Проф. Галя Симеонова - Конах: „Да познаваш още една култура, значи да имаш още една душа”\nИз книгата на Емил Басат и изд. Парадигма за българските гласове в полската литература\nЗапознахме се с Галя Конах на 6 ноември 2008 г. в Полския институт в София, на премиерата на Антологията на българската проза от прелома XX и XXI век „Човекът с много имена” на полски език, чиято съставителка бе тя. Преди това бях чел нейните текстове във в. Демокрация и Век 21, бях следил репортажите и по БНР и БНТ от Полша. След време се уговорихме да направя интервю с нея и на 12 декември се озовах в софийския ѝ дом. Тя е пряма, енергична, с жив, журналистически рефлекс, със силно критично отношение към всичко, което става у нас и в Полша. Спомням си, че разговорът ни подскачаше от тема на тема и освен за семейството и, стана дума за ситуацията в Полша днес, за братята Качински, за полския консерватизъм, католицизма, месианството, антисемитизма. Минаха няколко години и когато реших да правя тази полска книга и се обадих и изпратих онова, което бях записал от първата ни среща, както и новите си въпроси. Ето и нейните отговори.\n– Разкажете ми за себе си, за семейството си, баща Ви, майка Ви, къде сте учили?\n– Разбирам, че трябва да направите вашите „портрети“… Ще опитаме, макар че не обичам да говоря за себе си, това винаги ме е поставяло нащрек, опитът да се самодефинираме ми се струва недокрай възможен, но може би в това „озвучаване“ на себе си, ние откриваме нещо ново за самите нас…\nБих могла да кажа, че ми е провървяло в живота и в срещите с хора по моя човешки път. Бог ме надари с прекрасни родители, добри и умни учители и професори, верни приятели. Моите родители бяха медици, възпитани в духа на един хуманизъм, чувство за отговорност, труд, стремеж към доброто. Същите думи бих могла да кажа без преувеличение и за моето собствено семейство. Повечето от приятелите ми, по естествени причини, предвид на професията ми и интересите са от средата на хората на изкуството и научните кръгове. Естествено е себеподобните хора да се привличат. Завършила съм българска филология, с втора специалност психология в Софийския университет. И до ден днешен моята София е точно такава – университетска, с уличките, църквите, градинките, столичния паваж, малките кафенета около Университета и в историческия център на града. Всяка година идвам при родителите си и мнократно извършвам едно свещенодействие, поклонение по своите любими улици и места. Към щастливото стечение на обстоятелствата мога да отнеса и моето детство, красивите и романтични ваканции, с много игри, приключения и любителска археология по планините, прекарани с брат ми, дядо и баба в магическия Северозапад.\nНе бих могла да твърдя, че Полша е била в полезрението ми като млад човек, връзката ми с моя съпруг, който е от полски произход бе неочаквано събитие. Попаднах там в едно интересно време – това беше епохата на „Солидарност”, 80-те години на ХХ век и заедно с моя съпруг участвахме в това голямо движение за промяна. След като бях участник и свидетел на полските събития, с един нов човешки и обществен опит, малко по-късно за втори път изживях, помагах и участвах в следващата нежна революция – българската. Днес на много неща и събития от това минало гледам по различен, аналитичен и много критически начин, нашето поколение в някакъв смисъл бе употребено. Съпругът ми също се занимава с научна дейност, имаме общи интереси към духовното и нашата връзка, освен емоционален, притежава и силен интелектуален заряд, помагал ни в трудните моменти, които бяха доста в живота ни. Чувството за общност, културата разширяваща хоризонтите на общуването, измеренията на човешкото, интелектуалните „закачки“, подхвърлени при сутрешното кафе, защо няма „шопски” готически роман например или за варшавските хипстери…, винаги са ни помагали. Без съмнение това е път за проумяване на Другия, на чуждата култура и народ. Особено сега, в постмодерната епоха, проблемите за другостта, „разнородието” са изведени на първи план. В специфичния „културализъм” на нашето време, много неща се обясняват през културата, литературата, историята, и през езика, разбира се. Ние боравим с него и знаем неговата интересна двупластова природа – означаемо и означаващо. И всеки ден можем да експериментираме, употребявайки тази двойствена природа на словото, дори в домашна среда.\n– А как преодолявахте тази „шизофрения” на двуезичието? Защото у Вас всичко е с българско звучене и изведнъж в съзнанието Ви се появява един друг глас – полският език. Как си съжителстваха във Вас двата езикови и културни пласта? Не изпитвахте ли в даден момент някакъв дискомфорт, не влияеше ли едното на другото?\n– Би било банално да кажа, че ако човек знае още един език или познава още една култура, той има още една душа – но това е самата истина. Както и другата истина – човек мисли по различен начин в различните езици. Има неща, които мога да ги кажа и да ги мисля добре само на български, прилягат на нашия език и други, които мога да кажа и мисля на полски. Но това „двуезичие” не ми е пречело, по-скоро ми е помагало, защото то създава един, два и дори три контекста понякога. И в тях човек много по-добре може да намери истинското значение, мярка, просто защото знае повече, оценява от различни ракурси, при всички случаи двуезичието ми е помагало.\n– Улавяла ли сте се, че мислите и на полски и на български – половината на единия, половината на другия език. Има ли случаи на смесване, на объркване?\n– Това е нормално явление в ситуации, когато се употребяват два и повече езика едновременно. Действително се мисли в определени езикови „редове“, ситуации или цели словни конструкции в единия език, а други ситуации в езиковите конструкции на другия език. Най-лесно се справят билингвистите, децата които са научили двата езика естествено в семейна среда и тези хора би трябвало да се занимават с превод, езиковите умения са им природна даденост. Преводът на живо, симултанната транслация е една от най-трудната област на преводаческото изкуство и изисква специфични качества – преводачът трябва да има „услужлива” памет. Той може да е прекрасен филолог, но ако я няма услужливата памет, която да извади веднага от дълбините на съзнанието подходящата дума или израз, трудно би се справил. При художествения превод междуезиковият диалог се усложнява от съществуващите културни бариери, понякога от липсващите граматически категории, каквато е разликата между аналитичните и синтетичните езици например. Като проблем съществуват и причини от външен характер – например недостатъчните компетенции на преводача, било то езикови или отнасящи се към контекстите на чуждата култура. От своя страна начинаещите преводачи вярват сляпо в речника, съвсем измамна вяра, особено при художествените текстове. По принцип рядко се създава хубав речник – липсва такъв българо-полски и полско-български, с примери за контекстното значение на думата, включително и от художествената литература. Дошло е времето да се издаде един добър и осъвременен двуезичен речник, защото старият речник на Сабина Радева е непълен, някои понятия са неточно преведени – както на български, така и на полски. Но това е много трудна и продължителна работа, изискваща участието на специалисти.\n– Възможно ли е да се направи един българо-полски колектив?\n– Сигурно е възможно, но както знаем, всичко опира до пари, до финансирането и не мисля, че в най-близко бъдеще ще се осъществи подобна идея и потребност.\n– А как станахте преводач? Кой е първия Ви превод?\n– Първите ми преводи бяха на живо, симултанният превод, както споменах, е най-трудният устен превод. Но младостта, ентусиазмът или попадането в ситуации, когато трябва да се превежда, да се помогне за някаква среща или кауза те поставят в такива „екстремни“ положения, какъвто е преводът на живо. Трябва да се предаде мигновено същината на казаното, на един еднократен речеви акт, с цялата огромна отговорност за това, преводачът няма време да помисли по-дълго, провери или поправи текста, каквито възможности дава писмения превод. В началото на 90-те години активно се занимавах с журналистика, работих и в българското посолство във Варшава, където завеждах връзките с полските медии и обществеността – налагало се е да превеждам дори на пресконференции или на срещи на високо правителствено равнище. Беше такъв период – на осъществяване на връзки с полската опозиция и демократични власти, а след 1992 г., при първото правителство на СДС, време на дипломатически и всякакви реорганизации, не винаги правилни и успешни. Имаше само няколко специалисти по полските въпроси и правехме всичко, сега се гледа много критично на този период.\nВ областта на художествената литература един от първите ми преводи бе на философските миниатюри на Борис Христов (Черни букви върху черен лист, 1997), някои от които са публикувани в различни издания, представящи съвременната българска литература в Полша. Метафоризмът на неговата поезия, както знаем, е много силен, допълнително предизвикателство представляваше и философското излизане на поета от стереотипите на мисленето и оковите на езика, без да използва поостарелите форми на лингвистическа поезия. Преведох и издадох редица поетически творби на Румен Леонидов, също изключително интересен и сложен поет, и постмодерен, и класически, и експресионистичен ако щете. Един от големите парадокси на поезията е, това което непрестанно ме удивлява и харесва, че единствено тя, в разхвърляните и алогични фрагменти, стъкълца на действителността, подчинени на субективното виждане на поета, единствено тя е в състояние бързо и точно да улови истината за човека и нашата екзистенция. И след време, по тези поетически „фрагменти“ можем да разшифроваме, какво точно се е случило с нас или със съвременниците на автора.\nОт прозата съм превеждала преди всичко разкази или части от романи на съвременни български автори, между които Емилиян Станев, Емил Андреев, Георги Господинов, Алек Попов, Емилия Дворянова и други белетристи. Винаги съм смятала, че преводачът изпълнява двойствена роля, от една страна той е съавтор на текста, помага на читателите да изживеят един непознат свят, от друга – той е и посланик на чуждата литература и култура. Водена от тази представа, полагам усилия за популяризирането на българската култура и литература в Полша сред читателите и студентите, поне на авторите, които съм превеждала и издавала. В продължение на няколко години организирах в културните институции на полската столица и различни университети в страната, творчески срещи с наши поети и писатели, представяла съм творчеството на Румен Леонидов, Емил Андреев, Георги Господинов, Алек Попов, Теодора Димова. Тази популяризаторска дейност върви и в другата посока, по повод издаването на българските преводи на техни книги, в София правих презентации на полските писателки и професорки по литература Инга Ивашув и Анна Нашиловска, както и други автори.\n– При Вас по интересен начин се съчетава много добрата теоретична подготовка – тя до голяма степен Ви помага не само в научната област, но и в заниманията Ви с превод на художествена литература. Това не е типично за чуждестранните българисти – повечето от тях остават на нивото на изследователската работа. Разкажете за Вашите научни дирения.\n– В последните години, поради нарасналия интерес на студентите към превода и практическите възможности на тази дисциплина бях натоварена да водя лекциите по Теория и практика на превода в Познанския университет „Адам Мицкевич“. Особено занимателен за мен бе проблемът за рецепцията на превода в чуждата културна среда и съм му посветила няколко научни изследвания, между тях две обширни студии за историята и възприемането на преводните творби на Йордан Йовков и Емилиян Станев в Полша. Безспорно преводачът трябва да има теоретична подготовка, поне основна, да познава съвременните теории в транслаториката, за да разбира какво прави в своя превод, да се самонаблюдава в процеса на работа, съзнателно да реши кой път да избере. Дали пътя на т. нар. „функционализиране“ на авторския текст, „опитомяването“ му и поставяне в реалностите на културата на превода или обратното – пътя на екзотизацията, запазването в превода на някои черти от изходната култура и език на оригиналното произведение. Този теоретичен модел единствено набелязва възможните преводачески решения. При художествения превод, където контекстното значение на думата е изключително важно, има множество подмолни опасности, за чието преодоляване е нужно и знание, и усет, и талант. Колкото до научната ми дейност най-общо казано имам над 60 научни публикации, статии, монографии, редакторски книги, съставителство, рецензии. В началото на своето пребиваване в Полша, за кратко време (1990-1991) преподавах във Варшавския университет. През 1997 г. в Ягелонския университет в Краков защитих докторат в областта на славянското литературознание и ми бе присъдена научната титла „доктор на хуманитаристиката в областта на литературознанието.” Моята дисертация по-специално бе посветена на поезията на символизма, на някои религиозни аспекти в него, на лириката на Николай Лилиев. Много ценя докторизирането си в Краков. Известно е, че в миналото в Ягелонския университет са защили докторските си работи в областта на славянската филология, едни от най-заслужилите български професори, достатъчно е да спомена имената на учени като Боян Пенев, Любомир Андрейчин, Куйо Куев, Петър Динеков…Защитите там са доста редки, мога да споделя, че съм единствената българка, която се е докторизирала в Ягелонския университет в областта на славистиката и литературознанието.\nХабилитационният си труд Постмодернизмът. Българският случай. Наблюдения върху българската художествена проза (XX-XXI век) защитих в Българската академия на науките, в Института за литература през 2010 г., в Полша българистиката вече бе „оголена“, нямаше достатъчно хабилитирани лица и специалисти по съвременна българска литература. Навярно притежавам една от последните дипломи като доктор на науките, хабилитация, издадена от ВАК при Министерски съвет на Република България. Висшата атестационна комисия малко по-късно бе ликвидирана, което едва ли бе добро решение. В Полша след конкурс работя като щатен редовен професор, хабилитиран доктор в Университета „Адам Мицкевич”, в Института за славянски филологии, където по-рано бях адюнкт.\nДа се защити научен труд на чужд език представлява голяма трудност – това в голяма степен отново е свързано с чуждия език, научният превод например по степен на трудност е равен с художествения, а може би е и по-труден. Докторската ми дисертация излезе на полски и на български език като книга, самата защита естествено беше на полски. Така че писах два пъти доктората си – един път на полски, а втори път на български.\n– Не сте го „превеждала”?\n– Не. Когато излезе в Полша като книга, бе в превод от български, но направен от друга преводачка.\n– Задавам тези въпроси, защото се получава понякога нещо парадоксално – от една страна има „българска българистика” правена от българи в Полша и полска българистика правена от поляци. Вие живеете от много години в Полша. Каква се чувствате – българска или полска българистка?\n– Въпросът Ви е хубав и умен. В Полша съм полска българистка, в България – „българска българистка” – и въпросът е може би чисто психологически, в универсална перспектива се отнася въобще за възприемането на хора, свързани с няколко култури. Безспорно съм толкова полска българистка и славистка, колкото и българска. От теорията на литературата, но и на превода знаем, че текстът и контекстът са взаимообусловени – а в някои случаи – културните контексти са може би и по-важни. И тук израства един проблем за рецепцията въобще на чуждата литература и култура. Защото изследователят, идващ от чужда културна общност с различна история и традиции, колкото и добре да е подготвен, в повечето случаи мисли в категориите на собствената си култура и история, работи със собствените си представи и митологеми. Тази ситуация ражда голямо недоразумение, той „хвърля“ една мрежа от понятия, налага й свои национални разбирания, омотава я в тази мрежа, така я „усвоява“, приближава я до себе си – понякога тези „процедури“ са израз и на безсилие или високомерие, нежелание да се разбере чуждата култура в нейната национална същност, опитомяването й представлява и нейна деструкция. Изследванията имат смисъл според мен, само ако явленията се обясняват с кодовете на съответната литература и култура. При превода, това е за което говори Венути, нарича го „етноцентрично насилие“ над авторския оригинален текст. Така се губи една от основните категории ‒ спецификата на дадена литература и култура.\n– Това означава ли, че той е „осъден”винаги да се разминава със същината, с дълбоката същност на чуждата култура?\n– Съществува, разбира се, такава опасност и има множество примери за илюстрация на подобни ситуации. Струва ми се, че ако не си споделил живота на определен народ, не си разбрал неговия исторически опит и традиции, ако не си живял на земята му, не си опитал от хляба му, в голяма степен си „осъден“ на една повърхностна рецепция на чуждата култура и литература, никога няма да я разбереш „докрай“. Има някаква мистична връзка между човека и неговата земя, култура, която по никакъв начин, чрез никакви мисловни, литературни, исторически конструкции или чрез научното познание не може да бъде предадена. Трудно е да се разберат подробностите, „завъртулките” на националното мислене и душа. Това е една невъзможност, която старата компаративистика искаше или се мъчеше да преодолее, да разкъса посредством сравнителните анализи. В живота всичко изглежда различно, често в изследванията или в преводите надделяват стереотипно мислене, невъзможността да се прескочат собствените културни митологеми, тяхното отнасяне към чуждата култура.\nТова го виждам добре, защото живея и работя в чужда среда. Част от чуждите изследователи, занимаващи се с южнославянските литератури, култури, въобще с Балканите са напълно убедени, че ги разбират перфектно и даже тяхната гледна точка е най-правилната, съвсем постколониално. Мен винаги ме е озадачавала тази убеденост, въобще на чужденците, че разбират а приори нашите специфични културни същности, източното православие, деконструират лошите „балкански“ представи, родени от различния исторически опит, без той въобще да бъде вземан под внимание. Рецепцията на нашата култура и литература е главно чрез „екзотическия код“.\n– Значи ли това, че те налагат някакви стереотипи, приемат ги като даденост и казват: Това е?\n– Това е мрежата, за която споменах преди малко. Бих разграничила два вида култури, като това разграничение, поради своя селективен характер, има само аналитични цели. Някои култури и литератури са устроени монументално, има много патос в тях, основават се върху няколко национални идеи, митологеми, които са усвоени от всички и валидни за всички и всяко отстъпление от тях е вид предателство. Мисля, че полската култура и литература влиза в тази категория с няколкото свои силни кода за полския романтизъм, месианството, защитничка на католическите ценности, адаптирането избирателно на чужди образци, преди всичко западни като родни и др. Другият вид култури притежават смесен характер – те са отворени и адаптивни, а същевременно поради също така силният си код, но на една национална специфика, запазват своето родно его. Те са далече от културите на патоса и монолитните символи. Чувството за „стихиен постмодернизъм”, което има своите корени и в южното начало е свързано манталитетно с поведенчески изкази като ирония, невяра в авторитетите, с културата на ироничния дискурс, с всички положителни и отрицателни последици от това. Това се вижда в българската литература, където се наслагва „борхесианският” тип литературно мислене и естетическа чувствителност, извиращи от многобройните културни пластове, битуващи в синхроничен и диахроничен аспект в националното съзнание и литература. По тези си качества тя е много по-близка до южнославянските литератури, отколкото до полската. Този факт също създава определени трудности при превода и рецепцията на българската литература в Полша.\nПостмодерното, в нашите географски ширини, според мен има своите корени в южното, дионисиевското начало, в неговата оргаистична мощ, в точките на пресичане на стихийната дионисиевската сила, която намира превес в аполонската, една Медитеранеа, но по-първична, по-органична, не напразно в по-широко географско разположение, ние сме като народ и култура от басейна на Източното Средиземноморие. За съжаление, затичани след химери и желания да приличаме на другите, губим тази красива перспектива в разбирането на самите себе си.\n– Бих искал да Ви върна още веднъж на въпроса за Вашите научни занимания и най-вече за Вашите книги – едната посветена на лириката на Николай Лилиев, а другата на българския постмодернизъм. С какво Ви привлякоха тези две теми?