\nЧогось чи замало, чи забагато: i так i так викидаються з вiкон найчутливiшi, найспiвочiшi. Тi, кому не вистачило сил обманути себе, спровокувати з надривної лiрики на сипку iронiю. Розтягнути момент на кiлька десятирiч, стиснути десятирiччя до моменту. Дихати. Очищатися каяттям.\n– Пiст великий, а ти жовте сало лупиш! – зайшов до Василя Гуслiк.\n– Я й так вiдмовляю собi в усьому, чого найбiльше хочеться.\n– То i є Пiст, – вiдповiв Ворон.\nВорон ще в тридцять один рiк вiдмовився вiд випадкових „любовей”. Вiн був вiрний однiй... коханiй коханцi. I вiрнiсть ця рятувала душу його вiд деструкцiї, кадильну рiвновагу зберiгати допомагала.\n– То правда, – народно-смiшне обличчя Гуслiка зробилося поважним: мовляв – „i ми вiдалi вiди” – Закурим?\nВорон ледь помiтно усмiхнувся, полiз в кишеню за тютюном.\n– Ти думаєш, та Америка – то рай земний? – Невпевнено розгортав незвичну, несподiвану для них тему Ворон. – Та туди ж їхали тiльки крепкi люди. Рвали лiси. Кожної хвилини чекали iндiанської стрiли в дупу... Рвали лiси. Билися однi з одними. Iспанцi, французи, англiйцi... Скiльки їх вимирало! – Туди слабаки не їхали. То тепер... – Гуслiк уже сидiв у позi лотоса. Внутрiшньо. Читав свiй листочок, здувши з нього вже насипаний крутий тютюнець: „Всi механiзми психiчного захисту (крiм сублiмацiї) – патогеннi. Психоаналiз Фрейда. Лакан iнтерпретував психологiчний захист не як трансформацiю енерґiї лiбiдо, а як способи перенесення значень, якi вiдповiдають стилiстичним i риторичним фiґурам (метафорi, метонiмiї). В гуманiстичнiй психологiї це втеча вiд усвiдомлення екзистенцiйної тривоги, як втеча вiд особистого „Я”, власної свободи i вiдповiдальностi”. Реалiзацiя побутових цiнностей... психологiчна фантазiя...” О! – прочитав Гуслiк так, як пташки їдять метеликiв.\n– Може, во? – дiстав з-пiд серця пiд куфайкою „чикушку” щирий друг Василя, який тiльки розвiв руками i пiшов по „стакани”, наспiвуючи. „Посватали дiвчиноньку, плаче козак молодий”.\nIз-за книжки „Казки народiв свiту” встала Марiйка, вхопила дiда за руку:”Дiду, дiду, не пий!”\nСтареньке маленьке плаття її зачепилося за „чикушку” – i горiлка впала на пiдлогу, забулькала.\nВасиль Ворон вийшов надвiр. Повернувся. Пройшов бiля Гуслiка – до Марiйки. Беззахисна, лагiдна, вона не погрожувала „сказати мамi”, не вiдпихала його в дитячо-жiночiй iстерицi. Думала.\nВорон поволi, дерев'яно запалив у грубцi. На душi стало свiтлiше. Бiля вогню у масках танцювали гени. На фонi полум'я – снiжинки. Горiли молодшi й старi дiти природи – берези, дубки, ясени, сосни. Майже смiялися. Не кричали. Людям теж добре навчитися усмiхатися, або спiвати, коли кричати, а то й битися хочеться. Природний маґнетизм вогню присипляв. Вогонь однаковий скрiзь. „Як хороше, коли страждає на свiтi серце хоч одно...”. Довгi серця дерев iз кiльцями навколо них страждали. I Ворон ще раз подумав: хочеш втiшити людину – дай зрозумiти їй, вiдчути, що ти, ближнiй, також нещасний. Причин, фактiв завжди бiльше, нiж доволi. I – спрацьовує iнший закон буття: руку, яку неможливо вкусити, доведеться поцiлувати.\nI так було добре.\n„...Я цар, я раб, я хробак, я Бог”.\nЗапалив самокрутку iз фiлософських записiв. На листку для iншої папiроси по складах ледве прочитав писане рукою зятя: „Старий Христос не знав, що вiн Христос... Не вiрив, може?.. Тридцять три роки – це ж зовсiм небагато для чоловiка... Блаженний”.\nМедове волосся текло по його руках, роках... Матюкальний стан душi й тiла змiнився якимсь вiдiрваним, пiдсвiдомим, високим, аж наркотичним, але чомусь iнтуїтивно вiдчутним, що „нема правди на землi, але правди нема i вище”.\n– А коли приїде мама й тато? – несподiвано заплакала дiвчинка.\n„От сволоч”, – вилаявся про себе милим, ласкавим для нього словом Ворон i взявся ритися в кулiнарних книжках покiйної жiнки, якi стояли в старому сервантi на кухнi. Знайшов „Торти”.\nПостукали у дверi. Це поштарка принесла вiдкриточку-привiтання з Днем народження Марiйки, зi святами – вiд бiдної, хворої хресної мами. Вiдкритка була розкiшна. Сестра, на жаль, не приїде...\nРай, пекло, загробне життя, напевно, є для того, хто в них вiрить, а хто – нi, для тих нема. Все справедливо. „Бог – справедливiсть”, – вирвав листочок iз зятевого зошита, насипав на нього покришеного давно необрiзуваними нiгтями тютюну – тонко, нiжно, гостро.\nВiдчув, що дуже боляче йому згадувати минуле, найсокровеннiше, особливо пiсля перепою. Вiдкривалася совiсть. Два великих голоси вели в ньому немилосердну боротьбу – звiрячий i духовний. Перемагав то один, то iший. Людина з очима вовка, з ніжністю метелика...\nКоли знову зайшов до хати, Марiйка розплющила очi вiд скрипу завiсiв. Майже скрикнув: „I як же подiбна вона до свого батька”.\nДiд поцiлував її i пiднiс торта й вiдкритку. Сам поспiхом вийшов iз хати.\nХолодно стало без пiснi. I вiн легко заспiвав: „За хазяйським сином плаче вся родина, а за сирото-ою… угу… яворина...”.\nКоли не було свiтла, Марiйка говорила: „Дiду, давай спiвати”.\nСьогоднi було 25 грудня. День народження Марiйки. День Спиридона Сонцеворота, якому Бог вкоротив ночi, щоби його вiдьми не з'їли...\nУбивали дiтей лiсу, щоби тiшити своїх, людських. Жорстокi всеумiльцi – гомосапiєнси. Так цар Iрод дiтей маленьких – до двох рокiв...\nДвадцять дев'ятого було Томи та Аггеля. У мусульман розпочався священний мiсяць Рамадан, за який цi, по-своєму вiруючi, очищалися, дiставали милiсть Аллаха. По-своєму. Своєю стежкою. До Одного, Спiльного, хоча й рiзного в уявi. Кожен по-своєму платив за мрiю. Кожен її боявся, не хотiв, не мiг жити з ясною пам'яттю. Хотiлося обману, самообману, бо „чудес не буває”, а хочеться, бо живi системи недосконалi, бо, досягши пiку, вершини, вони старiють – i засинають.\nНа Даниїла – тридцятого грудня – iнiй не з'явився – Рiздво не буде теплим...\n„Епоха сучасного феодалiзму вiдчувалася скрiзь i повсякчас. Все бiльше ставало дрiбних держав, свiтом керували великi промисловi династiї, простому смертному присвоював номер-датчик, який контролюється зi супутника. Кiнець XX столiття i столiття V мають багато спiльного. Тодi розпадалася Римська Iмперiя, тепер – Радянський Союз. Тодi розвалилася мережа дорiг, занепали центри латинської культури, солдати займалися грабунками, повстанцi – терором. Єдиний порятунок – шукати захисту пiд рукою феодала. Дещо подiбне й тепер. Нацiональнi конфлiкти. Велика держава – Олiмпiя – не може дати захисту всiм. Авторитет центральної влади скрiзь падає – на Сходi й на Заходi. Несусвiтнє суспiльне бродiння. Люди ворохаються швидше, щоби вижити. Закостенiлi вимруть... Середньовiчна тяга до магiчного, мiстичного в сектах, гороскопах, до вiри в чудеса технiки i трав. Потребу в казках задовольняють довгi дорогi шоу. Поглиблюється прiрва мiж аристократами й масами „крiпакiв”. Здається, свiтом незабаром правитиме наукова елiта. Якщо колись центрами духовної влади були монастирi, то зараз – храми науки. Все визначатимуть економiчний успiх, мультинацiональнi концерни. Патрiотизм стає старомодним. Королi засобiв масової iнформацiї мають вплив у цiлому свiтi. Приватизуються навiть залiзницi. Бiднiшає середнiй клас... Стараються „зрiвноважити оце „Грiнпiс”, „Зеленi люди”, „Мiжнародна амнiстiя”, – казало радiо.\nНоворiчна нiч була грозовою. Пiд оркестр нетутешнiх духiв ворожили „шептуни” й дiвчата на щастя, якому часом потрiбно так мало – горя.\nТакого зимового грому не пам'ятали навіть найстарiшi.\nТiльки сосна, яка росла бiля хати Василя Ворона, пам'ятала, бо мала чотириста рокiв. Чотириста лiнiй намалювало життя навколо її чутливої серцевини, в яку вростали й заживали татарськi, росiйськi, польськi, нiмецькi гострозубi метали. Бiля неї розстрiлювали. Вона виросла iз пагiння такої ж старої своєї мами, яка знала стрiли монголо-татарiв, печенiгiв... i померла своєю смертю, як дерево роду, дерево знання, зоставивши пагiнятко, котре оберiгали, жалiли дiвчатка.