Lomamatka on riskialtis sijoitus - Taloustaito.fi\nTaina Latvala 08.08.2019\nOn heinäkuinen ilta Napolissa. Kello tikittää kohti kahdeksaa, suomalainen nainen istuu ravintolan terassilla lierihattu päässä. Mies tutkailee ruokalistaa naista vastapäätä. He ovat äskettäin saapuneet junalla Roomasta Napoliin ja vieneet matkatavarat majapaikkaansa. Ensivaikutelma kaupungista on kaoottinen, kaduilla vallitsee levoton tunnelma. Napoli hurisee kuin epäkunnossa oleva pesukone, joka ei voi lakata linkoamasta.\nRavintola sijaitsee pienen kadun varrella, mutta terassia ei voi parhaalla tahdollakaan kutsua rauhalliseksi. Selän takaa rämistää skootteri, parin minuutin päästä toinen. Liikenteen melu on niin häiritsevä, että tekisi mieli painaa kädet korville. Autot tööttäilevät vihaisina toisilleen.\n”Tuntuu kuin tällä kaupungilla olisi jatkuvasti jokin hätänä”, mies sanoo.\nNainen on samaa mieltä.\nTässä 3,7 miljoonan asukkaan melukylässä on nyt vietettävä lähestulkoon neljä päivää. Mutta nainen ei ole huolissaan päivistä vaan öistä. Bed and breakfast -majapaikassa sijaitseva huone ei ole niin hiljainen kuin nainen toivoi. Saako hän, oman elämänsä prinsessa, nukuttua Napolin vanhassa kaupungissa?\nSänkyyn mennessään nainen työntää tulpat korviinsa ja asettelee niiden päälle vielä kuulokkeet. Jopa niiden alta hän on kuulevinaan moottorien mörinää.\nOn tunnustettava karvas pettymys. Nainen ei pidä Napolista, ja mieskin laskee päiviä kotiin paluuseen. Mies ehdottaa, että he lähtisivät Napolista suunniteltua aikaisemmin ja matkustaisivat viimeiseksi yöksi takaisin Roomaan.\nNäin he eivät kuitenkaan tee. On turha maksaa ylimääräisestä hotellihuoneesta. Sitä paitsi majapaikka Napolissa on osoittautunut ihan viihtyisäksi. Illalla on mukava vetäytyä oman huoneen rauhaan ja katsoa Netflixistä pari jaksoa New Girl -sarjaa. (Mies kertoi lukeneensa netistä, ettei pariskuntienkaan kannattanut kuljeskella kaupungin syrjäkaduilla yhdeksän jälkeen illalla.)\nVaikka nainen nukkuu Napolissa yllättävän makoisia unia, hän ei voi lakata ajattelemasta, miten paljon rahaa reissu nielaisi. Miksi he eivät vain jääneet Roomaan koko loman ajaksi? Miksi!\nEhkä tässä vaiheessa olette jo arvanneet, että minä olen tuo nainen.\nNapolissa ymmärsin, että lomamatkoihin kohdistuu usein epärealistisen suuria odotuksia. Tuskin mikään matkakohde pystyy täydellisesti vastaamaan kaikkiin niihin romanttis-idyllisiin toiveisiin, joita elämyksennälkäinen suomalaisturisti on mielessään kehitellyt, rämpiessään karvahupputakissaan halki pitkän kylmän talven.\nVieraaseen kaupunkiin matkustaminen on aina riskin ottamista. Matka ulkomaille on ennustamaton seikkailu, jossa vaaditaan sopeutumiskykyä ja jonkin verran myös rohkeutta. Vanhan sananlaskun mukaan ei pidä ”ostaa sikaa säkissä” – mutta juuri niin on tehtävä, jos haluaa kokea elämässään jotakin uutta ja ihmeellistä.\nOn tietysti mahdollista matkustaa aina samaan paikkaan. Varata huone tutusta hotellista, tilata samasta ravintolasta aina tietty ateria: annos numero yhdeksän, mozzarellapitsa. Kaikki on niin tuttua ja turvallista, että voisi melkein nukahtaa istualleen.\nYksi vaihtoehto on olla matkustamatta lainkaan. Se on myös erittäin ilmastoystävällinen valinta.