\n– Моите научни интереси са в областта на историята и теорията на литературата, занимавам се главно с епохата на модернизма, авангарда и постмодернизма. Имам също така редица изследвания посветени на културните взаимоотношения, културното наследство и изкуството. Списъкът на интересуващите ме научни теми е дълъг – античната култура по българските земи, средновековието в дискурса на съвременната българска култура и литература, връзките на поезията на модернизма и православната теология, културната идентичност, Byzantine Commonwealth, културната идентичност, социологията на литературата…\nИ двете споменати от Вас книги, освен че представляваха плод на дългогодишен интерес и изследователска работа, в някакъв смисъл са и отговор на един мой вътрешен личен диалог или противопоставяне ако щете, на някои стереотипи, повърхностни съждения по проблеми от българската литература, битуващи в литературните представи. Книгата Поетът и лилията. Християнски идеи в поезията на Николай Лилиев излезе през 1999 г в издателство „Ателие АБ“. При работата върху нея за мен бе благодатно сътрудничеството и приятелството с проф. Елка Константинова, племенница на така изящния и дълбок български поет, която ми предостави материали от личния си архив, преди всичко лични спомени, без преувеличение казано – докоснах се до автентичните условия формирали една необикновена поетическа и християнска чувствителност. Това имаше голямо значение за изследването, защото поезията в своята същност винаги е един себеразкриващ се Аз. Представата за българската литература като нерелигиозна, в сравнение например с полската е изкована още през 20 години на ХХ век с литературния авторитет на Боян Пенев. И мога да кажа, че почти девет десетилетия, а след 1944 г. и по идеологически причини, в българското литературознание господства този възглед. Естетическият идеал на Боян Пенев се оформя фактически под влияние на чуждата култура (в случая полската), в опозицията свое-чуждо той търси едно ценностно степенуване. Поради спецификата на южнославянските литератури от културния византийски кръг и различният исторически контекст, особена трудност при изследванията представлява внимателното разбиране на едната духовна традиция и съотнасянето й към друга, свързаните с нея социопсихически или чисто богословски интерпретации. Духовната област е деликатна, разликите например по отношение на мистичното в православната традиция и римокатолическата. Тук идва и въпросът с едно важно разграничение, от една страна имаме т. нар. народно православие, достъпно за всички, от друга – самата висока богословска доктрина. Чуждите изследователи или тези, които пристъпват като чужди – обикновено познават само първото. Смятам, че съвсем не е проучена ролята на религията създала българската народност – православието – върху твореца в духовен и културен план, влиянието й в градежа на неговата художествена и емоционална чувствителност и духовност, тъй като след 1944 г. българската интелигенция не е образована религиозно, загубва връзката с Църквата, което положение продължава и до днес. Някои от моите идеи по споменатите въпроси бяха подети от българисти от по-младото поколение, работещи в Полша.\nДнес сме свидетели как в епохата на либерализма, неоезичеството и др.п. загубването на връзката с нашата религиозна традиция, липсата на религиозно образование и език, пречи на редица български литератори, културолози, антрополози да дефинират или видят някои литературни и културни явления, не умеят даже да използват религиозния език на християнската антропология при тяхното обяснение. Същото се отнася и за преводачите. А знаем каква е изключителната роля на езика, той винаги е огледало на мисленето, на личността, той е одеждата на мисълта.\nСтрува ми се, че в България книгата ми за Лилиев, в някакъв смисъл остана неразбираема, поне аз имам такова чувство. Тя бе преведена на полски език и заинтригува полските слависти и даже теолози. В България навремето Поетът и лилията получи висока оценка от проф. Тончо Жечев, той я смяташе за принос в българското литеротурознание, бе отличена на националния литературен конкурс „Южна пролет” с наградата за Най-добро критическо литературно изследване за 2000 г.\nДокато книгата ми за Лилиев не е широко известна, не е така с Постмодернизмът. Българският случай. Наблюдения върху българската художествена проза (XX-XXI век), която излезе в изд. „Факел”/ „Изток-Запад” през 2011 г. Работих над нея седем години. Тя е популярно издание, хиляди пъти е свалена в Интернет от международния научен портал Академия или от българските интернет страници с публикувани откъси от нея, в книжарниците е изчерпана. В България изданието се появи в момент, когато може би беше необходимо да се обясни „що е то постмодернизъм“, говореше се „модерно“ за него, без да се изяснява явлението, главно цитирайки западни концепции и автори, без да се търсят по-дълбоките корени на това явление в българската литература. Постмодерната проблематика ме привлече още през 90-те години и първата глава на книгата фактически представлява опит за изясняване на философската и естетическата същност на явлението в европейски и американски контекст. По това време българските автори, да ги наречем постмодернисти, бяха едно нишово явление, малко хора се занимаваха с тяхното творчество. Това бяха и много тежки и политизирани години, и даже на една конференция в Полша през 1999 г., по време на дискусиите, българските колеги ме питаха „откъде съм намерила тези български писатели и произведения“.\nВинаги съм се стремяла да изследвам литературните явления с „кодовете“ на самата национална литература и култура, вътре в тяхната система и история. По време на „дебата за постмодернизма“ забелязах, че за някои наши жреци на постмодернизма, самото понятие бе станало едно елитарно свещенодействие в клуба на допуснатите и посветените, видях и раздразнение, от дързостта да сравнявам българските автори със западните постмодерни божества или да търся по-ранни прояви на това явление в нашата литература. Но книгата бе забелязана като първо голямо изследване върху постмодернизма във философски, културен и литературен аспект (прозата). Имам много добри взаимоотношения с някои от авторите, следя тяхното развитие, а самото изследване бе отбелязано от литературната критика в категорията „Литературно откритие на годината”, в плебисцита на в. „Литературен вестник.” (2011) Ценни за мен бяха мненията, споровете, референциите, които получих от колеги и учители на моето поколение като професорите Светлозар Игов, Клео Протохристова, Иван Сарандев и други. Проф. Игов нарече книгата „един от първите литературоведски опити за теоретико-историческо обобщение на постмодерните насоки в съвременната българска художествена проза в контекста на предвоенния модернизъм, авангардизъм и неоавангардните промени през шейсетте години на ХХ век“, „сериозен принос и в съвременния дебат за постмодернизма, и като открояване на новите художествени тенденции в днешната българска литература.“ В изследването съществува един неголям българо-полски сравнителен план без да бъде доминиращ. Той ме интересуваше дотолкова, доколкото някои явления от последните години в литературите на двете страни имат сходна характеристика.\n– Що е постмодернизъм и има ли той почва у нас? Какви са особеностите на нашия постмодернизъм?\n– Това е въпрос, който изисква широк и многостранен отговор, по простата причина, че постмодернизмът не е свързан с една единствена конкретна философска или естетическа идея, неговите прояви се разпростират във времето и пространството няколко десетилетия не само в литературата и културата, но и в различни области на обществения живот, в политиката, в променения манталитет, начин на живот и масовата култура. В световната литература постмодернизмът без съмнение принадлежи на миналото. Това, което се случи в българската проза и поезия през 90-те години на ХХ век малко или много има вторичен характер, някои известни вече литературни конвенции, начини на писане бяха приети и адаптирани на българска почва. Разбира се, когато авторът е талантлив, подобен дискурс едва ли има голямо значение. Целият този процес е много по-сложен, защото изменената действителност след 1989 г., острият социален и политически завой, който направи българското общество, всичко това промени, роди и една нова рецепция, виждане, чувстване на действителността, както и нови художествени стилове и идеи. Опитала съм се синтетично да изясня и анализирам определени художествени същности и тенденции в българската литература от ХХ и ХХI век и ги видях като оформен литературен модел, една литературно-историческа триада: авангард ‒ неоавангард ‒ постмодернизъм (прелома на ХХ-ХХI). Времето на 60-те години, смятам за български неоавангард и творчеството на някои тогавашни български писатели се открои в моите проучвания по новаторски начин, то носи в най-висша степен художествена оригиналност и самостоятелност. Най-важната и интересна част на литературата от 60-те години е вдъхновена от тенденциите на българския авангард от началото на ХХ век – като гротеската например, преплетена тук с нови явления от типа на междутекстови връзки, лудичното начало или лингвистическите игри със словото и стиловете. „Странностите” и „изолираността“ на някои творби от това време, днес проговарят с езика на постмодерната естетика, неочаквано разкриха нови значения. Имам предвид творчеството на позабравените днес Йордан Радичков, Йордан Вълчев, Георги Алексиев и други автори, които активизираха „борхесианската” основа в българската литература, а нейният извор са многобройните културни пластове, битуващи в българското национално съзнание и литература. И магическият реализъм ако щете е естествена проява преди всичко на многопластовите култури, генерално го смятаме за една от проявите на постмодерната естетика. Така че, от тази гледна точка, може би постмодерното е автентична особеност, естествено присъща на нашата литература. Мисля, че в моята работа Постомодернизмът. Българският случай и изясняването на явленията, много ми помогна позицията на външния наблюдател, „отвън-навътре”, която ми даваше преимуществата на по-синтетичния и необвързващ поглед.\n– Вие сте професор, четете от дълги години лекции в различни полски университети. Какво е състоянието на полската българистика днес, какви са перспективите?\n– Славистичните и българистичните изследвания в Полша, например в Ягелонския университет датират от повече от едно столетие, а присъствието на българи в Краков е упоменато още през Средновековието. В университетските хроники, както показаха някога изследванията на проф. Йежи Русек, са запазени сведения за двама българи, с германизирани имена, Леонард и Волфганг от Бургас, които са се записали за летния семестър в Краковската академия през 1515/1516 г. Днес чуждестранната българистика, като филологическа специалност понася последиците на отлива от хуманитаристиката. Едновременно тя е разположена и в едно ядро от проблеми, свързани със съвременния бранд, марката на страната и водената от нея културна политика зад граница. По тези въпроси публикувах неотдавна статия в сп. „Език и литература“. Традиционно в България се смята, че „все още в Полша има българистика” в сравнение с много други страни, където тази дисциплина е загубила позициите си. Може би това е така, на фона на общата картина, но Полша също не е изключена от наблюдаваните тенденции и се чувства напора на редица атрактивни дисциплини, предлагащи по-големи възможности за реализация и заплащане, числото на нашите студенти силно намалява. Действително българистиката под различни форми на обучение и като преподавана дисциплина е застъпена в седем полски университети, в класическия си вид съществува в Краков, Познан и Лодз. Но има големи разлики, в сравнение с миналото, в някои университети, славянските филологии са преобразувани фактически в културологични блокове, в които се преподава части от българската литература, култура и история, с отделен курс по езика или се правят опити да се спаси славянската филология като се откриват нови специалности от типа на балканистика. Последната често е просто новото лице на славистиката с малко етнология и културознание. Тази нестабилна ситуация, по-лошото образование, в сравнение с някогашната класическа славистика, влияе и върху качеството на научните изследвания. Съществуват различни мнения за развитието на славистиката и българистиката. Някои виждат шанс в изработването на модел, по-близък до една междукултурна ориентация. Но ми се струва, че всички опити за промяна би трябвало да се прилагат с много знание и вкус, за да не се загуби уникалността на специалността българистика и се запазят двата филологически стълба на дисциплината – езиковедският и литературоведческият. И вече около тях можем да експериментираме с цел да привлечем студенти, можем да правим всичко.\n– Съставителство, превод, преподаване, журналистика, научна дейност – всичко това са различни страни от образа на Галя Конах. В коя от тези „кожи” се чувствате най-уютно?\n– Действително съществувам в няколко „кожи“ или ипостаси, да използвам „високия регистър на езика“. При всички положения те взаимно се допълват, излизам от едната и влизам в другата, те ми помагат, взаимно се обогатяват и освежават, тъй като са свързани с различни области на интелектуалната и професионална реализация на човека като идеи, теми, методи на действие. Що се отнася до съставителството, бих искала да кажа няколко думи за Антологията на българската проза от прелома на ХХ и ХХІ век Човекът с много имена (Człowiek o wielu imionach. Antologia prozy bułgarskiej przełomu XX i XXI wieku, wybór, redakcja, przedmowa, posłowie, Varsovia-Serdica, Warszawa 2007), която заема особено място в популяризирането на най-новата българска проза в Полша. Книгата бе първото антологично издание в Полша след едно прекъсване от 25 години. За това време българската литература много се промени и стана за поляците абсолютно непозната, тера инкогнита, именно поради липсата на преводи и публикации. Издаването и популяризирането на произведения от най-новата българска литература бе моя стара идея, която се осъществи след множество перипетии и продължителна работа над преводите, неиздаването на български книги бе едно мое лично терзание. Антологията Човекът с многото имена, с преводни произведения на деветима български автори, дебютирали главно след 1989 г., проправи пътя и след нея се появиха няколко други подобни книги, главно университетски издания от преводаческите работилници на занимания със студентите. Тук искам само да спомена, че публикацията бе моя индивидуална инициатива, зад мен не стоеше никаква институция, нямах никакво финансово обезпечение, и всичко изглеждаше неосъществимо, единствено възрожденският плам ме крепеше.\nПо-късно получих подкрепа за превода от Министерството на културата, а авторите се отказаха от авторските права, за финансирането на изданието и разпространението трябваше обаче сама да се погрижа. Много исках това да бъде една съвременна, интересна, елегантна, модерна, добре издадена българска книга в чужбина, каквато нашата литература заслужава и мисля, че стана. Тя стоеше добре сред другите книги в книжарниците, защото реално се разпространяваше в Полша.\nБях си поставила три цели: да представя белетристи от постмодерната епоха, важни според мен за литературната история, да се запълни донякъде отворилата се празнина в литературната и културна комуникация между България и Полша след 1989 г., да дам възможност и мотивирам млади преводачи, някои от тях мои бивши студенти, с добри филологически качества и интерес към превода, да се посветят на преводаческото изкуство, тъй като приемствеността между поколенията преводачи бе загубена. На същите цели служеше и издаването на стихосбирката с избрани творби на един от най-значителните и оригинални поети на литературното поколение от прелома на века Румен Леонидов Край на митологията (Koniec mitologii. Rumen Leonidov. Poezje, wybór i redakcja G. Simeonova-Konach, FABS, Warszawa 2007), която литературната полска публика посрещна с внимание и интерес. При превода на поезия предизвикателствата и трудностите са още по големи, и над това поетическо томче също работих с млади преводачи.\nКолкото за журналистическата ми „кожа“, то широката българска публика ме познава преди всичко като журналистка, дългогодишен кореспондент в Полша, в самото начало на в. Демокрация и Век 21, на Българската национална телевизия и Българското радио. Няма събитие, политическо или културно, което да не съм „отразявала“ за този половин век, имам над 200 публикувани статии, кореспонденции, сега вече са просто история. Журналистиката бе едно мое, бих го нарекла хоби и пристрастяване. Хората от средното поколение помнят, понякога ми казват „вашият глас“ ми е познат отнякъде и започваме да говорим. Споменах, че областите, в които работя взаимно се допълват и това е така, журналистическата работа например, дава голяма самодисциплина, кореспонденцията трябва да се предаде в определен час, понякога даже след минути, има определена дължина, 14 изречения това са горе долу 60 секунди. Подобна специфика създава един афинитет към прецизност, синтез на изказа, приложим и ценен и в научните разработки. Търсенето на точната дума, прецизността на телевизионната и радиожурналистиката, която те кара бързо да мислиш, изработва ясен, синтезиран стил, се оказа много полезна.\nКъм различните „кожи“ мога да прибавя и още една, от 1998 до 2001 г. бях директор на Българския културен институт във Варшава. Приех института в един много труден период на дълго безвремие, бездействие, липса на средства и трагична безизходица. Институтът поради объркани, странни и несполучливи решения дължеше на полската фондация „Артвой“ 50 000 долара, но с умело водене на дела, добра стратегия успях да се справя, победихме и тези средства бяха спестени на българската държава. Постепенно дейността на Културния институт се възстанови и разви много богата дейност, открихме галерия „Сердика“, където българските художници даже продаваха картините си от изложбите, а журналистическите ми познанства помогнаха нашите културни прояви да имат всяка седмица свое „прозорче“, репортажи в полската телевизия, което никога повече не се случи в дейността на БКИ-Варшава. Така че популяризирането на българската култура, на полската в България и българо-полските културни и литературни връзки винаги са били в основата на моята дейност. За моя изненада, институцията, която забеляза и оцени многогодишните ми старания бе Българската академия на науките и Управителният съвет на БАН ми присъди наградата „За заслуги към българистиката” – имайки предвид цялостната дейност: „За изследванията в областта на съвременната българска литература и нейния принос в развитието на българо-полските културни връзки.“\n– Какво Ви дава преводът? Какво изпитвате когато превеждате? Имате ли своя дефиниция за превода? Любим превод?\n– Преводът е едно интелектуално предизвикателство, съавторство, което ни отпраща в друга култура и реалност и никога докрай не знаеш какво ще излезе. От тази гледна точка преводаческото изкуство стои близко до приключението, духовно разбира се. Но преди всичко то е огромна отговорност, защото колкото и да е банално сравнението, преводът действително е мост, по който преводачът превежда читателите в другата литература и култура, в нови светове. Читателят няма начин да сравни адекватността на създадения от преводача свят с оригиналния, защото не знае езика и се доверява напълно на преводача. И това доверие преводачът трябва да оправдае, а едновременно да запази верността към авторския текст и стил. Добрият превод винаги носи уважение към Другия и неговия свят, а едновременно има за задача да го приближи към читателя\nТъй като през цялото време сме в кръга на българо-полските връзки мога да споделя мнението си. В моя „салон“ на най-добрите постижения има преводи от различни периоди, с тъга трябва да кажа, главно от миналото. Много харесвам работата на Кристина Мигдалска, превела творбата на Елин Пелин Под манастирската лоза. Филоложка от краковската школа, тя е показала голямо майсторство и стилистически усет в този превод, постигнала е нещо почти непостижимо, това което ни внушава българският текст като атмосфера на произведението, същото усещане извайва и полския. Винаги когато чета полския превод ми се струва, че подобна адекватност е невъзможна… Също в този ред на мисли мога да припомня стария превод на Владислав Броневски на една от най-прекрасните балади в славянските литератури, баладата на Христо Ботев Хаджи Димитър. Както споменах, поетическите преводи са най-трудното изкуство. Винаги са акт на интерпретация, на разшифроване на скритите значения от страна на преводача и мъчителен опит да се пресъздаде единството на форма и съдържание, аналогичните ефекти на ритмика и мелодика в езика на превода. Харесвам работите на Анна Камиенска, Ян Шпиевак, Вислава Шимборска, които са превеждали български поети. В преводното изкуство на произведения от полската литература високо място заемат постиженията на Блага Димитрова и Първан Стефанов, с изискания си художествен вкус и усет, със старателната си работа над текста.\n– В областта на преводаческото изкуство сега се занимавам по-скоро с теоретически проблеми, с теория и практика на превода, уча студентите, организирах с тях няколко преводачески работилници и конкурси за превод на художествени произведения от български на полски език. Добрият превод на художественна литература изисква много време, няколко години задълбочена работа, което в момента не мога да си го позволя. Работя много усилено и довършвам две мои авторски книги.\nСофия – Варшава, 2008-2017 г.\nОще за и от проф. Галя Конах тук и тук