\nА десь там, десь та колись їхню далеку-предалеку сосну-Праматiр занесло сюди, можливо, довiрливим вiтром безмежжя. Її розчахувала блискавка, птицi вили гнiзда на її вiях, долонях, вiтер-пустун забирав у неї насiння й розносив скрiзь. Однi насiнини падали на воду, iншi на вогонь, камiнь, тi, що на тiлесно добру землю – проростали, даючи кола навколо своїх сердець. Iз них будували хати й човни люди... А ще ближче до початку сосна була одна з усiм, навiть з людиною. I Праматiр їх – молекула бiлка – спiльна для всього живого, органiчного. Десь там, десь там, за межею усiх меж... сфокусований у живiй точцi Всесвiт, який розширюється... До смертi? А потiм знову буде точка, молекула?.. Першопричина яко буря.\nВiн страшно сипав тютюн на конспекти зятя, скручував i смоктав, читаючи: „Бажання Сонця – заплiднити, заповнити собою весь Унiверсум, бажання Самки – народити Бога. Нервознiсть перед смертю принижує iстоту. Не кожен може собi дозволити бути великодушним. Ми з'їли своїх коней. Кожен несе хрест: хто бiлий, хто чорний, хто скляний, хто дерев'яний... Краса – це межа мiж розпадом i гниттям (райдуга – розпад, спектр, музика – єднiсть розкришених, розкладених нот). Варто людинi порiднитися зi злом, як зразу її життя починає викликати iнтерес. Важко перемогти свою печаль, а ще важче фантазiю...”.\nНедавно Василь помiтив свою подiбнiсть до Марiйки, психологiчну. „Що ж, справдi старiсть, бо ж вiдомо: що старе – що мале”.\nЗавiрюха оточувала хату, як погана для душi самотня старiсть. Спартансько-селянський побут хати свiдчив про те, що її господар був фiлософом-практиком, який на цьому свiтi непогано провiв життя – мiг свiтло сказати людям: „Прощайте!”\nВасиль Ворон накинув на плечi стару куфайку, устромив ноги у валянки. Вийшов.\nСосна стала царицею дерев у селищi: найвища, найстарша. Мовчазна величнiсть. Її шишки брали на згадку за моря-океани колишнi жителi цих мiсць, емiґранти, перекотиполя. Потiм приїжджали, дивилися, дивувалися – i знову їхали в теплi краї. Не у вирiй. Бо птахи дають життя своїм дiтям тільки на батькiвщинi.\nСнiжинки-волхви були прекрасними. Але, як i все прекрасне, – доти, поки не заволодiєш ним. А так – пропадали. Ставали Вороновою, вороновою вороною сльозою, всiм. З чаром смiшного ангела торкалися вони худої неголеної щоки дядька – i, здавалося, пахли яблуками. М'яка енерґiйнiсть кожної зокрема провокувала тиху усмiшку сущого, що, вмираючи, воскресає яко кругообiг води в природi. I тiльки Сонце й Мiсяць забирають собi данину... воду, сльози, сосновий сiк... За що й живуть.\nВороновi заболiло трохи вище вiд серця – душа... Нiби дерево це було його рукою, ногою, ним усiм, нiби вiн увесь був дерев'яним. Сосна заскрипiла, як земна вiсь. Її довге i старе серце згиналося, сiк замерзав у ньому й льодяники з нього шкрабали нiжне м'ясо сосни – як цвяхом по склу.\nВасиль подивився вгору – i злякався: його сосна нахилялася на хату, нависла над нею, але не давала тiнi, бо не було Мiсяця. Страх прийшов до Ворона, майже бабський. Вiн не проганяв його, а навiть досвiдчено заманював: так жертва-тигр iнодi мiняється мiсцем з мисливцем. Страх допоможе йому прогнати генетичну лiнь, пофiгiзм перед смертю – i дiяти. „Якщо сосна впаде на хату...” – вiн уявив собi. Стало шкода своєї молодостi... А тут на порозi старiсть. Куди вiн – без хати? I Марiйка, тиха i справжня Марiйка, всерозумiюча, прощаюча, велика. Теж пiдвладна часовi i долi.\n„Треба забрати Марiйку. До сусiдки?.. Але ж доки вiн поведе її, може зостатися без хати. Е! – Що там хата?!”\nУзяв свою сокиру, яку тримав у хатi: мало що... вона була гостра i самотня. Як i все. В її лезi, здалося, блиснули очi покинутого вовка, колишнього вожака, тепер беззубого, а тому вiдторгнутого зграєю. Його темний i глибокий розум iснував, як окремий всесвiт. А на очi падали снiжинки. I вiн плакав.. Тобто плакала сокира. Вона не могла iснувати без образи на когось. Ржавiла. Вперта i чесна.\nВасиль Ворон подивився на простiр над головою – i моральний закон у ньому засвiтився фосфоричним полум'ям. Уява працювала дико: бачив уже зiм'яту сосною хату. Боротися iз фантазiєю було тяжко, тяжче, нiж роздувати її. Давно не роздував, бо ж фантазiя потрiбна тодi, коли потрiбна жiнка. А тепер збуджувала тiльки небезпека.\nI вiн вдарив. Сорокап'ятиметрова, широчезна в дiаметрi сосна дрiбно-дрiбно затремтiла. За другим, третiм, п'ятим ударами густiше посипався сивий снiжок.\nБеззахисна, безрука – як Венера, чи розіп'ятий Христос – сосна була страшна лише падаючою.\nТовста зморшкувата кора добре захищала дерево вiд свiту, а може, й вiд самого себе. I доки людина вибирала мiсце – де саме рубати, щоби дерево впало правильно (головою до ворогiв?), то воно, природа сама, поспiшали загоїти рану: густо запахло живицею.\nСосна не вмiла смiятися. Може, iнстинктивно згадала про свої крилаті насiнини, якi утворюються вiд злиття чоловiчих колоскiв (мiкростробiл) та жiночих мегастробiл, що зiбранi на спiльнiй осi в шишку... I такий iнстинкт є iстиною.\nСоснорубовi стерпло закортiло поцiлувати папiросу. „Записник” зятя дiстав уже просто з кишенi куфайки. Мусив вернутися до хати, скручував, насипав самосаду. Цього разу пустив димом сторiнку з думками, записаними десь в автобусi, чи в поїздi на старiй дорозi: „Iсторiя вчить лише iсторикiв. Чума, рак, спiд... беруть без вибору, а людина для вбивства вибирає найкращих. Ми нацiя, сорт, iз врожаю якого ж постiйно забирали найкращi зерна, нищили, або асимiлювали, бо хотiли, бо гарнi в нас землi й дiвчата були, їх довго-довго всi хотiли, смикали-смикали... це ж крапля скелю з'їдає. Ленiн вже тому велика людина, що на практицi довiв неможливiсть побудови комунiзму. Дуже часто тi, що не вiрять у чудеса, намагаються їх творити. Що солодке, те й безсовiсне. Дурень знає бiльше,нiж мудрий, бо мудрий сумнiвається в усьому. Iз усiх вин найп'янкiше – воля. Бог – це справедливiсть: рiвновага. Спочатку було не слово, мабуть. Спочатку був крик...”.\nКоли Ворон знову взявся до роботи, дiло пiшло легше, бо вже не було кори, надрубався перший-останнiй круг – рiк житя чотирьохсотрiчної їх величностi сосни, останнiй-перший рiк життя самого рубаки – Василя Ворона.\nРетроспекцiя спогадiв людини до серцевини дерева єдналася з бiографiєю останньої – принаймнi найближчі п'ятдесят рокiв. Щоби дерево впало в iншу сторону, потрiбно було перерубати мiнiмум двiстi п'ятдесят, а то й триста рiчних кiлець, рокiв, тобто дiйти десь до 1650 року: часу повного закрiпачення народу, на чиїй землi виросло це дерево. Було – аж смiялося.\nI зима зализуватиме їхнi слiди. Ще два роки тому сам Гуслiк ходив з мужиками. „Вiд пастушка до самого чорта вирiс”, – жартували мужики, якi ще пам'ятали вертепи свого дитинства.\nСьогоднi Новий рiк. Через два тижнi буде старий Новий... юлiанський i григорiанський стилi. Юлiанський – старий. У небесах лiтають п'янi, як воля, вiдьми. Синiм проблиском смiється майбутнiй день.\nДо ранку буря стомилась, i Гуслiк, посварившись iз жiнкою, пiшов до Василя. Марiйка була вже в хатi, бо сусiдка – колишня Воронова любов – їхала саньми до сина в мiсто, „жеби бути певний час разом”. Вiтер все одно був поганий, вiщував надривнiсть. Дерево вiковiчно поскрипувало. Тепер виходу не було: рубати його потрiбно пошвидше. I Ворон рубав. Марiйку завiв у льох, поставивши там свiчку: щоби, якщо дерево й упаде не туди головою, то щоби Марiйка жива зосталася.\n– То не можна якось той… пилкою давай, „Дружбою”...\n– То ж аякже?.. Хiба стара моя, той, сказала би, що...\n– Не хочу я нiкого уводити во iскушенiє. Це, пам'ятаю, коли мама моя померла, то нiхто могили не йшов копати: у того жiнка вагiтна, той на весiлля їде. То ти не думай. Я вже сам грiшник, то сам i спокутувати буду.\nВорон пiдняв сокиру i заскреготав зубами: „Заррубаю!” У той час закукурiкала Гуслiкова дружина:”Додому, додому йди, виродку...”\nВорон згадав, що вони з Марiйкою давно не їли гарячого. Вiдклав сокиру. Вирiшив зварити кашу. Знайшов трохи пшона, залив солоною водою, поставив на вогонь. У хатi стало вже зовсiм страшно. Сосна поскрипувала. Василь подумав про струм: що буде, якщо вона порве проводи?.. Але ж свiтла вже й так нема давно, то чого боятися?\nВорон вiдставив кашу з вогню (все одно дитина спить, а вiн переб'ється салом), пiшов до сокири, яка вже примерзла до землi. Вiдбив її зашкарублим чоботом.