Ловеч днес :: Новини :: Започна преброяването на стопанствата в Ловешка област\nЗапочна преброяването на стопанствата в Ловешка област\nПреброяването на стопанствата стартира в Ловешка област, най-малко 19 179 земеделци ще бъдат анкетирани\nПреброяването на земеделските стопанства стартира днес, 1 септември, и в Ловешка област. Процесът започна в 8 ч. и ще продължи до 20 ч. на 30 ноември. Във връзка с дейностите в периода 18-27 август се проведе обучение на 68 анкетьори и 9 контрольора, които ще работят в осемте общини на областта. Те ще анкетират минимум 19 179 стопанства.\nПри преброяването се събират данни за земеделските стопанства за стопанската 2009/2010 година. Анкетираните са длъжни да осигурят достъп до офиса и/или стопанските сгради и да предоставят информация съгласно Закона за статистиката. Директорите на ОД ”Земеделие” в страната след възлагане от министъра на земеделието и храните сключват граждански договори с анкетьорите и контрольорите.\nОбластна дирекция “Земеделие” Ловеч осъществява ръководството на преброяването по места, извършва проверка и актуализация на списъците на стопанствата, както и проверки за хода на преброяването, популяризира целите и задачите на преброяването сред населението. Служителите на дирекцията разпределят преброителните материали по общини и населени места.\nДопълнителна информация за процеса може да се получи и в специалния интернет сайт – www.agrobroene.bg. На него има представена подробна информация за всички дейности по преброяването.\nLovechToday на 01.09.2010 12:33 0 Коментари · ·\n20465042 Уникални посещения