\nРубав далi – до серцевини. Кiльце Воронового останнього року починало трiскати, разом iз корою i снiгом зробилося кашею. Ще один рiк, ще один. Ось поїхали у свiти за своїми чортячими душами його зять i дочка. Ось померла його дружина, яка тягнула його вiнчатися перед смертю. Ось вiн уперше в життi не змiг покохати свою вiрну коханку, яка з'явилася в нього десь рокiв двадцять тому, коли вiн вiдчув себе з нею якимось чистим i бiльше не зраджував дружинi та їй, не ходив „по руках”, боячись потiм триперiв, сифiлiсiв i рiзної iншої гидоти, що заразна, мов смiх. Хоча... iнодi траплялися справдi породистi випадки – i вiн забувався. Допомагав старiй матерi по господарству, iнодi. Благо, трактор завжди був його другом. Як i всi люди, не вiрячи в чудо, творив його, iнколи, будучи сам собi хрестом, на якому деколи розпиналися найкращi дiвки, якого боялися-поважали високi конi. Непорочний, мов революцiя, снiг мав смак сльози: рiк за роком, рiк за роком... Але звиклий темно страждати, старий Ворон не думав про болюче, точніше, сердито вiдкидав нав'язливi дрiб'язковi сумнiви, ревнощi, заздрощi, одне слово, суєтностi.\nНа свято Гната люди робили „павуки” та „їжаки” iз соломи та глини, пiдвiшували на кiнських волосинах до сволокiв, де вони мали висiти до Рiздва, а то й Водохрещ.\n„спiвали Василевi односельцi, доки вiн вперто рубав сосну.\nПiд вечiр на Анастасiї завiрюха ожила з новими силами. Ртутно-блискучий ранок не обiцяв найближчого сонця. Вiтер гнув сосну вiд хати, не зовсiм так, як було потрiбно Вороновi, але не на хату. Василь нагодував заплакану Марiйку, з'їв кiлька ложок кашi сам – i заснув.\nДоки спав, селище поховало ще одного свого жителя – Степана Куця. Гуслiковi довiрили нести хрест попереду ритуальної похоронної церемонiї, але знесилений гордiстю, несподiваною повагою до себе i вчорашнiм самогоном, вiн легко пiддавався вiтровi й бiгав на сторони – так собака пiсяє. I священик, перепросивши, забрав у нього хрест, чим увiгнав Гуслiка у ще бiльшу депресiю, нiж вiн мав до того. „Гадський вiтер”, – вимучив iз себе Гуслiк, перебув на кладовищi засипання землею у землi ще однiєї грудочки тепла. Випити хотiлося, але не з будь-ким, не просто, а з душевним другом-антиподом – Василем Вороном, великим Атеїстом.\nПрийшов, розбудив друга холодним дном баклажки, яка „була очень ценная, бо она похожа на воєнную”. Ворон заматюкався, потягнув самогонки, занюхав рукавом. Гуслiк так само. Слова нiчого не важили, кулi – також. Цей „Щоденник” зятя кiнчався. Нi з чого було скрутити тютюновий вогонь.\nНа „п'єцу” лежала „Бiблiя”. Взяв її. Вперше побачив помiтки на полях. Гуслiк злякано-загадково усмiхнувся.\n– Курити хочеться, – сказав Ворон. – Дивись, що пише зять. – I почав читати: – Iнодi Христос давав людям вудочку, iнодi – рибу. Iсус був найбiльшим безвiрником – з точки зору юдейства! Мiж язичеством та християнством стоять нацiональнi пророки – як Шевченко. Як багато хрещених атеїстiв! Не вiриться щось у цi леґенди, хоча недаремно писав Альберт Ейнштейн: „На гiркому досвiдi ми переконалися в тому, що з допомогою одного лише рацiонального пiдходу вирiшити соцiальнi проблеми суспiльства неможливо”.\n– Знаєш, щоби заспокоїти душу, треба вгадати порцiю горiлки: якщо вип'єш замало чи забагато – лише тяжче стане. Тягне те, що називається душею, як здоровенне камiння.\n– Самодур ти трохи, Вася, iз тою сосною. Хату вiн рятує! Внучку... Себе ти... душу свою рятуєш...\n– Нi. Сосну! Ми ж усi можемо самовбитися, а дерева – нi. Мученики. Навiть Христос чужими руками себе розiп'яв. Жайворонки, лелеки, лебедi, люди самовбиваються, а сосна не може, хоча шрамiв на нiй чимало. Але i вони, кажуть, прикрашають лише чоловiкiв...\nГуслiк вийшов надвiр, принiс оберемок сiна, яке вони разом iз Вороном косили цього лiта. Згадали покiйникiв. „Хто вмер, той у ямi, а хто живий, той з нами, – скандував, досмалюючи бiблiйний листок, Гуслiк. – Хай їм легенько лежиться, а нам легко живеться”.\n– Дивний ти чоловiк. Скiльки тебе знаю, стiльки дивуюся, – зам'яв недопалок об свiй чобiт Гуслiк.\nЗiницi то розплющувалися, то звужувалися, – чорнi дiрки космосу. Звук того рубання нагадував веселу музику на кладовищi, чорнокнижну, незагнуздану, безiлюзiйну. Розумiв немудрiсть схвильованого почуття, але нiчого не хотiв мiняти. Рубав i рубав широку, високу та глибоку сосну, хрест, вертикаль якого – мертвi ненарожденнi, а горизонталь –далекi та близькi сучасники.\nСосну, як i все живе, було щкода бiльше, нiж людей, знову ж таки тому, що сосна не могла піти в інший світ навiть тодi, коли їй цього... коли б вона була готова до цього. Дивний гумор у Бога: не кожному дано право на свободу, на вибiр. Тому соснi, як рiдному незнайомцю, хотiлося розказати душу, яка народжена з великої туги за вiчним золотом осенi, розказати – нехай навiть сокирою. Осенi – яка має початок, але не має кiнця.\nНетутешнiй вiтер провiщав посилення зимової грози. Надтята сосна ще надривнiше, приреченiше тулилася до хати, але змiнений на Воронове щастя вiтер манив її за собою – вiд бiлої хати, кудись туди, на пiвнiч, звiдки прилетiла вона ще насіниною, де жили-були її дикi й дивнi предки.\n„О!” – тiльки й почулося вiд Чорта.\n„Ой радуйся, зе-емле!” – затягнув один Пастушок.\n– Е, старий, так довго не пiде! А ти чого не п'єш? – налив кумовi Жид.\n– Я зараз не п'ю! – сказав Ворон.\n– Сказав, не п'ю. Клямка!\n„От би прищепити грушу до сосни, якими б терпкими вони були, плоди, – подумалося йому. – Але ж саме цього, щеплення когось на собi, найбiльше не любив вiн сам, бо завжди буряки хочуть зробити всiх буряками, мухи – мухами, свинi – свиньми, люди – людьми, а кожнiй клiтинцi Всесвiту хочеться зостатися собою”.\nВорон уже „зарубав” свої шiстдесят рокiв, про них старався не думати, як мiг. Почав рубати iсторiю: своїх батькiв, дiдiв – i далi, далi... всесвiтню.\nХотiлося зрозумiти по-своєму цей сосновий стовбур iз його кiльцями-роками, тепер уже моментами, якi були довгими й високими, бо росли, їли сонце. Але недалеко той час, коли їхнiй простiр захлинеться собою i всохне, давши мiсце iншим – тугим i спраглим, охочим їсти, пити, спати, давати життя iншим. А те, що було, зостанеться у пам'ятi комп'ютера. Великого Комп'ютера... який наймудрiший, бо найдужче любить життя, бо творить чудо, не вiрячи в чудо.\nОсь Василь „зарубав” сталiнську епоху, яку його зять коментував: „мене аж нiяк не цiкавить Сталiн, мене цiкавлять люди, якi примусили його таким стати...”. Не був би Джугашвiлi, злiпили б iншого. Злий генiй Ленiна – вiчний, до нього ще повернеться людство, якщо буде iснувати, не поставивши собi одну велику гiнекологiчну Спiраль у виглядi атомної електростанцiї чи надсучасної вiйни.\nЯк правильно читав цi тексти вогонь, який справдi однаковий скрiзь – i в зорях, i на кiнцi самокрутки! Iнодi записи Воронового зятя здавалися не словом, а зойком, навiть iнтимним зiтханням, яке було спочатку, iнодi –надмогильними промовами, але однозначно: вони були живими. На жаль, життя не могло дати бiльше, анiж ЖИТТЯ.\nОсь прадiд iде за плугом... Прабаба годує каченят. У вербовiй колисцi плаче його, Вороновий, дiд, а десь у сусiдньому селi якраз родиться його бабуся. Ось, ось коло життя їхнього поколiння на цiй соснi. Далi – Шевченко, гайдамаччина, стрижеться у ченцi один iз Хмельницьких, у ногах зосталися трiски вiд кола Котляревського, який так смiливо смiявся з повергнутих, уже не своїх, правда, богiв, як Сервантес iз рицарських романiв. Кобзарi... – греко-католицтво (унiя) – як компромiс. Нащо? Християнство. Може, взагалi не варто було приймати його. Це елiта собi сподобала, щоби тримати в покорi народ, бо жрець поганський стояв над князем... Християнство розсiяло народ, який пiдставляв щоки i сiдницi всiм, кому не лiнь. Орлик над могилою Мазепи конституцiю вимрiяної держави писав, а ми „чекаєм Вашiнгтона з новим праведним законом”, а вiн вiзьме й прилетить до нас на лiтаках – як в Iрак, бувало... бо ж ЦРУ давно вже руками ж наших людей за мiзерну плату розвiдку провело. Кажуть, що справжня демократiя – Запорозька Сiч, але ж у систему не допускали жiнок i дiтей! Мужики, по-сучасному рекетири, пили горiлку й били багатих, або воювали, за грошi чи за вiру... Хоча, хоча, звичайно, було щось у цьому святе. Отож, не згадуй всує... Рубав далi. Князювати запрошували варягiв, Аскольда й Дiра, потiм – Рюриковичi. Вороги-кочiвники. Найкращi чоловiки гинули. Найкращих жiнок забирали у гареми.\nСвiтовi новини за останнiй тиждень викликали тiльки презирство до глупої суєти свiту. Десь будувалися антихрами, десь вiдновлювався орден тамплiєрiв, до обрядiв якого належав содомський грiх. Масони. Посвячення у смерть. Повернулися з планети Вамфiм космонавти. В Олiмпiї вiдкрито сучасний Абортарiй. Свiт нi на секунду не зупинявся, не вдовольнявся досягнутим, бо мертва точка означала смерть – для всього сущого, окремiшнього та об'єднаного.\n„Держава Курети обрала президента, який зразу ж оголосив вiйну Лапiтiї. Свiтова громадськiсть обурена, але по-справжньому не визначилася – кому допомагати, хто винен. Померла вiд суму вiдома кiнозiрка Клiтiя, яка, як вiдомо, довгий час була коханкою Аполлона. Мiж Олiмпiєю та Гiпербореєю пiдписано торговельний договiр щодо створеного спiльного виробництва з випуску нектару та амброзiї. Органiзовуються пегаснi змагання у день мiжнародного свята Паганалiй, у яких братиме участь i наша команда”, – передавали центральнi засоби масової iнформацiї Гiпербореї, кожна п'ята ефiрна хвиля яких була вiддана передвиборчiй рекламi на кшталт: „Наша програма: любов, вiдвага, вiдповiдальнiсть, точнiсть, дисциплiна, спiвпереживання, жертовнiсть, ненависть i милосердя, душевна краса i вiрнiсть. Люби і розумiй владу по-рiзному, не поклоняйся чужiй владi, вiр у себе, самовдосконалюй розум, душу, тiло, люби родичiв своїх, не самозабувайся на чужинi, шануй духовнiсть предкiв, борони скарби свої i не привласнюй чужi, не люби ворогiв народу свого, не будь рабом, не зневiрюйся, люби дiтей свого i чужого народу. Голову за око, серце – за зуб”.\nI – за секунду: „Знiмаю порчу, переляк, не-тримання... Цiлителька Лiдiя”.\nНайновiшi телевiзори пiд назвою „Оракул” несли величезне якiсне зображення з усiх усюд планети, затягували, манили, пропонували: „Я не спокiй принести прийшов, а меча. Хто не зi Мною, той проти Мене. Хто любить батька або матiр, сина чи доньку бiльш, анiж Мене, той недостоєн Мене”, – вилiтали з екрану, мов iз фотокамери, безгнізді пташечки передвиборних агiток, а потiм пропонувалася перервана iсторiя: орiї, пелазги, укри. Орiана. Приручення коня. Парадокси свiтових вчень: „Мойсей каже „не вбий”, а сам убив єгиптянина й обурюється: „Пощо ви зоставили живими все жiноцтво?”\nНа одному каналi грозово, таємно молилися сонцепоклонники. Огнищани, волхви, капища, прикрашенi рогами та черепами звiрiв, червоними тканинами, зображення богiв i птахiв. Iз Прадуба первiсно падають красивi яблука. На дванадцятому каналi у любовному трикутнику Бог бореться iз Природою (йде такий художнiй фiльм), на сьомому – нiма красива дiвка торгує тiлом, щоби прогодувати хворого батька. На восьмому – жахи: володарка темної ночi, страшних сновидiнь, привидiв, смертi – Марена – донька Чорнобога – ходить вночi попiд хатами з головою пiд пахвою й вигукує iмена господарiв. Хто вiдгукнувся – той вмирає. Марена душить сплячих, п'є кров. Її спiльнi зi Змiєм доньки – Вогневиця, Глуханя, Коркуша. Обличчя бога Пекла Пека. Очi першоптаха Сокола. Все – на повен екран. Виразно. Голосно. З Марою бореться богиня вагiтних жiнок Сива.\nА на дванадцятому каналi – граються з метеликами дiти. На сонячному, ромашковому лузi легенький вiтерець пахне морем.\nЖовкнуть скелети слiв. Любиш мрiю, а не людину, хоч бути хочеш там, де люди б'ються i вмирають за любов. Зубами ловити снiжинки i запивати калиновим соком, заздрячи славi калини, свободi вiтру, коханню лебедiв... повнотi пустоти.\n...Зi спортивних новин нацiонального – другого – каналу Гiпербореї запам'яталося: „Чемпiоном свiту з гiмнастики знову став Гермес”.\nЧекав вертепникiв, захищених масками, але на нього дивився „дурний Ясьо” – без маски, вiн не вiдчував цiєї своєї душевно-тiлесної наготи, як i Марiйка, яка впiзнала його, виглянувши у вiкно, бо не так давно давала йому воду. Тепер Ясьо їв снiг i усмiхався мордою Мiсяця. Збоку лежала дика яблунька, яку вiн волочив. Був вiльним, боже-вiльним. I Ворон зрозумiв це, як тiльки-но вiдклав убiк сокиру.\nВорон показав йому тютюн iз зятевим записником:\nВорон знову пускав до неба iз теплим димом записки свого зятя, вiд якого досі не було нi слуху нi духу, як i вiд доньки.\n„Життя – це в'язничний термiн. Не шукай змiсту буття, бо в секту, чи в Ложу попадеш, – писав зять. – Гуманiст – це добре, але життєлюб, який вiдчуває любовну єднiсть i з метеликом, i з залiзом, – глибше. Ранiше людство боялося чортiв, а тепер – iнопланетян чекає: „вiчний пошук у вiчних снiгах” – розвиток технiки-матерiї, а не духу-тiла”.\nМарiйка молилася на колiнах перед iконами: „Господi, помiлуй, Господi, помiлуй!” – як навчила її бабуся.\n– Без мрiї жити тяжко, а з мрiєю... Нема мрiї – нема чому не збуватися, – несподiвано фiлософськи видав Ясьо – чи то завчено, чи то недаремно божевiльним у Христовий час на Христовiй територiї надавалося слово на Радах сильних свiту цього, сильних свiту Того, якими часто вважали себе „сильнi свiту цього” iз вродженим чи набутим цинiзмом.\n– Ось воно – глупе щастя! – пiдсумував Циган Лойко. Беззахисна, мов скеля, маска-шкiра Яся розрум'янилася. Здавалося, що вiн також був вертепником. Заспiвав: „Ой радуйся, земле, радуйся!”. Здався добрим, адже, кажуть, у злих немає пiсень.\n– Знаєте, найкращий вертепник серед нас, вiрнiше, серед вас, – Ясьо, – усмiхнувся Ворон. – Вiн ненормальний, а грає нормального, а ви, нормальнi – ненормальних: духiв, демонiв.\nВогонь продовжував читати писання Воронового зятя, читати правильно, об'єктивно.\nВертепники тим часом поскидали маски i взялися рятувати хату вiд дерев'яного вiтру, а разом – дерево рятували, а разом – iсторiю землi, вглиб якої росло корiння сосни, iсторiю неба – в яке тягнулася широка крона.\nI Чорт, i Смерть, i Жид, i п'янi вже Пастушки пхали дерево проти вiтру, доки Циган не побiг за трактором. Дерево тим часом хиталося, мов зуб дитини. Слiв було шкода.\nЦиган тепер на своєму дірявому, як старе вiдро, тракторi зав'язував ланцюг навкруг сосни, мов пояс навколо стану української жiнки, або кайдани навколо iсторiї України, а то й самого життя, яке уособлювала стара сосна, соком якої по древнiх ночах упивались вовки, у гiллi кричали вiд повноти сердець нiчнi пташки.\nУсiм мало би подуматися про Ворона, який, урештi, був уже схожий на свою сосну – самотню, широку, пройняту кулями, синiми сосновими довгоносиками, пiдкірними клопами, сосновими бражниками. Голонасiнна, росла вона бiля заасфальтованої вулицi, маючи поблизу лише одну дорослу доньку – i та зіп'ялася на старому напiвзруйнованому костелi, а люди вирвали її з коренем, коли билися за храм пiд спiвчутливим поглядом, напевно, тільки Бога. На жаль чи на радiсть, живиця її не пiшла на канiфоль, скипидар, кору не кусали молодi лосi. А вiтер – вiн був одночасно життєдайним елементом соснової любовi, а мiг, як от зараз, стати смертю. Так само, як i вода, вогонь, який справдi однаковий скрiзь i який спалив Бруно, тисячi „дрiбнiших” єретикiв, спалить урештi-решт i сосни, i – все. Сосни пiцундськi, сосни пониклi, сосни могильнi... Дерева, якi не хотiли слави, але хотiли свободи – Сонця, любовi – Сонця й землi. Боролися за них з iншими.\nВертепники закручували Василя у свою еклезiастичну гру – i, здавалося, нiкому не було дiла до Марiйки, серце якої хотiло мами й не розумiло цих людей у масках, якi були все-таки бiльш сумними, нiж Ясьо, хоча і смiялися, з усiєї сили стараючись обманути себе за вiдомою формулою: халява любить сильних.\nВертепники знали правила Гри, але, здавалося, грали не на своєму полi, бо сходили зi сцени, як от тепер – у випадку зі сосною, жалiли. А вселенська Гра на те вона і Гра, що передбачає трансформацiю емоцiй у жести, фарби, слова – красивi, звiрячі, стихiйнi – але не жалiсливi, бо жалiсть – це анти-мистецтво. Це поза всiм, бо це не поза. Це порятунок популяцiї, iнстинкт, який – не вся iстина, бо iстина – то ще й Гра, умовнiсть. Велика Брехня, яка поборює велику Пустоту, – усмiшку болю.\n„Хотiлось би з усiма в мирi жити, але ж мiж собою усi пересваренi”, – мугикнув до себе Василь Ворон.\n– Є. Паперу б iще. Всi зятевi записи димом пiшли. Не маєш? – знову заговорив до „дурного”.\n– О, – характерно мугикнув Ясьо – i простягнув цей папiр Вороновi.