Fashion Tips: Люба Вангелова - Reuse • Reduce • Remix\nFashion Tips: Люба Вангелова\nЛюба Вангелова е един от любимите ни beauty редактори. Днес ни гостува във Fashion Tips, за да ни разкаже повече за правилните аксесоари, любимата дреха и източниците на вдъхновение.\nИмаш ли определен начин да пазаруваш дрехи?\nДа, с годините го открих и дори и може да е странно, но 80% от дрехите в гардероба ми купувам на разпродажби. Трябва да кажа обаче, че не купувам случайно, а винаги знам какво искам и какво ми трябва. Обикновено гледам материите, важно ми е да са качествени и ако е възможно естествени. Това е абсолютно задължително за дрехите, които се опират до тялото ми. Почти никога не правя експерименти, те просто останаха в миналото. Даже от много години не познавам така наречения емоционален шопинг – да купувам дрехи не ме успокоява или усмихва, а просто ми носи удовлетворение, че имам възможност да завърша някакъв образ, който е в представите ми.\nКак изгради стила си, за да стигнеш до този начин на шопинг?\nСтилът е отражение на самия човек – променя се с характера, с навиците, с натрупването на знания. Преди имах дрехи, които не носех, но съм купувала, защото ми харесват. И дори ми харесваше да ги виждам, че са в гардероба ми и ги притежавам. Но осъзнах, че това само ме натоварва и не носи нищо на стила ми, на визията ми, а още по-малко на самочувствието ми. С годините започнах да се обличам по начин, който ме кара да се чувствам себе си и ми е комфортно независимо от обкръжението ми. Например много ми отива мъжки стил, но не се чувствам себе си. Харесва ми oversize сако, но също не се чувствам в кожата си. Затова просто не купувам такива дрехи. Ако това означава да купувам дрехи почти в един и същ или в два-три стила – ОК, нямам проблем с това.\nКак разнообразяваш визиите си?\nС аксесоари. И с нестандартни комбинации. Не нося обици и пръстени, но имам много колиета и то доста нестандартни. Но под “нестандартни” имам предвид не такива, които се набиват на очи и крещят за внимание, а просто по-необичайни. Като например любимото ми “липсващо портмоне”. Обожавам брошки, които също са понякога незабележими, но се оказва, че доста хора ги забелязват и казват, че са много “мои”.\nЩо се отнася до комбинациите, обожавам да съм в моята енергия и с времето се научих да се чувствам комфортно с това, без да се съобразявам с всякакви писани и неписани закони на модата. Например мога да сложа трикотажен спортен панталон с токчета. Или да комбинирам износени кецове с копринена риза и бейзболна шапка. Бунтът винаги ме е привличал и вероятно това е един от начините да го изразя – чрез “скандализиращи“ за масовия потребител комбинации.\nКак описваш твоя стил?\nМоят стил е класически, но с модерни елементи. И като казвам модерни, имам предвид не следващи сляпо тенденцията, а такива, които отразяват, че все пак съм адекватна на времето си. С годините изградих перфектния бохо стил и т. нар. “калифорнийски” небрежен стил с тишърт и дънки. Пак казвам – той не остава съвсем обикновен, благодарение на моделите и аксесоарите.\nНай-важното е човек да се чувства комфортно в стила си – да не го използва само и единствено за демонстрация на нещо. Защото винаги си личи кога това е автентичната ти визия и кога използваш дрехите, за да бъдеш забелязан или в опит да станеш част от някакво общество или “модерна група”. Нещо такова усещам в повече хипстъри, които доста залитат в този стил, истински прекаляват.\nВ това отношение много млади, а и не толкова млади хора, бъркат, като се затрупват с дрехи и аксесоари, изцяло съобразени с настоящите тенденции. Така се прревръщат в ходещи витрини. В подобна визия няма стил, а има отчаян опит за демонстрация, че човекът е модерен, знаещ, актуален и визията му “крещи” това. Но не остава запомнена, защото липсва индивидуалният подход, не се забелязва характера му. И го забравяш на мига, в който си го видял. Този тип подход е подходящ да се използва от звездите например, които трябва да рекламират и промотират новите колекции. Но в ежедневието за обикновените хора като нас изглежда нелепо.\nКак променяш сезонния си гардероб?\nТрудно, защото мразя зимата и не обичам да се навличам. Обикновено имам едно топло палто и едно топло яке. И като ги нося постоянно, ми писват. Обичам огромни шалове от 100% вълна – увивам се с тях понякога като с второ палто. Често ги използвам в по-топлите дни, за да сложа кожено яке и отгоре два огромни шала. С обувките за зимата също никак не смогвам – просто изобщо не ми харесва как изглеждат краката в кубинки, ботуши и т. н. Нося предимно маратонки и боти от плат (разбира се в сухо време и с дебели чорапи), които придават доста по-нежна визия.\nПролетно-летният ми гардероб е буквално четири-пет пъти по-богат и разнообразен в сравнение със зимния.\nИмаш ли любима дреха?\nБял тишърт. Изключително трудно е да открия перфектен бял тишърт и купувам само след като съм одобрила тишърта поне по 70% от критериите – а те са деколте, дължина и ширина на ръкава, материя, шев на рамото, подгъв, нюанс…. Дъщеря ми всеки път се чуди как мога да имам 30 бели тишърта и да твърдя, че са различни. А те наистина са различни и са за различни комбинации с различни дрехи.\nКак се разделяш с дрехи?\nКато цяло трудно се разделям, защото както вече казах, случайните ми покупки са доста малко. А и от няколко години имам възможност да предавам някои от тях на дъщеря ми (за късмет носим еднакъв размер). „Предай нататък“ е концепция, която много ми допада и винаги съм я прилагала. Дори в редакцията преди години (напоследък вече не го правим) редовно всяка от нас носеше дрехи, които не носи и ги подарявахме, разменяхме и така наистина освежавахме гардероба си. Но преди години наистина имах доста дрехи, които не носих. А днес гардеробът ми в 90% е в активно действие.\nУспяваш ли да следваш еко линията в пазаруването?\nОпитвам се. За някои неща ми е лесно, но за други не. Например обичам естествената кожа – якета, панталони, колани, обувки. Но що се отнася до материите за дрехите, се опитвам да ограничавам дрехи от 100% памук, като често купувам такива от по-скъп, но необработен памук. За съжаление ние можем да видим етикета и от какви продукти е произведена дрехата, но не можем да бъдем сигурни за условията, в които е произведена – на човешки труд и т. н. Затова все още е трудно да следвам еко концепцията. Това, което мога да правя, след като толкова харесвам естествена кожа, е да си купувам запазени дрехи втора употреба от естествена кожа. Така поне не съм един от потребителите, които “натоварва” индустрията с производството на нови такива дрехи.\nСъвети за онлайн и офлайн шопинг?\nОфлайн е ясно – разпродажбите са моят момент, но в този период буквално всеки ден обикалям магазините (те са два-три) и постоянно оглеждам – трябва време. Почти всички от най-любимите ми и хубави дрехи са купени в такива моменти. А онлайн винаги имам момент на премисляне – запазвам артикула в списъка ми и го оставям да престои няколко часа или един ден (рискувам да изчезне, но да – рискувам). Ако продължава да ми е интересен, купувам го. Но пак споменавам, че аз наистина знам какво харесвам и какво е за мен и нямам случайни покупки.\nОткъде черпиш идеи за вдъхновение?\nМного разглеждам, но не само мода и street style, а и интериор, изкуство и т. н. Модата е част от едно по-всеобхватно разбиране за изкуството и когато си с изградени естетически критерии за изкуство, за интериор, за цветове и форми, тогава и модният ти стил някак се изгражда естествено, идва си на място, влиза в елемента си, който е част от цялото – т.е. част от света на човека. И го изразява!\nPrevious PostFashion tips: Кристина Белчиу\nNext PostCrazy in Love: ден за носене на червено\n#ootd: запазете аутфита на деня за себе си\nТоп 4: сандали на платформа


Обувки за колоездене Scott Crus-r Lady – pavebikeshop.com\nОбувки за колоездене Scott Crus-r Lady\n36 - 129.00 лв 37 - 129.00 лв 38 - 129.00 лв\nSCOTT Crus-r Lady са дамски обувки за планинско колоездене, които са леки, удобни и изключително здрави. ErgoLogic стелката отвътре ви позволява да я нагласите според спецификите на ходилото си. Сводът може да се регулира. Подметката е със супер добро сцепление и няма да се хлъзгате на мокри камъни и корени. Ако искете да ги карате с клипсове, отдолу на подметката се отваря място за монтиране на парчетата.


→ 25 576 места за настаняване\nХотели в Bradford on Avon\nWoolley Grange, Bradford on Avon, BA15 1TX, Великобритания\nОценката е дадена от реални гости отседнали в в Woolley Grange - A Luxury Family Hotel.\nВъзползвайте се от невероятна цена за Woolley Grange - A Luxury Family Hotel - с оценка 9.1, дадена от скорошни гости.\nWoolley Grange - A Luxury Family Hotel посреща Booking.com гости от 11 септ. 2009 г.\nСелска къща за гости: 26 стаи\nКога бихте искали да отседнете в Woolley Grange - A Luxury Family Hotel?\nНай-скорошната резервация за този обект е направена на 19 юли в 13:42 от Великобритания.\nТоку-що резервирано в Bradford on Avon:\n3 места за настаняване като Woolley Grange - A Luxury Family Hotel бяха резервирани току-що на нашия сайт\n6 причини да изберете Woolley Grange - A Luxury Family Hotel\n18 места за настаняване в Bradford on Avon\nУдобства в Woolley Grange - A Luxury Family Hotel\nВижте най-добрите 10 хотела в Bradford on Avon, въз основа на 3 717 проверени отзива за хотели на Booking.com.\nПопулярни места за настаняване в Bradford on Avon\nПотребителите, посетили страницата на Woolley Grange - A Luxury Family Hotel, са разгледали също:\nSet in 3 acres of lawns with riverside walks, Waterhouse is a Georgian Country House 3 miles from Bath. Последната резервация за този хотел е от днес в 19:33\nJust 20 minutes’ drive from Bath, The Full Moon is a traditional country inn serving homemade food accompanied by real ales and ciders. Последната резервация за този хотел е от днес в 19:22\nSituated just a 10-minute walk from Trowbridge town centre, the Hilbury Court Hotel offers free WiFi throughout, and free parking in the car park to the front of the property. Последната резервация за този хотел е от днес в 00:04\nIn a picturesque cobbled street in Bath city centre, this 18th-century boutique-style hotel is a unique haven with modern, elegant bedrooms and a friendly, relaxing atmosphere. 3 потребителя разглеждат това в този момент.\n» Вижте още селски къщи за гости в Bradford on Avon\nНяма проблем! Търсете хотели, апартаменти и ваканционни имоти под наем в близост до най-добрите забележителности и локации в Bradford on Avon.\nСпестете до 50% в Bradford on Avon


11 причини, за да стегнете куфара за Бургас! - Бургас - Най-добрият град\nНачало Водещи новини 11 причини, за да стегнете куфара за Бургас!\nВодещи новиниДенятНа фокусСтилътРазни работи\nпредишна статияОчаквайте Асен Блатечки и Мария Сапунджиева във „ Вечеря с приятели” през юли в Бургас\nСледваща статияПламен Радославов: За Бургас е чест да има своя Касай – един от най-обещаващите млади коне в България\nБургазлийка 12.07.2017 At 22:24\nСигурно защото съм от Бургас, имам поне 40 причини да си стегна куфара …\nПламен 21.06.2017 At 15:03\nПрекрасен град за живеене с уникално море, мост, градина, пътища…..но само ако ги нямаше бургазлии…НЕ СТАВАТ…\nСофия Ламбова 06.07.2015 At 22:47\nМоят, обновен през управлението на кмета Д. Николов, град Бургас, е най- хубавия град за живеене!\nГрад – приказка!\nГрад – мечта!\nГрад – пълен с любов и поезия!\nСтегнете куфарите си и елате!\nБургас Ви чака!\nБургас ви обича!\nтото3 27.06.2015 At 18:10\nБургас БЕШЕ най-тихия ,спокоен и привлекателен град!\nД.А. 23.06.2015 At 21:04\nБургас е прекрасен, еталон за европейски град.\nАнонимен 23.06.2015 At 21:03\nНЯМАМИМАМАМАЗАТЕБЕНЯМАМ 22.06.2015 At 15:29\nВземете оправете моста, че половината лампи не светят вече, дървените парапети са изкривени и готови да паднат. Добре ще е и да разкарате псевдо-фонтатна-мъгла на тройката, че е смешна работа, на центъра не остана 1 лампа светеща по плочките и така.. 11 причини да си стегнеш куфара за извън БС.\nn b 20.06.2015 At 16:04\nмузика и арт изкуство , които са фундамнетална основа на всичко монументални паметници……..


Елинор Олифант си е супер, книга от Гейл Хъниман цена и откъс - Книжарница dBooks.bg\n"Еленор Олифант си е супер" е дебютната книга на Гейл Хъниман, която със сигурност ще бъде запомнена с годината на своето появяване. Още до пролетта, този ярък роман ще бъде разпространен в над двадесет и шест страни.\nГлавната героиня в историята, както се досещате се казва Еленор. Тя е странна жена, която често има проблеми в комуникацията си с други хора. Това се оказва неразрешим проблем, не само защото и липсват подходящите умения, за да общува правилно, а и защото героинята на Гейл Хъниман имала лошия навик да говори само това, което мисли.\nОсвен всичко казано дотук за Елинор като добавим и необичайния и външен вид, можем да предположим, а и ще се окаже точно така, че тя няма никакви приятели. И докато за момичето от "Еленор Олифант си е супер" всичко изглеждало загубено, тя внезапно ще се промени и това ще бъде стряскаща промяна. Виновникът за това се оказва момчето, в което тя се влюбва, вокалистът на местната хипстърска група...


• Интересни факти за този тренд сега "selfi"\nСъс снимки на себе-камера самоснимките стик, селфи-фенове самоснимките-бутон, автопортрет, социална мрежа ... понякога изглежда, че светът се е побъркал, когато хората имат възможност да правите снимки на себе си. В същото време, малко хора знаят, че първата снимка на себе си е направено през осемнадесети век от Робърт Корнелиус. И думата "автопортрет" през 2013 г. е била включена в Оксфордския речник. Интересува ли ви? След това ние ви предлагаме някои интересни факти за "sebyashkah".\n- статистика посочва, че 40% от американците анкетираните на възраст между 18 и 35 между правят средно по един автопортрет на седмица.\n- Логично е, че жените сами по себе си картината по-често от мъжете, а именно - наполовина.\n- Сред най-популярните тенденции, когато решават къде да самоснимка водещ плаж. След това има спортни зали, ресторанти и развлекателни съоръжения - .. Клубовете, театри и т.н. Така че, ако искате да бъдете оригинални - Използвайте fotobudka под наем - ще имат уникален автопортрет.\n- От забележителностите на списание Time обявена за най-популярната Айфеловата кула за автопортрет - и това е разбираемо, Париж - мечтата на милиони. - Един от най-необичайното явление във фотографията прави астронавт Бъз Олдрин през 1966 г. в пространството, а през 2014 г. той публикува снимка в социалните мрежи.\nСамоснимки - това е не само на картина или отделна форма на изкуство. Това е начин на самоутвърждаване, получаване на универсален одобрение, както и за някои\nдори тежък аргумент, за да рискуват живота си. Между другото, продавачи на екстремни развлечения също се вижда бърз растеж на търсенето на техните услуги, след като възможност да правите снимки с EKS камери или конвенционален смартфон. Изследователите заключават, че колкото повече хора да публикуват снимки на себе си, толкова по-вероятно да имат проблеми в истински личен живот и взаимоотношения с другите.\nВ допълнение към социалните мрежи автопортрет, играе важна роля в нарастващата популярност на връзката разстояние. В епоха, когато лесно можете да се запознаете с мъж от друг континент, снимки на себе си - един чудесен начин да покажете вашето ежедневие.


Релефна карта на България, беседка за провеждане на учебни часове сред природата, кошчета за разделно събиране на отпадъци, къщички за птици и пейки са изградили в двора на ОУ „Елин Пелин“ в Първомайци. Всички тези нови придобивки са направени в рамките на националната кампания „Обичам природата – и аз участвам“. Със своя проект, одобрен от Министерството на околната среда и ПУДООС, училището печели близо 5 000 лв., за да реализира идеите си.\n„Имаме два огромни двора, в които децата играят през всяко междучасие. Решихме, че можем да се възползваме от това предимство, което природата ни дава. Затова и тук построихме беседката, в която учениците ни провеждат часовете си по човекът и природата, човек и общество, рисуват“, разказа директорът на училището Мирена Маринова. „Тъй като проектът е свързан с природата, по него в училището има вече кошчета за разделно събиране на отпадъци, за да се учат децата да се грижат за природата. Със същата идея са и къщичките - две за птици и една за катеричката, която от години живее в двора на училището“, допълва още директорът.\nНай-голяма атракция за децата обаче е релефната карта на България. По нея те могат да опознаят страната, да запомнят планините, големите градове, да се научат да определят посоките на света и границите на родината си.\nМайстор на географската карта е учителят по изобразително изкуство Свилен Дракалиев. Той я е направил от специален и по-фино смлян цимент и след това я е оцветил с блажна боя. 12 квадрата е картата, в която децата могат да си играят и да се обучават.


Д-р Цветелина Великова – имунолог в разговор за COVID-19 ваксините от А до Я – Ваксинко\nВаксините, използващи вектори за доставяне на антигени на вируса в организма, са много добре проучени. За вектори се използват генетично модифицирани морбилни вируси или аденовируси. По този начин те не могат да причинят заболяване. Има два вида вирусни вектори: реплициращи се и нереплициращи се. Реплициращите се вирусни векторни ваксини (като отслабен вирус на морбили) срещу COVID-19 могат да се размножават след влизане в клетките на гостоприемника. Въпреки това, няма риск от поява на инфекция – нито морбили, нито COVID-19. Индуцираният от ваксината имунен отговор е силен, с отличен профил на безопасност на ваксината. Подобно на другите вирусни вектори за SARS-CoV-2 антигени, аденовирусът също не може да се размножава в човешкия организъм. Векторните ваксини, използващи вирус, могат да доставят гени на коронавирус (или други гени) в клетките на гостоприемника (в случая човека). Въпреки че не са използвани в лицензирана ваксина досега, аденовирусите имат дълга история в генната терапия. Основният недостатък на ваксините, базирани на вирусни вектори, е по-ниската ефективност поради предишния съществуващ имунен отговор към вектора и необходимостта от чести бустер дози за създаване на дълготраен имунен отговор. Наличните данни за вектор-базирани ваксини при имунокомпрометирани пациенти предполагат, че възникване на инфекция поради вектора е много малко вероятна. Не се наблюдават тежки нежелани реакции към тези ваксини.\nВаксините, които използват нуклеинови киселини (РНК или ДНК) срещу COVID-19 внасят инструкции за синтезиране на S протеина на SARS-CoV-2. ДНК ваксините използват процес, наречен електропорация, РНК-ваксините – липидни наночастици, за да навлизат в клетките на гостоприемника. Предимството на тези подходи е бързото и улеснено създаване и производство, защото много по-лесно е да се произведе нуклеинова киселина, отколкото сложен белтък, правилно нагънат в пространството. Основният недостатък обаче е, че досега няма лицензирани ваксини, които използват тази технология, въпреки че иРНК ваксините (за грип, бяс и Zika вирус) са били тествани при животни. Освен РНК ваксини срещу инфекциозни агенти, технологията е успешно внедрена и във ваксини срещу рак с обнадеждаващи резултати на увеличена обща преживяемост. Сред недостатъците на тези ваксини са и логистичните проблеми поради необходимостта от специални температурни условия за нестабилната молекула на РНК. Последните проучвания демонстрират, че иРНК ваксините превъзхождат по ефективност другите ваксини, като живи атенюирани, протеинови субединици, инактивирани и ДНК ваксини. На първо място, иРНК е неинфекциозна, тя е само инструкция. Възможността за внедряване в генома на човека и канцерогенеза дори теоретично не съществуват. Животът на иРНК е ограничен в клетките, скоро след транслирането им в белтък, те се разграждат. Поради специфичните действия на РНК и активация на всички рамене на имунния отговор, при пациенти с автоимунни заболявания съществува теоретичният риск от рецидив на автоимунното заболяване. Това е така, защото иРНК ваксините могат да увеличат производството на цитокини и хемокини, като могат да активират автореактивни лимфоцити, попаднали в зоната на активация. Това все още не значи обостряне на съществуващо автоимунно заболяване или възникване на ново. При мнозинството хора има механизми на контрол, които не позволяват да се развие заболяване. Разбира се, не можем да предскажем всички резултати от действието на иРНК-ваксините върху вродения и адаптивния имунитет, затова те трябва да бъдат изяснени, in vivo и клинично.\nСпецифичните групи лица като бременни, кърмещи и такива, които планират забременяване, също имат своите притеснения за ваксините. Препоръките към момента са, че ако те имат желание, трябва да им се предостави възможност за ваксиниране. Въпреки че все още се натрупват данни, не са установени неблагоприятни последици или тежки реакции при спонтанно забременели жени по време на изпитванията. Изследванията в предклиничните фази също не са показали тератогенни или други ефекти върху плода и новороденото.\nКакви са Вашите прогнози по отношение развитието на ситуацията с COVID-19?\nСледващи публикации Клиничен имунолог: COVID имунитетът след боледуване може да е по-слаб