\nДiд, який читав без окулярiв найдрiбнiшi газетнi тексти, зосередився на чорнильному письмi паперу. Там писали, що Ясьо шизофренiк, що в нього невроз нав'язливих станiв, одне слово, що Ясьо – „дурний”. Це була „Медична картка”, причому виписана сiм рокiв тому у вiдомiй клiнiцi столицi. Серед симптомiв Ясьової хвороби були названi пошук дерева знання Добра i Зла, гра у мовчанку, досконале володiння англiйською мовою, оскiльки Ясьо був до Перебудови громадянином Олімпії, а на ейфорiйнiй хвилi перелетiв на землю своїх предкiв, у яку і збирався лягти. Капiтали свої перевiв у золото, яке заховав десь на п'яну голову, коли подорожував по батькiвщинi. А де заховав – забув. Пiсля того й потрапив до психушки... Приблизно так списав коротку Ясеву бiографiю якийсь вiтчизняний Фрейд, вiд якого Ясьо втiк. Зважаючи на каламутний час, нiхто його й не шукав. Та й болю вiн нiкому не завдав, крiм щемного жалю.\n– Ясьо, тут же про тебе написано, – сказав Ворон. – I, незважаючи на шалену, смоктальну потребу закурити, протягнув „добрий папiр” гостевi, запитавши: – А їсти не хочеш часом, га?\nАле Ясьо витягнув iз торби трубу ковбаси й запропонуввав Вороновi. Той вiдкусив – не з голоду, а боячись образити „дурного”. Згадав про Марiйку. Клубок, великий, мов земна куля, пiдкотив до горла. Але знову смичково здригнулася сосна – i... Ясьо кинувся до сокири, дивно змiрявши поглядом усю сосну, ще раз вiдiйшов на вiдстань, з якої можна побачити велике. Дерев'яно мовчав.\nСкляна межа, яка вiддiляла Ворона вiд Яся, ставала все прозорiшою, тоншою. Вороновi здалося, що вiн давно не вiдчував такої симпатiї до людини приблизно свого вiку, хоча старiсть пасувала тiльки Василевi, бо Ясьо був без вiку. Його наївно-кислi очi висвiчували єство, якому, здавалося, нiчого не було потрiбно, але ж як це Ніщо дорого коштувало! Як довго людина йде до цього – i часом не приходить. Нiколи.\nЗасмагле пiд Мiсяцем благолiпне обличчя Яся свiдчило про те, що вiн прийшов. Злiва була Кiмната Смiху з Кiмнатою Страху, справа – Пустота, як гiрка усмiшка Лоа. Ось-ось мало настати щастя, яке, як вiдомо, приходить лише до загартованої душi.\n„Учора в Гiперборею з Олiмпiї прибув Пеан. Вiн консультуватиме уряд Гiпербореї, щоби не трапилося лиха. Особливо тiсна спiвпраця передбачається в Пеана iз Сiмараглом. А дружина Пеана – Пенiя – візьме під свій патронат мавок, нявок, лiсовиків. Учора подружжя давало iнтерв'ю засобам масової iнформацiї. Iз благочинною мiсiєю прибули до столицi Гiпербореї весталки, якi збираються заснувати тут будинок вiдомої Вести. Iз зарубiжних новин. Продовжується судова спрвава Зевса, на якого подала в суд одна амазонка – нiбито вiн примушував її до орального сексу. Амазонка вимагає компенсацiю – один мiльйон доларiв. Як не парадоксально, але рейтинг головного олiмпiйця серед громадян його країни зростає. Очевидно, олiмпiйцi радiють, що Зевс, вибачте, хоче й може... Нам би так”.\nВосьмого сiчня настало жiноче свято Богородицi, яке мiсцевий агресор доброти – колишня Воронова коханка, а тепер вертепна Смерть – перетворила на майже циганськi панахиди (тризни) за померлими, якi начебто правлять померлi священики.\nУ вертепної Смертi знову почалося роздвоєння особи: то вона спiвала „Што стаіишь, качаясь, тонкая рябіна?”, то „Хеппi бьоздей ту ю!”.\nДзвенiла, мов тятива, закидаючи голову до неба, – i знову не могла вибрати орiєнтацiю на майбутнє для себе, а значить – свого поетичного племенi, найкращi жерцi якого давно вимерли, а погане жрецтво – це попiвство, бо справжнє поганство тотожне iстинному християнству, принцип якого – вселюбовна єднiсть, що не статична, а прагне до свободи. Правда, роздвоєнням особи в цей час не страждали, здається, лише Ясьо й Марiйка, бо навiть Ворон iнодi думав про „кляту брудну справу – полiтику”, яка була зворотньою стороною монети з профiлем Творця – яким його уявляли люди.\nЯсьовi, який ночував у Ворона, знову снився дивовижний сон. „А, виявляється, збирати камiння набагато важче, нiж розкидати його... Боже, пробач менi! Що я думаю?” – бурмотiв старий жрець Перуна, тягнучи велику скiфську бабу за руки-ноги, потiм узяв її на руки, як поет дитину, i понiс, понiс у веснянi трави, що дiставали аж до чорних зiниць, у яких клубочився дим вiд свiжорозкладеного вiчного вогню, який вiдтепер мав не згасати нi вдень, анi вночi.\nЖрець Перуна вибрав мiсце для iдола свого народу. Постать ідола була зроблена iз дуба, голову вiдлито зi срiбла, вуса – iз золота, ноги залiзнi, очi – з коштовного камiння. В руцi верховний бог тримав обсипану яхонтами кам'яну стрiлу.\nЖрець Перуна мусив підготувати вибране ним мiсце. Вiн не винен, що кам'яна баба стояла, немов росла, саме тут... Генетична пам'ять жерця була глухонiмою до цiєї баби. Його нiхто не мiг покарати за винесенняїї тiла, адже, врештi-решт, це саме зробили би й тисячолiтнi вiтри, дощi, – кров iз носа, – саме Сонце, сам Час.\nПiд цiєю бабою (а чого врештi, бабою? Може, дiвчиною?) лежали тi, хто її любив-обожнював, – скiфи, сармати?.. Може, i в його жилах є краплi, а то й цiлi струмки їхньої кровi? Хто знає? О далекi глибини iсторiї! Великi переселення народiв, якi збаламучують, можливо, i самих богiв. Якщо не можна довести, що кожна людина нащадок бога, то не можна ж довести i протилежне. Як говорять, нема лиха без добра, а добра без... добра.\nЖрець уже дозрiв до вiдданостi своєму iдолу. Вiн не розумiв i таємно зневажав безвусих порожнiх юнакiв, якi люто пхалися у жерцi заради переваг, становища у суспiльствi, яке, як їм здавалося, давало звання Жерця. Їм не дано було зрозумiти, вiдчути, що Жерцем, як врештi, i спiвцем, потрiбно народитися з волi того чи iншого бога. Багато спiвцiв – слiпi, але не всi слiпi люди – справжнi спiвцi. Мало хто задумувався, правда, чого так багато душевних, глибинних, як магма, спiвцiв – слiпi. Вони, як усе справжнє, парадоксальнi, тому що: їх люблять i ненавидять одночасно, вони бiднi i багатi – одночасно, вони владарi i раби – одночасно, їх б'ють i цiлують – одночасно. Тому вони часто iз вибитими очима i страшенно божественно-звiрячою душею – вiдкритою, як Сонце... Вони зорi i моря – одночасно, зорянi моря. Зорi не вiдбиваються у морях, бо на них теж є моря.\nЖрець нiс кам'яну жiнку iз пагорба-кургану-могили далеких народiв, яких уже нема, у весняноквiту, якусь ранково прохолодну, рiзкосвiтлу фiолетову долину. Зупинився бiля струмка зi шматочками запiтнiлого льоду, задумався до болю: поставити свою кам'яну ношу чи покласти. Спробував останнє. У далекiй пiдсвiдомостi вдарила кров i осипалась до середини тiла. Жрецю туго, весняно захотiлося жiнки. Вiн був ще здоровим (кров iз молоком) чоловiком, що страшенно вимучений-загартований душевно-тiлесними сумнiвами. Вiн iще був природний, мов природа. Заскреготав зубами – i, нагло злившись зi свiтом, упав на кам'яну бабу. Затермосився. Стало кип'ятково, вибухово, липко... Коли глянув – злякався: на животi бабури сiм'я було з кров'ю. Обдивився себе. Ага, порiзався об зморшки часу на каменi. Вирiшив поставити вчорашнього iдола, якого так тяжко викинути iз себе, навiть парадоксально порiднившись iз ним. Поставив бабу.\nЩось заспівав собi пiд нiс, як соловей, до якого вернулася пiсенна енерґiя. „Незабаром вiд кровi i сiм'я зостанеться суха бiлопiнна i рудопiсочна пляма, – подумав жрець Перуна, – можливо, саме вiд них росте камiння, можливо, саме вiд них i кришиться”.\nНестримна повнота охопила його. У перiодi ударiв серця вона ставала то пустотливою, то тугою, як вим'я заплiдненої кози, то якоюсь такою, як старий скелет дикого яблука. Жрець Перуна пiднiмався на курган, ритуально махаючи правою рукою, нiби вiдсiкаючи з пам'ятi свою кляту бабу... Далася вона йому! Вiн навiть по-кiнськи головою струсонув – щоби через тiло струсити кавалок душi-пам'ятi. Обернув очi до неба. Бiло капнув йому в одне око соловей. Вiн сприйняв це пiдготовлено, як дар Єднання. Пiднявся. Сiв бiля Перуна. Тут же лежали Хорс, Стрибог, Сiмаргл та Мокоша. Скiльки простоять вони? Щонайбiльше рокiв п'ятдесят вiн – жрець – цiною власного життя пiдтримуватиме вогонь бiля статуй Верховного, якому приноситимуть найбагатшi жертви, тут скрiплюватимуться кров'ю договори та угоди, за недотримання яких каратимуть смертю.