ПЪРВИ ДЕН – 18.04.2020 г. Отпътуване в 08:00 ч. от автогара „Сердика”- София по маршрут София - Калотина – Сокобаня. Пристигане около обяд в Сокобаня. Настаняване в къщи за гости. Oбяд в ресторанта на къща за гости“VILLA PALMA” . След кратка почивка разходка и запознаване с центъра на Сокобаня. Вечеря в ресторанта на „ VIlla Palma” с жива музика и неограничено количество алкохолни и безалкохолни напитки. Нощувка\nВТОРИ ДЕН – 19.04.2020 г.Закуска по меню. В 10.00 часа разходка с нашия водач, по пътечките край река Моравица до еднa от най-известните местности за почивки – „Излетище Лептерия” да подишате от чистия въздух и да се насладите на все още непокътнатата природа на местността. Също така тук ще видите природния феномен „Богородица в скалата”, след което по възможност ще посетим черквичката Пресвета Богородица, в подножието на Сокоград. В 12.00 часа с автобус/бус отпътуваме за пикник край извора р. Моравица, където ще ни очаква добре приготвеното печено агнешко месо на чеверме с алкохолни и безалкохолни напитки. След обяда връщане в града и свободно време за почивка. Вечеря и нощувка.\nТРЕТИ ДЕН – 20.04.2020 г.Закуска. В 10.00 часа отпътуване към България. Ще посетим град Пирот, където ще можете да закупите много екологично чисти продукти, като сирене, яйца, каймак (традиционен продукт наподобяващ масло), както и много плодове, зеленчуци и други продукти. Пристигане в София привечер.\nЦЕНАТА ВКЛЮЧВА: Срещу един ваучер предплащате 40 лв. на човек, при двойно настаняване, за: 2 или 3 нощувки със съответния брой закуски и обеди във “VILLA PALMA”, “VILLA RISTICH” или “VILLA МILANOVIC ”; 1 или 2 вечери по меню в ресторанта на “VILLA PALMA”; 1 празнична вечеря по меню с жива музика и неограничена консумация на домашни алкохолни и безалкохолни напитки в ресторанта на “VILLA PALMA”; Пикник край извора р. Моравица с печено агнешко месо на чеверме, алкохолни и безалкохолни напитки; Медицинска застраховка; Безплатно настаняване за деца до 3г.; Представител от фирмата по време на престоя; Останалата сума от пакета доплащате към туроператора при сключване на договора си или в срок по уговорка. ДОПЛАЩАНИЯ: Транспорт с автобус/бус - 35 лв; Доплащане за единична стая + 60 лв./ 90 лв. към пакетната цена; Деца от 3 до 11.99г., настанени с двама възрастни в стая - 123 лв./ 173 лв СПА „СОКО ТЕРМ” - 600 динара за едно посещение ( около 5 евро/ 10 лв.) .


23-годишен прецаква КАТ и кризата с електрическа джаджа - Haskovo.NET\n15:28, 07 май 2015 г.\nТриколката на Стамо даже подминава МПС-тата\n23-годишният Стамо Тенчев намери цаката на кризата, КАТ и други душмани, след като с един куршум удари доста зайци. Изобретателният младеж измислил и с помощта на баща си Тенчо направил, хитроумно изобретение - нещо като моторче триколка, което бръмчи с електрически мотор и вдига съвсем приличната за градски условия скорост от 50 км в час. МПС-то му се зарежда от обикновен контакт вкъщи и може да изкара 70 км до следващото зареждане. Което може да стане навсякъде. В най-лошия случай ще е необходим само обикновен адаптор, който струва няколко левчета. „Горивото“ пък излиза стотинки и ще остане толкова, дори EVN да утрои цената на тока. При повреда в двигателя, Стамо няма да сънува кошмари с автосервизи - може просто да изхвърли мотора и да постави нов.\nИзползвал две моторчета от по 1 киловат, с които можел да се снабди откъде ли не. Останалото по возилото му е взето направо от скрап-а – метални пръчки, заварени като рама, алуминиев под, рамка от велосипед гуми от моторче и прочие остатъци от излезли от употреба неща. Сглобил ги всичко на всичко за 1 седмица и от днес вече джитка гордо из града. „Не мога да наруша закона, защото имам желязно доказателство - вдигам само до 48 км/ч и камера не ме лови“, пошегува се младежът. Няма досег с КАТ и по друг повод - никой не му иска регистрация на МПС-то. Май имало някаква граница, отвъд която дори и електромобилите трябва да се регистрират, но тази граница била далеч нагоре, обясни Стамо. Нямал нужда и от шофьорска книжка. Не че няма де, коригира се веднага младежът, но нищо чудно свидетелството му за правоуправление на МПС да стане тотално излишно. Електрическата триколка изпълнява всичките му изисквания - носи багажа, стопанина и гаджетата му. Засега те се свират на единствената, макар и удобна седалка - от лек автомобил пежо. Младежът обаче смята да въведе подобрения и каката да седи зад него. Не че като седи в него му било лошо, но имало известни неудобства в някои ситуации.\nТунингът на возилото е планиран за този уикенд със специалното участие на бащата Тенчо, който бил спец в ремонта на автомобили. И дядото поназнайвал от тази материя.\nМомчето джитка из града без грижи за гориво, трафик и места за паркиране\nКолелата са пенсионирани от мотопед\nСедалката от Пежо а така нареченото шаси-от скрап\nЕдинствените подобрения от които се нуждае триколката е повече място за гаджета\nСкоростомерът - за заблуда на врага, стига само до 30, но може да докара и до 50 км/ч.\n77-годишна димитровградчанка кара електрическа триколка\nсредностатистична БГ гражданка-шофьор\nПоздравления за реализацията - типично за нас -от нищо нещо!! Ама това е двигателя на прогреса..Продължавай -усъвършенствай и патентовай. Успех! Внимавай с нормативната ни уредба - прочети малко повече ...че батака там е голям и наистина да нямаш проблеми с КАТ и МВР...


Дел Потро не даде сет на испанец в първия кръг в Пекин - Тенис - Sportal.bg\n02 октомври 2018 | 14:29\nВодачът в схемата Хуан Мартин Дел Потро се класира за втория кръг на турнира по тенис на твърди кортове China Open в китайската столица Пекин. Аржентинецът победи Алберт Рамос (Испания) със 7:5, 6:2 за 90 минути.\nДел Потро трябва да достигне до финала в Пекин, за да се присъедини към Рафаел Надал, Новак Джокович и Роджър Федерер на заключителния турнир на АТP в Лондон.\nЗа аржентинеца това беше първи мач след финала на Откритото първенство на САЩ на 9 септември, който загуби от Джокович.\nДел Порто завърши с 10 аса и 86 процента спечелени точки на първи сервис. Във втория кръг той ще играе с Карен Хачанов (Русия).\n30-годишният аржентинец има 44 победи и 11 загуби този сезон. Ако се класира за турнира в Лондон това ще бъде първо участие за него във финалите на АТP от 2013 година насам.\nВ други срещи от първия кръг италианският квалификант Матео Беретини победи Леонардо Майер (Аржентина) с 6:3, 6:2, а Филип Крайнович (Сърбия) елиминира Миша Зверев (Германия) с 6:1, 6:4. Испанецът Фернандо Вердаско се справи с Гаел Монфис (Франция) с 2:6, 7:6 (3), 7:6 (5) за 2:23 часа, а Николоз Басилашвили (Грузия) отстрани номер 6 в схемата Джак Сок (САЩ) с 6:7 (6), 7:5, 6:2 за 2:33 часа.


Rover Club Bulgaria • Виж темата - Мнение за Rover 620 SDI\nДата и час: Пет Яну 24, 2020 4:12 am\nМнение за Rover 620 SDI\nЗаглавие: Re: Мнение за Rover 620 SDI\nПубликувано на: Нед Мар 09, 2014 10:32 am\nТози звук за който говориш, при дизелите се постига най добре с плейбек ..\nОтделно, относно чипа и икономията на гориво, това е илюзия .. Няма такава кола дето много да върви и да дава икономии ..\nТова е търговски трик използван от фирмите предлагащи чипове, определи си първо бърз дизел ли искаш или икономичен и тогава решавай, ще слагаш ли чип или не ..\nПубликувано на: Пет Апр 11, 2014 4:28 pm\nКолеги, след 1 година каране ми се появи първия проблем - изгоря ми крушката на късите на десния фар.. Пожелавам на всички такива да са "проблемите" след толкова каране...\nПубликувано на: Чет Дек 04, 2014 10:47 pm\nОще малко отчет, миналата седмица сменях термостат /явно и преди е бил сменян/ но от някъде ми омаслява мотора, трябва да го измия и да видя откъде е, понеже горещото масло ми беше разяло маркуча за кулера и се беше скъсал... а аз се чудих защо не върви Някой да има идея колко струва преден десен тампон на двигателя за този дизел?\nПубликувано на: Пон Фев 20, 2017 10:21 pm\nЕй, има ли някой в тоя форум бе хора С интерес изчетох темата назад хаха. Ровъра още го кара бащата, доволно доволно. Пребоядисан и наконтен.\nПубликувано на: Вто Фев 21, 2017 7:46 pm\nима, ма не се трошат тия 6-ци\nПубликувано на: Вто Фев 21, 2017 10:50 pm\nАбе.. през последната година много неща се обадиха по нашия хубавец и то все от скъпите. Като почнем от хидравлична помпа, което се оказа е дефицит втора ръка читава, а нова струва колкото половин кола, проблеми малко с ГНП и окачване и т.н. и т.н. Все неща, които са долу горе нормални, но при нас се случиха с неприятна последователност. Както и да е, колата сега е абсолютно изрядна и приятна за каране.\nПубликувано на: Пон Май 15, 2017 7:11 pm\nКолега, тия нашите Ровъри станаха на по 20 години, какво очакваш\nПреди малко се прибрах от сервиза - 140 лв за двете предни карета плюс 75 лв смяната и реглажа на предницата. И там ми викат - в единия заден носач има луфт, добре че намерих от ибей на добра цена.\nПистовия ремък се разсвири пак - едни скромни 15 паунда заминаха, щото ми писна да купувам ментета от тук и да карат по година- година и половина само.\nОтделно помпата на съединителя пак протече - смених я преди има-няма две години, сега ще търся от Англия, защото от България вече и хляб не искам да си купувам.\nОтделно наближава смяната на ангренажа - 110 паунда комплекта, плюс още 100 лв труд.\nИ като сметнеш - за няколко години съм набил повече пари в части, отколкото струва цялата кола. Ама това е положението\nP.S. забравих че и маншоните на рейката заминаха - има-няма година и половина от както ги смених, и тоя път пак от Англия - още едни 18 паунда за бог да прости, че от България пак ще взема някакви, дето нямат грам каучук в тях...