\nНаближалася гроза, i на жерця таке найшло! Вiн хрестом упав на весняну землю i тремтячи заплакав, точніше, захотiв заплакакти грозово... Йому до трiскучого болю в суглобах захотiлося летiти. Але вiдчував, що полiт був би перенасиченням. Вiн розiрвав би його. Це було б занадто. Неполiт, оця рiзниця мiж потребами i можливостями душi i тiла, теж, здавалося, розiрве... Де ж рiвновага? Як?.. Вiдiрвати душу вiд тiла? Це всяка iстота встигне завжди – хоче вона того чи нi... Ех! Чия вiчнiсть бiльша – отiєї кам'яної баби, чи снiгової, яка тане й перетворюється кожен рiк... Кам'яна не тане, але й не выдроджуэться. Вiдчуття повної порожнечi оволодiло жерцем Перуна. Ось-ось щось кiнчить, щось вибухне, пирскне, станеться, захлинеться. Сталося.\nГруди стали суцiльним чорним синяком. Загримiло. Мокре небо також упало в траву. Воно щедро облизало кам'яну бабу iз символами життя на нiй. Все пiшло в землю. Небо, здавалося, теж туди прагнуло. Ще раз блиснуло. Зайнявся красивий старий дуб. Його вогонь перейшов на iдола Перуна, який був опертий на нього. Все вперто палало. Небо послало на землю вогонь, щоби вiн боровся iз самим небом, його слiзьми-водою. Оскiльки гроза минула швидко, то вогонь, тепер уже земний, перемiг.\nЩе невiспований краплями профiль кам'яної баби нагадував груди тринадцяти-чотирнадцятирiчних дiвчисьок, яких так любив покiйний, уже старий, природно вiдцвiтаючий жрець. Як пуп'янки рож, вони уявно наповнювали його маленькi, подібні на гiллячки спалених ним у жертовному вогнищi дерев, руки, що забули тримати меча, орало, чи навiть стан справжньої, роз'ятреної вiтром весняної пристрастi, жiнки.\nIнодi до нього, як до знахаря-травника, приводили таких юних дiвчаток для лiкування. Вiн таємниче усамiтнювався з ними, варив зiлля, курив до неба рiзнi запахи, зализував дiвочi тiлеснi рани: вiд чола до живота, пупа i далi – нiжно i тривожно, шепчучи до i пiсля цих ритуалiв невiдомi навiть самому собi заклинання. Дiвчат оздоровлював, себе омолоджував. I – на тобi. Один жест неба звiв на нiщо всi ревнивi єднання смертного з природою i богами, як i все тiлесне на землi, Жерця. Куди вiн пiшов далi? I чи пiшов узагалi? – напевно не знав нiхто. I якщо є щастя, то воно – мить забуття вiд чекання смертi, яка, можливо, i є найбiльшим щастям, а не карою. Чекання смертної кари – це i є, можливо, чекання щастя: сну-забуття або ж польоту-забуття, тобто абсолютної швидкостi, або ж абсолютного спокою – що одне i те ж.\nЗаклинателя духiв, якого в дитинствi звали Глiбом, мав замiнити хтось iнший. Оскiльки в певнi перiоди iсторiї братство по кровi цiнилося бiльше, нiж братство по духу, то почали шукати кровних родичiв Глiба-Жерця, якi були б iще не старими, але вже й не дуже молодими хлопчаками. Спрацьовував ще далеко не вивчений закон третього поколiння. За цим законом братство по кровi дорiвнювало братству по духу, дiти подiбнi до дiдiв, а не до батькiв... Жрець взяв iз племенi хлопчика, в якого померла мама, а батько був хворий i немолодий. Хлопчик був шалено подiбний до Жерця, мало того, вiн був таїною його молодостi – син його сина вiд любовi-спалаху. Про це не знав нiхто, окрiм нього самого. Плем'я вважало, що Жрець, пiзнавши Все, не пiзнав тайни жiнки, а значить – свiту цнотливостi, дiвочостi, що проливши рiки жертовної кровi, вiн не пролив нi краплi дiвочої у тому мiсцi, де починається Буття.\nВiн давав йому повну свободу. Це особливий дар – умiти давати свободу iншому, адже для цього потрiбно мати сильну слабкiсть свободи самому. Внук рiс – як мед улiтку, у злиттi з природною працею i працею природи. Дзвенiла душа, дзвенiло тiло – i росли. Дiд учив його iнтуїцiї, вiдкрив у ньому дар гiпнозу, що був спадковим. Дар цей настiльки сильний, що йому пiддавалися не лише люди, але й звiрi, а часом здавалося – що й трави та дерева.\n„По-перше, – казав було Жрець, – нiчого не бiйся. Це основна заповiдь для Людини. Все поважай, не вбивай, якщо можеш, але не бiйся. По-друге, лiпше обманюй себе, а не iнших, бо, врештi, всi люди – обманщики: однi обдурюють себе, iншi – довколишніх. По-третє, зливайся з природою i не вважай себе вищим за траву чи за лебедя, чи за бiлку... Все, що ти маєш сильного й доброго, – не твоя заслуга, але у злому, що обтяжує тебе, – твоя вина. В усьому дотримуйся середини, бо це здоров'я, надмiрна любов може теж мати симптоми, ознаки хвороби, кожної хвилини будь готовий до болю, це страшнiше, нiж смерть, чекання якої й називається життям. Жрець – той, хто владарює над чотирма стихiями: Любов'ю, Славою, Багатством, Враженнями новими. Чотири природнi стихiї – Вода, Вiтер, Вогонь, Земля – нiщо у порiвняннi з ними, бо вони – зовнiшнi, а не сердечнi. Першi чотири стихiї – стихiї внутрiшньої сутi людини. Найважче перемогти самого себе, тобто перемогти в собi рабство перед Любов'ю, Славою, Багатством, прагнення вражень у кiлькiсному планi. Людина, яка має все це, але є вiльною – дух природи. Кровi у свiтi багато, мало духу... Не бiйся, Юрiю, – продовжував Жрець Перуна. – Тобi дали боги великий дар впливати на людей через погляд i слово, ти володiєш рiдкiсним хистом, якому однаково скоряється простий землероб i князь, iз часом ти, як i я, навчишся серцем розумiти мову квiтiв i зiр. Не бiйся нiчого, але остерiгайся юрби i хвороб. Їх колись люди назвуть, напевно, якимось одним словом – проти-Перун, антибог... Намагайся бути свiтлим. Свiтла бiльше у космосi, нiж бруду (планет), хоча джерела свiтла тiлесно меншi, нiж джерела пилу. Дух – це свiтло. Плач i смiйся. Будь самим собою. Люби i лети. Земне життя й так коротке. Людина створена для муки й боротьби...”.\n...Жрець лежав мертвий. Внук пiддав дров у вогонь верховного Бога. Вiн навiть не мiг бути на процесi перенесення свого діда у світ предків, який було влаштовано за давніми звичаями: ритуально, дрiмучо, якось пiдземно-космiчно, вiдсторонено i, разом з тим, душевно. Громада вважала, що жерця забрав до себе його володар – сам Перун. Не покарав, а забрав до предкiв i до себе – у царство братiв по духу. Що ж до братiв по кровi, то їм завжди здавалося, що раптова смерть – дар небесний, а передсмертне калiцтво, паралiч, багаторiчнi муки – кара за грiхи предкiв – до сьомого колiна – свої власнi.\nЗабраний блискавкою жрець Перуна був якраз у моменті найзапеклiшого виконання свого обов'язку-ритуалу: вiн саме встановлював свого бога на людному мiсцi. Пломінке плем'я не сумнівалося, що це богоугодний Жрець. Велике мовчання супроводжувало його в iнший свiт, велика пiслягрозова тиша.\nПрощалися із жерцем другого серпня, якраз у четвер – Перунiв день, помолившись перед тим у священних дiбровах i вислухавши божу волю з уст жерця-намiсника.\n...Багато дiвчат-красунь захотiло пiти на той свiт – до душ своїх родичiв, у прекраснi сади разом iз Жерцем, була серед них i та, дзвiнка i туга, як берiзка, що любила вже сивавого Жерця як чоловiка, а отже – як дитину, часто приходила до нього таємно, i вони разом стерегли жертовний вогонь Перуна. Як нетутешньо поєднувався сивий та зелений вогнi їхнiх доторкiв, як несказанно добре було їм, украдено, таємниче, доповнююче добре, особливо – коли гроза пахла сiном, особливо, коли вони обоє розумiли болючу тимчасовiсть, поривчастiсть єднання святого свого, первiсного i вiчного грiха.\nМертвий жрець лежав у човнi. Дiвчину вбили в день похорону i поклали бiля нього. Туди ж поклали кiлька коней, корiв, собаку, пiвня, курку, кота, а далі взяли скалку вiд жертовного вогнища – i пiдпалили все це... Основнi ритуальнi предмети залишилися намiсникові Жерця, оскiльки вiн теж одержав їх вiд свого попередника, а той – вiд свого... Вони були просякнутi жертовною слiзносолоною кров'ю, що в чутливих душах засвiчувала душевний, а то й духовний трепет.\n...Коли багаття над тiлами погасло, попiл засипали землею, високою землею. На могилi справляли тризну – пили, гуляли, грали в iгри, ставили їжу. I це вже була Тайна, бо нiхто не знав напевно, чи справдi потрiбне все це покiйникові, чи лише живим потрiбне, але розмовляти з покiйним Жерцем, сидячи над ним, було приємно людям завжди, страх як приємно. Страшно i приємно. Соковито.\nХотiлося справедливостi і спокою – свободи.\nБагато людей були в церквi мiсцевiй, вiкна якої вiднедавна чомусь заґратованi: чи то для того, щоби нiхто не вилiз, чи то щоби не влiз.\nДванадцятого ранку вiд нового Нового року „Галька з пошти” принесла Вороновi листа, пiдморгуючи, приспiвуючи: „Ти добичi нє даждьошся, чорний во-оран...”. Це було послання вiд доньки i зятя.\n– Тут якось так написано: Зiмбабве чи Зімдiдве. Одне слово, з… Олімпії, – продовжувала поштарка.\nВасиль зубами, як вену, вiдкрив листа. Ясьо продовжував рубати холоднокровне створiння. Цнотливий цинiзм „дурного” дорiвнював Марiйчинiй наївностi. Вiн був останньою межею, яка захищала його душу вiд потрясiнь, що могли бути останнiми, – тут, у цьому життi.\nЛист був написаний червоним чорнилом на блискучому аж синьому, як цукор, паперi. Уже з перших рядкiв обiцяв надривнi, прозорi думки душi: „Доброго дня, батька! Вибачай, що довго не писали. Одним словом, сидiв я в олімпійській тюрмi за те, що був наївний, забув, що халява, тобто свобода, любить сильних. Що за все треба платити. Що жись, врештi-решт, – боротьба. А батькiвщина – це ж кулька, грудка у Всесвiтi – Земля, або Всесвiт увесь, або ж те, що ми називаємо душею: першим i останнiм прихистком для тлiнного тiла – як i навпаки. ...Шалена ностальгiя напала. По-людськи. За чесними циганськими очима – генiями скрипкового плачу, за озерним сумом, за нечесаними кiньми, якi до сих пiр ржуть iз якимось монголо-татарським акцентом. I не так уже погано у нас, напевно, якщо птахи вертаються пiд нашi, iнодi солом'янi, стрiхи, щоби вивести собi подiбних. Iнстинктивно. Iстинно. Адже потреба любити рiвновелика потребi вбивати, перемагати... Пам'ять не знає слiв, хоча вода завжди пам'ятає про снiг. Тут справдi свобода, але символ її – стара Дiва, тому й стiльки болю на долю широкодушевних, що влюбити таку свободу не кожному до снаги. Шевченко повстав колись проти царя, який викупив його зi своєї ж неволi. Не порiвнюю себе, прости Господи, iз Шевченком, але якби знав, чи вiрив, що моє обкакування, скажiмо, дружини президента вiльної держави мало б такий же результат, наприклад, як у Кобзаря, їй-чорта би вiдважився! Росiйська iмперiя забрала пiвсвiту нахабно, а ця – тонко, усмiхаючись. Свобода анархiї, свобода порядку. У нас вiдмiнили крiпосне право, i, як i в 1861 роцi, випущенi iз клiтки – ми довго, дуже довго вчилися лiтати, але вiдрощенi в неволi крила були такими, такими великими, що аж лiтати не могли. Занадто великими.\nЖивуть тут, в Олімпії, довше, чистiше, нiж у нас. Але ж невже цiль життя – довше прожити? Наша природна стихiйнiсть – i ця авантюристична довершенiсть лiнiй. Невже нам знову нема куди вiдступати, бо „Москва позаду”, нема куди наступати – попереду нiякої тайни: Олімпія. Зостається вiрити. Але право вiрити заслуговує не кожен. Ох, не кожен. Вiрити в те, що твоє буття має сенс. Обманути себе.Наш рiдний чорт старiший за чужого, а Бог – вiн все одно один, все iнше – брехуни. Хоча їх iнодi так само важко впiзнавати, як i щастя, вiд якого не сховаєш...”.\nЛист Воронового зятя шалено нагадував його пущенi iз димом i збереженi в пам'ятi комп'ютера щоденники.\nНiма сцена з моновиставою на нiй росла б у глибину й далi, якби не радісний рiдний голос Гуслiка: „Ти, Василю, таки здурiв. Натурально. А на-но, що я маю, дивися. Того доброго”. Друг Ворона дiстав з-пiд куфайки милу „чикушку”. В цей момент Ворон добiгав очима текст листа:”Можна ж iнтегруватися в європейськi структури, як монголо-татари в першiй половинi нашого тисячолiття, а можна ж – як iндiанцi... в американськi. Де ж той дух, що вимахнеться проти Олімпії так, як Шевченко проти російської Імперії? А нащо? А щоби скучно не було. Жеби динозаврова вiра в життя зберігалась. До зустрiчi. Зять i дочка. P.S. Тут живе один тепличний гіпербореєць: Наюк. Так вiн дуже хоче уявити себе козаком. Просить, щоби йому козацьку свитку вислати, бо сам вiн, бачиш-но, ще й не був у Гіпербореї i, що найсмiшнiше, не дуже й спiшить. От вам i протирiччя мiж книгою Писання i книгою Природи. В Олімпії не треба Чехова. Вирубка вишневого саду – закономiрнiсть. Але добре, що на земнiй кулi панує таке розмаїття. В ньому – джерело вiри в перманентнiсть буття”.\nЛист був написаний за першим подарунковим принципом: даруй людинi те, що найбiльше подобається тобi самому. Тобто Ворон неадекватно, але все-таки правильно сприйняв iнстинктивну зятеву ностальгiю за iстиною, пароль якої – розмаїття, єднiсть i боротьба протилежностей.\nВорон мовчки висмикнув у нього плящину, вiдкоркував зубами – i вицiдив усю так швидко, що Гуслiкова мiмiка не встигла набрати „подобаючого” ситуацiї виразу.\n– Ай лук'д фо голд! Ай хев ейм. Ай хев ейм! – як зимовий грiм, раптом закричав Ясьо, щось пiдiймаючи з жовтого вiд соснової тирси снiгу.\nБiля самого дупла в пiнному снiгу лежала золота монета. Там – друга, третя... Ясьо знайшов четверту...\n– Моє, дiдiвське золото! – закричав вiн вовчим голосом, i не зрозумiло було – чи вiн здурiв ще раз, глибше, чи вiн став нормальним, тобто настiльки ж слабим, як усi. – Я знайшов золото своє! Справдi! Саме тут я його заховав п'ять рокiв тому, коли їхали з Вiрою на озеро. А то влада совiцька, бачиш-но мало того, що мою сестру до мене не впустила, то ще хотiла, щоби я вiддав совiтам своє кровне, бо, бачиш-но, мої батьки були репресованi за нацiоналiзм. А дулi! Ха-ха! – на диво здоровим голосом сповiдався Ясьо.\nI ця його здоровiсть чомусь лякала.\nВертепники аж заспiвали „Ой радуйся, земле... радуйся!”\nОпускався туман, розмивалися межi мiж Грою і реальнiстю. Всi ставали Ясьом, а Ясьо – всiма. Вiн нарештi вибрав усе золото з дупла i стояв щасливий.\nЯсьо роздiлив купу монет на двi частини. Одну сховав у свою торбу, iншу згрiб у кучмату шапку – i пiшов роздавати по монетi людям. Монети були ще „царської чеканки”. Вiн купив їх у якогось ювелiра – друга свойого дiда, який виїхав пiсля революцiї. Люди не знали, що робити. Боялися одне одного. Не брали.\nТодi Ясьо присiв – i пiдстрибнув, фейєверково вибухнувши шапковою частиною золотих монет до низького зимового неба.\n– Як i ця стара сосна, – почула розмову Цигана вітряно-кришталева Смерть. – Це дерево тепер має свободу, але вона йому зовсiм не потрiбна, вже.\nВеличезний пеньок сосни так i просився стати столом, тому хтось, не довго думаючи, побiг по механiчну пилку „Дружба” – дарма, що було свято: Ворон не грiшив... пеньок дуже швидко перетворився на ще живий, величезний стiл, який ледь-ледь плакав живицею.\nТак само непомiтно на ньому з'явилися пироги, мiченi ложки. Пирогiв ставало бiльше й бiльше – аж за ними не видно було Василя.\n– От провiнцiя! Треба ж було менi приїхати сюди на канiкули! – сердився один Пастушок.\n– Брехня! – запевнила його всюдисуща Смерть. – Столиця там, де стiл. А стiл у нас тут. Столиця ще там, де похованi предки, де пам'ять, а вона на зрубi цього соснового стола, так грiшно зробленого здоровим атеїстом Вороном.\nВертепники, прихопивши з собою миску з кутею, сокиру, солом'янi перевесла, пiшли у Вороновий сад. За ними – всi.\nЯсьо пiдiйшов до молодої заснiженої яблуньки: „Доброго вечора тобi! – Чи будеш родити чи нi?” Ангел iмiтував голос яблуньки: „Не рубай мене. Я тобi один рiк не родитиму, а сiм родитиму!”. Пiдiйшов до iншої: „Яблуне, яблуне, я тебе зрубаю, бо ти погано родиш!” – Ясьо тричi розмахнувся сокирою i стукнув обухом об стовбур яблуньки. Вона, здавалося, повiрила. Як же не повiрити: Ясьо тiльки-но дорубав дерево всього Роду. Дерево обiцяло народити стiльки яблук, як зiрок над ними. Хтось усе-таки забрав маленький їжакуватий рiй iз дупла сосни, яка стiкала живицею, хтось нагодував кутею Воронову корову. Вертепники знайшли в хлiвi прадiдiвського плуга i символiчно орали снiгову ниву – щоби в наступному роцi добре вродило збiжжя... Хоча – чи ж буде вiн, отой наступний рiк?\nНайважче – свобода i справедливiсть. Наразi вони були залежними вiд природи, гадаючи „на долю”, доки хлопцi викрадали в них ворота, хвiртки, за якi батьки дiвчат мали ставити могорич. Ворожили на палицях тину, як Ворон, рубаючи сосну, – на вiках.\nМайже пiвтисячолiтня сосна впала на „крузi” мiж битвою пiд Берестечком та стратою гетьмана нереєстрового козацтва Бута (Павлюка).\nХто осудить її? Пихатi люди – прозоро мстивi, житеєйсько-грiшним нема нi бажання, нi часу займатися роботою чужих тiл, вони занадто люблять життя своє, п'ючи його великими ковтками.\n– Як пес бреше, то не... – крикнув хтось незадоволений сивою пляшкою самогону на пеньку-столi.