За двете части на нашата реакция | Espirited.com\nпубликувано 19.10.2011 от Камелия Хаджийска в От мен\nЗа двете части на нашата реакция\nОбичам „полезните разграничения“, които можем да правим с помощта на ума си, за да се справяме с объркването, което по-сложно мислещите хора няма как да избегнат в живота си. Затова сега бих искала да споделя едно такова. В предишната публикация за Смирението вече направих едно такова – за разликата между смирение и примирение. То, обаче, породи въпроси от ваша страна, затова сега ще споделя още едно „полезно разграничение“ – в нашата реакция на събитията от външния свят, която може да се раздели на две части – емоционална и поведенческа. Именно в разграничението между тези двете се крие ключа за това как да бъдем смирени без да сме примирени. Защото реакцията на смирението е реакция на нивото на чувствата – тя е реакция на приемане, на неосъждане, на разбиране. А реакцията на непримиримостта е на нивото на действията – когато в сърцето си нямаме гняв, негодувание, омраза или друга форма на осъждане към събитията или хората от външния свят, но въпреки това не стоим пасивни и безучастни, не позволяваме да злоупотребяват с нас, а вместо това се опитваме да променим нещата към по-добро.\nОсъзнаването на разликата между тези двете части на нашата реакция на времето беше много ценно за мен. Тогава бях в самото начало в четенето на духовна литература и не можех да разбера как да реагирам спрямо хора, които очевидно злоупотребяват с мен. Нали трябва да им прощавам, да ги разбирам, да ги приемам такива, каквито са, ако искам да развивам качествата на безусловната любов? Тогава попаднах на книгата на Н.Лазарев за „Диагностика на кармата“ и именно там прочетох за това разграничение. То внесе успокоение и яснота за мен. Изглеждаше толкова очевидно, че се чудех как сама не съм се сетила по-рано за това. Но нали за това са книгите – да ни помогнат да се сетим за неща, за които ни е трудно сами:)!\nА това е и примерът, който обещах да дам. Ако партньорът (тук можете да сложите шефа, родителя и прочие) се отнася очевидно зле с вас, не ви разбира, не е справедлив, естествено е да се ядосате или огорчите. След което обикновено си мислите как е най-добре да се справите с тази ситуация – да разговаряте с него, да го напуснете, да му покажете че сте наранени, да се развикате… ?Това, обаче, вече са избори за реакция на нивото на поведението. Това са важни избори, които изискват разумен анализ за това кое е подходящото действие спрямо този човек в точно този момент от взаимоотношението. И в дадения случай всички реакции са уместни – да, включително и да се развикате! Някои хора ни чуват само като им повишим тон – е, ако това е условието да ни чуят, няма нищо лошо в това да го направим:). Важното в случая е това, което правим, да става на фона на една вътрешна нагласа на неосъждане, на разбиране – при това разбиране най-вече на човешките несъвършенства, грешки, слабости и ограничения… защото именно в това е смирението – че нищо човешко не ни е чуждо. Вероятно можете да си представите разликата в реакциите – когато се развиквате, а вътре във вас бушува гняв и негодувание и когато се развиквате, но вътре във вас няма осъждане и само желание да направите така, че все пак да ви чуят и думите ви да имат ефект.\nТова е много важна разлика, от която има също няколко много важни последствия. Първото е, че когато поведението ни е основано на неосъждането, ние имаме възможност да сме в енергията на любовта, и затова, когато показваме на другите, с какво не сме съгласни, да нямаме вътрешен конфликт, че ги нараняваме. Всъщност, много хора се въздържат от негативни поведенчески реакции, именно защото изпитват осъждане. Така не само нараняват себе си, като потискат реакциите си, нараняват и хората, които обичат, защото ги предпазват от конфронтиране с фактите за тяхното поведение и начина, по който то ги кара да се чувстват. А това е неискреност.\nВторото е, че когато изразяваме реакция на гняв, която е основана на неосъждане, вероятността другия човек да ни чуе е много по-голяма. Никой не обича да бъде осъждан. Но когато гневът е изразен не с енергията на осъждането, а с енергията на болката и горчивината, той се усеща от другия човек по един по-различен начин. Това е така, защото огромната част от човешката комуникация е несъзнавана (т.нар. невербална комуникация, според някои изследователи, е почти 70% от целия обмен на информация между общуващите страни). В този смисъл по-важното е не това, което казвате (казването също е част от поведенческата реакция) или правите, по-важното е нагласата, която стои зад него. Ако там няма осъждане (а смирението е точно това – липса на осъждане, защото ние сме разбрали, че не сме по-високо от другите хора), това просто се усеща!\nТретото е, че този вид разграничение ни дава възможност да се усетим свободни. Истинската свобода е качество на сърцето, а не на правенето. Светът е пълен с хора, които са на свобода, но не са свободни, и обратното… По-точно, има случаи и на обратното – но те са много, много редки. За мен такъв е Нелсън Мандела – той е въплъщение на това как може човек да е смирен, но не и примирен. След като е излязъл от затвора, той не е бил реваншистки настроен – той е търсил помирение, търсил е обединение… И го е постигнал, без да се отказва от своята борба.\nМоже още доста да се пише по тази тема, но се надявам и това тук да е достатъчно, за да внася яснота, когато сте объркани какво точно да направите. Първо се вгледайте вътре в себе си и след това вижте какво можете да направите, за да промените и във външния свят. Промяната наистина започва вътре от нас. За нея се изисква отговорност и любов, смирение. Докато не ги развием, ние или няма да успеем да напуснем неблагоприятна връзка или ситуация, или, ако ги напуснем, ще попадаме отново и отново на същите по-късно. Защото, и аз наистина вярвам в това, животът не е в това да променяме другите, той е в това да развиваме себе си, и чрез нас промените да достигнат и до външния свят.


Путин направи оценка на разговора си с Байдън ᐉ Новини от Fakti.bg - Свят | ФАКТИ.БГ\n8 Декември, 2021 20:47 6 34029\nПутин каза, че Русия води външна политика за мир\nРусия ще продължи диалога със Съединените щати. Москва ще подготви предложения в областта на сигурността и ще ги предаде на Вашингтон след няколко дни, обяви руският президент Владимир Путин, предаде БТА.\nТой говори на съвместна пресконференция с гръцкия премиер Кириакос Мицотакис след срещата им в Сочи днес - ден след като проведе видеоконферентен разговор с американския си колега Джо Байдън. Разговорът ми с Байдън бе открит и конструктивен и най-важното е, че има възможност да продължим диалога, каза Путин пред репортери. В същото време той отхвърли твърденията, че Русия планира атака срещу Украйна, и ги определи като провокация. "Не може да не ни безпокои перспективата за възможно приемане на Украйна в НАТО, заяви Путин.\nТой се аргументира, че "от това, безусловно, ще последва разполагане в (съседната на Русия страна) на съответните военни контингенти, бази и заплашващи ни оръжия". През последните десетилетия инфраструктурата на НАТО се доближава до границите на Русия, въпреки че тя много пъти изрази опасения в тази връзка, отчете Путин. "И сега ние виждаме комплекси за противоракетна отбрана в Полша и Румъния", напомни той. Путин подчерта, че НАТО води ясно изразена конфронтационна линия срещу Русия. Разширяването на Северноатлантическия съюз на изток, включително с Украйна, е много чувствителна тема за сигурността на Русия, предупреди той. Путин обобщи позицията си, че "Русия води външна политика за мир, но има правото да защитава своята сигурност".\nРусия води политика за мир а Американците правят бомбардировки в името на мира.\nА какво правиш с руснаците , прилагаш същите глобалистични политики...МНОГО ИСТИНИ ЩЕ ИЗЛЕЗНАТ...\n9 87 Отговор\nНапълни гащите жужето\nБай Джо напълни гащите като императорът му рече: Московское время 22 часа, начинаем концерт по вашим заявкам. Ну что, мужчины, постреляем!\nТо пък бива да си велик, но ти многократно задмина тази дума. И им го казвахте, и им го повтапяхте, потретвахте, но те нагли, нагли и безочливи. Веднъж на 50- 100 години Запада се обединява срещу Русия за са изяде шамарите и да се кротне за следващите 50- 100 години. Много им попречи на фашистите от САЩ, че изправи Русия отново на крака. Успехът разбира се води до врагове а ти имаш много такива. Истината и правото е на страната на Русия. Всеки отрекъл това е просто сляп и е обратното на острото.\nВладимир Путин (Шаломов) по майка еврейка...Берл Лазар винаги се е изказвал особено ласково по отношение на текущия ‘Руски’ президент Владимир Шаломов. По неговите собствени думи: „никой друг президент или ръководител на Русия или СССР не е направил толкова много за евреите колкото Путин. В момента в Росия повечето кметове, губернатори на области и министри са евреи. Това е норма.“ И действително – процъфтяващите еврейски мероприятия по време на Ханука и Пасха в центъра на Москва, както и наливането на милиони рубли в еврейски центрове като Елцин Център, в който излъчват порнографски „образователни“ филми на подрастващи, недвусмислено доказват думите на главния равин. Дори Борис Березовский споделя в интервю от 2005, че ‘Путин може да получи Израелско гражданство, защото по майчина линия е евреин и това е изиграло немалка роля в издигането му на власт’.\nПо скоро този ,който се мъчи да извади горещите кестени в Украйна с чуждите ръце от страх да не опари своите-ерго лГдж чичо сам и компания!\n8 по Стайнбек\nПутин руснакът стъпваше юнашката,срещна го бай Дън,клъцна му опашката! Гагагагааааааа\nПо скоро Бунди са изряза, ма на телевизора ни мириши толкос\nКогато Путин взе Крим, американците научиха на другия ден от вестниците. Същото ще бъде и с Украйна, ако реши.\nАбе вземете си я тая Украйна писна ми от нея.\nМойте кученца ще по джавкат месец два и ще сменят плочата.\nИначе големи думи. "Майката на всички санкций". А между редовете: "Дайте ни време да се евакуираме"\nДжуджето даде на задна скорост. Като му намачкат сурата...\nА путинските тролове тук нека обясняват колко е велик ХАХАХА.\nПреговорите завършиха на практика безрезултатно. Единствено бяха спрени санкциите срещу Северен поток 2 и Байдън декларира, че няма да допусне разполагане на американски военни бази в Украйна.\nДо коментар #14 от "Виталия Ражнатович":\nИ първо твоето канче,кухавелник.\nРусия ще се разпадне като Съветския Съюз, ако се стигне до сериозна конфронтация със запада.\nЗа мен е чест, че ми отговаряш в мъжки род😂. Много се объркват от доста отдавна. Нямам кифленски маниери. ГЕН!!!\nне си добре.Болно съзнание\nмечти, мечти. Мечтите са ти безплатни, радвай им се, но няма да си жив да видиш разпада. Ха, ха, хаааааааа......\n22 А оставете\nГо този побъркания. Тотално игнориране на психично болните като него. То бива, то може, но този е куку и половина🇺🇸🧠🐽🐖🐷🤯🤪☠💣\nПреговорите завършиха с тотално клякане на гнома , товарищ !! Ама вие още не вдявате от много "размисли" за оръжия и бази , глупости на търкалета !! А проспивате важното ! Путин ОТМЕНИ МОНОПОЛА НА ГАЗПРОМ !!!! Нещо , което отказваше да направи откакто е на власт !! И което е пълен провал за плановете му за контрол на единствения останал лост за влияние в Европа !! И въобще не става въпрос за Роснефт , макар че и той е на практика чужда компания с почти 50% чужда собственост и не плаща и една стотна от данъците , които плаща Газпром !! Отпадна последния останал държавен монопол останал в Раша , обаче има и по-лошо ! Сега ВСЯКА компания може да купи газ на границата на Раша и да го изнесе откъдето си иска и да го препродаде на когото си иска !! Само гледайте какво ще стане догодина !\nАбе тоя тъпак Путин що ли не ти се обади да те пита какво да прави.Голяма грешка е допуснал.\nТук не война за патриотизъм а за власт. Кремъл е наднациоална организация / корпорация със централен офис в Москва и това няма нищо общо с руския народ. За сега знаем че Путин и Тръмп са в един клуб срещу Байдън президентът корпорация Вашингтон - Вашингтон не са Американските щати , които са с Тръмп. Интересното е в момента България с кой ще се захване? Защото ако тръгнем с Вашингтон ще останем част от ЕС, ако изберем Путин има вероятност да излезем от ЕС и бъдем суверенна територия без пандемии, задължителни ваксини, без фашистки сертификати и ограничения.\n500 лет уже мечтаете\nЗнаток российских дел ?\nТози кондом къде та е изплискало на пода,.дали знае че е създало такова продажно атлантическо псе? Както си е подкарал, едва ли ще те бъде (физически) до пролетта. Да не се окаже релсата на вратлето на псето обслужващо фащ.антлето? Магариите ти фъш.киен кравар,ще ги плаща Алцхаймер.а бидон я.