\nПляшка зникла так само непомiтно, як i з'явилася.\nВертепники почали своє дiйство, в якому висмiювали полiтикiв, себе, Пастушок зауважив, що у словi „Украйна”, закодовано корiнь „рай”.\nОдна вродлива дiвка рахувала гiлляки на соснi, сподiваючись мати парну кiлькiсть – тодi бути весiллю. Iнша – рахувала сухi, неплодоноснi шишки. Ще якась примовляла: „Суджений-ряджений, перевези через мiсток”.\nСмерть знову крутилася бiля Ворона з комплiментами: „Я пишаюся тобою. Справився з такою сосною!”. На що той вiдповiв: „Я не хочу, щоби хтось мною пишався. Iз задоволенням буду пишатися собою сам”.\n– I стати перед великою пустотою, – фiлософськи пiдсумував один iз Пастушкiв.\nНайсмiшнiше, що Василь iз Ясем знову заховали золото, i знову пiсля перепою не пам'ятали – де.\nЗять дуже зрадiв, коли тесть урочисто вiддав йому дискету з його записами, i сумно смiявся над здимiлими оригiналами-самокрутками. Смiявся смiшно, коли, прочитуючи дискету, перебігав очима „коментарi” Василя Ворона на кшталт: „А нащо? О дає! Дурне то все!”\nПо телевiзору, якого випустило мiсцеве пiдприємство „Оракул”, показували гру, яка, на жаль, була явно слабшою за дiйснiсть – i тому нецiкавою.\nМарiйка клацала каналами. Клац – „Хтось iз гiпербореїв отримав премiю Мiнерви”, клац – „Вчора повернулись з далекого вiдрядження волхви, якi були учасниками мiжнародних мiстерiй. З ними приїхали мiсти”, клац – „Невiдомi викрали iз храм Аполлона священий камiнь Омфал, який вважається центром Землi”, клац – „На Олiмпi все спокiйно, суд винiс рiшення на користь Зевса”. Марiйка нервувалася тому натискала кнопки пульту дистанцiйного управлiння швидко-швидко, мов грала на пiанiно: клац – „Свiтська хронiка: Леля одружується з Кентавром, Мокоша нiяк не може наповнити „рiг достатку”, бо Велес запив i пропиває все...”. Далi клацати було сумно.\nВасиль Ворон посадив ще кiлька сосненят бiля хати i найнявся пасти людську череду корiв, бо в пастухiв найбiльше часу i найбiльше простору, а значить – свободи, на якiй i виростають красивi дерева-люди, якi зроблять їх блаженними, перемiгши, не давши їм „допити до дна”.\nI – варто бути.\n12 липня ‘98.


Солоний Лиман з висоти пташиного лету. Неповторне диво Дніпропетровщини, що створила природа (Відео)\nСололий Лиман — унікальне озеро, що знаходиться у Новомосковському районі Дніпропетровської області. Так, саме унікальне і неповторне, більше таких немає у цілому світові, повідомляє Дніпро Регіон.\nРозташоване між селами Знаменівка та Новотроїцьке, на околиці Самарського лісу — великого масиву хвойних та змішаних лісів.\nНа дні озера є поклади грязі, яка має лікувальні властивості. Грязь відноситься до мулових сульфідних грязей материкового типу, що володіють високою пластичністю і в’язкістю. Грязь має дрібнодисперсний склад, зміст крупних часток 0,25 г і більше — бл. 0,4 %.\nЯк виглядяє озеро з висоти пташиного лету, побачити його красу на власті очі можно прямо зараз, посилаючись на відео Ukrainian+ Landscapes.


Умілі ручки для дітей віком від 4 до 8 років | Центр дитячого розвиту | Baby Club\nГоловна / Напрямки / Умілі ручки для дітей віком від 4 до 8 років\nПрограма курсу «Умілі ручки» спрямована на розвиток індивідуальних творчих здібностей і вдосконалення навичок роботи з різними матеріалами: папером, картоном, тканиною, природними матеріалами тощо. Прищеплення цікавості до мистецтва, розвиток творчої активності, ініціативності, образного мислення, уяви і фантазії, сприйнятливості до краси навколишнього світу і творення краси. Програмою передбачено взаємозв’язок і взаємопроникнення різних видів мистецтва та художньо-творчої діяльності. Таке поєднання видів художньої діяльності сприяє створенню стійкого підґрунтя для формування художньої творчості дітей.\nТематика занять тісно пов’язана із сезонними явищами природи, улюбленими творами художньої літератури, працею людей, традиційними святами і визначними подіями.\nЗаняття універсальні та дуже цікаві як малюкам, так і дітям старшого віку.\nНавчальний курс «Умілі ручки» це:\nзахоплюючі заняття, спрямовані на виявлення та розвиток творчих здібностей і креативності;\nвикористання особливих технік і прийомів мистецтва, які подаються в творчій роботі;\nрозвиток відчуття простору, масштабу, форми, об’єму, фактури;\nтворча робота з різними матеріалами, за допомогою яких діти створюють власні шедеври, вчаться експериментувати з формою, кольором та фактурами в процесі образотворчої діяльності.\nНавчальний курс «Умілі ручки» триває 10 місяців, 1 раз на тиждень, тривалість заняття – 45 хв.\nЗагальна кількість занять у рік — 40.


Що не можна робити 17 січня - прикмети і заборони - Главред\n17 січня не можна ображати тварин, інакше чекає біда.\nЩо не можна робити 17 січня / goodfon.ru\n17 січня церква вшановує пам'ять святих Зосими і Феоктиста, а також відзначається Собор 70 апостолів.\nДобігають кінця Святки, і нечиста сила намагається наостанок накоїти якомога більше поганого. Люди намагалися вберегти свій будинок від бід.\nМолоді дівчата, бажаючи дізнатися майбутнє, виходили ввечері у двір і дивилися на зірки.\nЯкщо велика Ведмедиця виявлялася праворуч, це означало, що святочні ворожіння на судженого неодмінно збудуться. Якщо ж перед собою дівчина бачила Чумацький шлях, це віщувало ще рік життя в очікуванні нареченого.\nОбов'язково 17 січня потрібно поїсти меду. Додати його в блюдо або з'їсти ложечку солодких ласощів з теплою водою.\nНе можна вирушати в далеку подорож з маленькими дітьми.\nНе можна 17 січня ображати тварин. Можна залучити проблеми зі здоров'ям і невдачі.\nНе можна 17 січня займатися судовими справами, бізнесом, вирішувати питання, пов'язані з нерухомістю.\nНе можна 17 січня сваритися і конфліктувати.\nНе можна 17 січня укладати шлюби. Сім'я буде нещасною.\nЯкщо сніг на деревах, то влітку бджоли принесуть багато меду.\nЯкщо чисте небо, то до сильної повені.\nЯкщо хмари пливуть низько, то до морозу.\nЗалучите біди і сварки: коли не можна прибирати в будинку


Житомирський школяр винайшов «блокіратор» для водіїв-п’яниць – Репортер\nОдинадцятикласник Вадим Химич неодноразово ставав переможцем обласних конкурсів винахідників. Останнє ноу-хау Вадима – «блокіратор» для п’яних водіїв. На думку хлопця, прилад допоможе боротися з цим злом набагато ефективніше штрафів ДАІ.\nВадим: “Я як подивився, скільки аварій трапляється з вини нетверезих водіїв, захотілося якось змінити ситуацію”.\nЯк розповів Вадим, прилад розміром з половину сірникової коробки кріпиться до замка запалювання. Перш ніж завести автомобіль, потрібно дути в спеціальний мундштук, всередині якого знаходиться платівка з діоксиду олова.\n“Все просто: якщо водій прийняв на груди, автомобіль не заведеться. Датчик можна налаштовувати на певну кількість алкоголю – ту, що дозволено правилами. У нас, наприклад, це 0,2 проміле”, – пояснив Вадим.\nНа розробку концепції і креслень приладу школяреві знадобилося всього півроку. Поки винахід тільки на папері – над його макетом хлопець все ще працює.\n“З дня на день буде готовий макет приладу. Тоді вже й буду випробовувати”, – додав Вадим.\nЯк підрахував юний винахідник, коштувати такий прилад буде максимум 400 гривень. А от якщо поставити виробництво на конвеєр, коштувати буде в два рази дешевше. Притому працювати він може чи не вічно, його тільки потрібно буде калібрувати раз на рік під час проходження техогляду. До речі, ідею «блокіратора» вже встигли оцінити столичні вчені, присвоївши Вадиму на Всеукраїнській виставці молодіжних інновацій одне з призових місць.\nЦікаво, що схожі прилади вже почали робити в Швейцарії.\nПринцип дії такий самий – блокується замок запалювання, а ось схематичне рішення відрізняється. Та й стоять іноземні аналоги дорожче: від тисячі до двох тисяч доларів, пише Комсомольська правда.\nНачальник відділу зі зв’язків з громадськістю Управління ДАІ в Київській області Олександр Дармастук: “Ідея хороша. Але добровільно ставити такий прилад ніхто не захоче. З іншого ж боку, кожен раз сідаючи за кермо, а це може бути десять разів на день, дути в трубочку не зручно. От якщо б доопрацювати прилад, щоб він сам автоматично міг відчути запах – інша справа …”\nВ Україні випустили новий «Запорожець»