Децата – в изолатор! – Мрежа на учителите новатори\nМинистърът на образованието предложил за наказание директорката на РУО Перник.\nЗащото допуснала в едно Пернишко училище да се провежда обучение на 10-годишни ученици срещу сексуалното насилие. В програмата, видите ли, експертите били включили дори познания на подрастващите за половите различия у хората. Не! Няма грешка! Министърът не е предложил директорката на РУО за награда. Нито е подкрепил програмата и разпространението ѝ във всички училища в страната. Не! Чисто и просто се е уплашил от гласовитостта на неколцина псевдо-морализатори и естествено от всепроникващото меродавното мнение на „Светлината на Иисус“.\nИсус и Ванга са предостатъчни за всяка ситуация! За оправдание на грешките и трагедиите, които биха могли да бъдат предотвратени! За изчистването на съвестта на обществото за нарастващия брой малолетни майки и изоставени деца. За натиканите в дън земи тилилейски хора с интелектуални и физически затруднения! Важното е обществото да си избира правилно “враговете” и енергията му да е насочена към обречени и безсмислени битки.


За да изберете мивка за баня, трябва да се запознаете с нейната класификация. Разграничете мивките по метода на монтаж, форма, материали, размери и други параметри..\nКласификация на мивките по вид инсталация\nИма четири основни варианта:\nТова е най-често срещаният тип. Конзолите са прикрепени към стената, върху която е фиксирана купата на мивката. Под купата може да се монтира пиедестал. Мивката може да бъде закрепена и с конзоли.\nТози тип мивка ще помогне да се организира допълнително място за съхранение на необходимите неща и надеждно ще скрие окабеляването. Купата за мивка се нарязва на плота, плота или конзолата. Освен това, може да има два начина за рязане – краищата на купата се изравняват с плота на масата или отстрани, когато купата леко стърчи..\nВграденият има редица предимства пред останалите опции за закрепване на купата на мивката:\nвъзможността за необичайни интериорни решения, нестандартен дизайн;\nпрост метод за монтаж и закрепване, а шкафът за монтаж може да бъде закупен или направен на ръка;\nорганизация на допълнително пространство за съхранение, по-рационално използване на пространството;\nцената на ипотечните модели е по-ниска от подобни фактури.\nМонтажът се извършва на „крака“, където е скрита очната линия. Самият „крак“ може да бъде наполовина отворен – от страната, обърната към стената, и в този случай това е вече полу-пиедестал.\nНапоследък са популярни мивки за купа, които могат да имат различни форми, от топка до куб. Те са монтирани на плота.\nКласификация на черупките по материали\nИзборът на материал за мивката за баня е много широк. Това са не само обичайните порцелан и фаянс, но и редки, оригинални опции като дърво или стъкло. Разбира се, качеството на материалите влияе пряко върху експлоатационните свойства на мивката, така че ще ги разгледаме по-подробно..\nНай-често срещаните материали за черупки. Те се различават по ниската си цена, дълъг експлоатационен живот, лесна поддръжка и екологичност. Доста съществен недостатък на фаянса е порьозността, поради което по време на производството на мивки те са остъклени, така че замърсяванията да не се запушват в порите, което е почти невъзможно да се измие. Порцелановите мивки нямат този недостатък, но имат по-висока цена. И мивките от порцелан, керамика и керамика са тежки и в същото време доста крехки, което изисква усилено закопчаване и внимателно боравене..\nПо своите качества мивка, изработена от изкуствен камък, надминава аналозите, изработени от естествен материал. Естественият камък е доста крехък и много тежък, освен това продуктите от него трябва да се правят на ръка, което ги прави скъпи.\nИзкуственият камък се състои от полимер и естествен материал, който го запълва. Добавянето на пигменти позволява почти всеки цвят. Производството на черупки се извършва чрез инжектиране и формоване, което намалява цената на крайния продукт. Такива мивки са много по-леки от продуктите, изработени от естествен камък, много по-здрави, по-лесни за грижа, не се страхуват от температурни крайности и действие на агресивни химикали.\nПредимства на мивките от изкуствен камък:\nЦената е много по-ниска от тази на естествените колеги, докато външно те са почти неразличими.\nПовърхността на мивката е идеално равна, което е много трудно да се постигне при използване на естествен камък.\nНиската порьозност помага на мивката да остане чиста за дълго време и я прави лесна за почистване. Порьозността на естествения камък е много по-висока, което означава, че мивката от него ще трябва да се измива старателно почти всеки ден..\nИзкуственият камък е хигиеничен материал, който не задържа влагата.\nАко върху мивката се развие чип, той може да се маскира със специални средства..\nМивка, изработена от изкуствен камък, няма да загуби своята производителност и външен вид за много дълго време, няколко десетилетия.\nОт всички видове мивки за баня тази е най-необичайната и дори предизвиква известна загриженост. Стъклото е крехък материал, който се разпада на остри фрагменти, така че на пръв поглед изглежда доста неподходящ за използване в банята.\nНо всъщност за производството на стъклени мивки, закаленото стъкло с увеличена дебелина (най-малко 15 мм) се използва по специален начин. Освен това по време на производството на такова стъкло към него се добавят добавки, които увеличават механичната якост. Такава мивка не се страхува от случайни удари и може да служи десетилетия. Моделите от стъкло обикновено са настолни, а не стенни.\nУстойчивостта на механични натоварвания не е по-ниска от тази на стандартните модели от фаянс, а външният вид е много по-привлекателен.\nНе се страхуват от температурни промени.\nПоради прозрачността те не претрупват пространството в банята, сякаш “разтваряне” в него.\nДори голям умивалник изглежда много по-малък от действителния му размер поради свойствата на стъклото.\nВъншният вид не се променя, когато е изложен на тежки химикали или почистващи препарати.\nБезопасен за използване, тъй като външните ръбове на мивката са шлифовани и ако мивката се счупи, се образуват малки и не-остри фрагменти.\nСтъклените мивки са леки за лесна инсталация.\nСтъклото също има недостатъци. Стъклото е замърсен материал, мивката ще трябва постоянно да се мие и почиства. В допълнение, почистващите препарати ще трябва да бъдат избрани много внимателно: наличието на абразиви в тях може да съсипе външния вид на мивката..\nДруг необичаен материал за мивки за баня е дърво. Дървената мивка изглежда наистина много необичайно и е в състояние да превърне обикновена баня в шедьовър на дизайнерското изкуство.\nМивки, изработени от дърво, са особено подходящи за еко стил, както и за някои други интериорни тенденции. Оперативните му предимства не са по-ниски от тези на фаянс: дървото се обработва по специален начин, така че да не абсорбира вода и мръсотия. Дървените мивки обаче имат съществен недостатък: те са много скъпи..\nДокато металните мивки отдавна са познати в кухните, те все още са екзотични в баните. Те се монтират рядко, металните мивки са подходящи главно за модерни стилове, като високотехнологичен или минимализъм. Ако като метал се използва мед, мивката може да се използва в таванско помещение, страна и някои други дизайни на баня, но тя е много по-скъпа от неръждаемата стомана..\nГрижата за метална мивка е проста, основното е да не я надраскате, не използвайте абразиви и подложки за почистване на тел и не забравяйте да я избършете след употреба, в противен случай петна остават.\nТова е много красив и издръжлив материал, който изисква внимателно боравене. Мраморната мивка изглежда луксозна и е подходяща както за класически интериор, така и за интериори в стила рококо и барок. Има два основни недостатъка: мръсотията бързо се натрупва в порите от мрамор и се влошава от агресивни почистващи препарати. Освен това е скъп вариант..\nКласификация на черупките по форма\nКогато избирате мивка за баня, нейната форма е от голямо значение. В допълнение към традиционните правоъгълни купи със заоблени ръбове, има голямо разнообразие от възможности, които да отговарят на всички вкусове. Мивки са:\nНезависимо от формата на мивката, краищата й обикновено са заоблени за безопасност и лесна употреба. Класическата правоъгълна мивка е най-достъпната и често срещана опция. Ще бъде подходящо както в просторна, така и в малка баня. По-добре е да оборудвате много малки стаи с ъглови мивки..\nМивки с пиедестали\nМивката се поставя отгоре на шкафа и се прикрепя към стената с помощта на монтажните отвори. Ако те отсъстват, тогава е необходимо да фиксирате мивката към стената с помощта на лепило за монтиране на силиконова основа. Тухленият камък може да бъде окачен или да стои директно на пода.\nПредимства на инсталирането на мивка върху бордюра: в малки помещения тя ви позволява да оборудвате място за съхранение, без да заемате допълнително пространство; вътрешното пълнене на шкафа може да се извърши по различни начини, може да бъде както рафтове, така и чекмеджета или кошници.\nОт всички видове мивки за баня, трябва да обърнете специално внимание на ъглови опции. Те могат да бъдат от два различни типа: окачени или вразен. По правило ъглови мивки са с малки размери, освен това те се инсталират на място, което обикновено се оставя неизползвано или което е трудно да се използва по друг начин.\nЪгловата мивка позволява да се спести място в банята, което, както знаете, не може да бъде много.\nОсвен реална икономия на пространство, ъгловата мивка дава и визуално разширяване на помещението, тъй като заема много по-малко място от стандартната версия..\nЪглова мивка може да бъде поставена в стая от всякакъв стил, просто трябва да изберете подходящия материал както за самата мивка, така и за смесителя за нея, както и за шкафа, ако е предвиден.\nМатериалът на ъглови мивки за баня може да бъде всичко, но най-често се използват фаянс и порцелан..\nЪгловите мивки се отличават от вида на пиедестала:\nотворен (тръбите трябва да се маскират допълнително),\n„лале“ (най-популярният тип триъгълни черупки, тръбите са скрити в „крак“ под мивката),\nкупа (мивката е инсталирана на шкафа).\nСъвети за избор на мивка за баня\nМивката трябва да съответства на стила на останалата част от банята, включително водопровод.\nНеобходим е отвор за преливане, в противен случай са възможни неприятни последици по време на работа, по-специално наводняване;\nОтворите за кранове на мивката трябва да са на удобно място. Възможно е смесителят да не е прикрепен към мивката, а към стената.\nАко банята е голяма, когато избирате мивка за баня, обърнете внимание на “двойно” модел.\nНеобходимо е да се обърне внимание на качеството на боядисаните части на конструкцията: те не трябва да имат ивици, ивици.\nКачеството на фитингите е показател за качеството на целия продукт. Колкото по-висок е, толкова по-дълго, като правило, артикулът ще ви служи, без да променя външния си вид..\nС цялото разнообразие от модели мивки, материали и форми фаянсовите изделия са най-популярни, тъй като по отношение на съотношението цена-качество те нямат равни. На второ място са изкуствен и естествен камък, зад тях са черупки, изработени от композит, стъкло, метал.\nБаня 20 невероятни бани, които ще разсеят зимния гняв