\nMikäli kuitenkin haluaa toisinaan lähteä reissuun, on hyvä perehtyä matkakohteisiin etkäteen. Kannattaa lukea tietoa netistä ja matkaoppaista, kysyä suosituksia ystäviltä ja tuttavilta.\nMe emme tehneet niin.\nTavallaan olen nyt iloinen, että Napoli on nähty. Minun ei enää koskaan tarvitse mennä sinne takaisin. Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, etteikö joku toinen voisi rakastua kaupunkiin ikiajoiksi. Uskon, että esimerkiksi kirjailija Elena Ferranten Napoli-sarjan faneille kaupunki olisi elämys. Ja onhan Napolissa oma mystinen viehätysvoimansa, kapeat kiireiset kujansa, rujot, rapistuneet talonsa, graffitit seinillä, kalakauppiaat kadun varressa, synkän näköiset kirkot joissa voi hetken levähtää, innokkaat myyjät joiden mielestä jokainen kokeilemani vaate oli ”bella, bella!”\nJa tietysti myös meri, joka on kaikkialla maailmassa aina yhtä upea.\nVarmistus robottien varalta: Mitä onkaan neljä ynnä kahdeksan?\nTiedättekö sen hiostavan tunteen, kun sähköpostiin kilahtaa puhelinlasku? Tai kun eteisen lattialla odottaa perinteiseen tyyliin pari valkoista kirjekuorta.Tunnetun sanonnan mukaan raha rauhoittaa. Se on ihan totta, mutta sen sijaan raha-asiat eivät rauhoita, ainakaan minua. Päinvastoin.\nToivoisinkin ihmisten muistavan, että korona-ajan varotoimet turvaväleistä, hygieniasta ja maskeista koskevat myös joulupukkia, hänen alamaisiaan ja näiden kätyreitä. Niin tärkeää lahjaa ei nimittäin olekaan, että sen vuoksi kannattaisi vaarantaa oma tai jonkun muun terveys.\n”Me ollaan tehty kovasti töitä”, mies sanoi. ”Me ollaan opiskeltu, suoritettu korkeakoulututkinnot ja tehty uraa. Miksi me ei saatais asua kivalla alueella ja nauttia siitä?”\nKun asettelin muuttolaatikoihin vanhoja cd-levyjä, posliinikoristeita sekä pienen lasisen siilin, mielessäni kävi, onko minun välttämätöntä omistaa kaikki nämä esineet?\nOmistusasunto on siis tehnyt minut selvästi tietoisemmaksi rahankäytöstäni. Ehkäpä se ei ole niin paha asia. Voi olla hyödyllistäkin tutkailla välillä, mihin rahaa menee.\nTänä kesänä minä ja mieheni olemme keskustelleet raha-asioista enemmän kuin koskaan aiemmin suhteemme aikana.Yksi aihealue, jota olemme joutuneet käsittelemään, on niinkin seksikäs kuin asuntolainojen kilpailuttaminen.


Ihmissuhteet ja tasa-arvo: 1+1\nAviomies lisää vaimon kotitöitä seitsemällä tunnilla viikossa.\nTutkimus: Nalkutus toimii!\nlasketaankohan nalkutus myös naisten kotityö-saldoon? :|\nEniten vituttaa... kirjoitti...\n"Aamulehti.fi perustaa tietonsa Michiganin yliopistossa tehtyyn tutkimukseen."\nJoillekkin ihmisille tulee ilmeisesti yllätyksenä että Suomi ei ole yksi osavaltio Yhdysvalloissa.\nTästäkin asiasta on jauhettu useampaan otteeseen, mutta silti tietyt tahot autuaasti unohtavat vastaista todistavat tutkimukset... Edellisellä keskustelukerralla esille nousi mm. EU:n rahoittama tutkimus _pohjoismaissa_ joka osoitti että pariskunnissa miehillä on saman verran tai vähemmän vapaa-aikaa kuin naisilla! (Tutkimus oli rajoittunut nuorempaan sukupolveen)\nTeen itse kymmenentuntista työpäivää ja olen silti meidän perheessä se, joka siivoaa viikonloput ja kokkaa ja pyykkää viikolla. Toimistollamme siivoavat ainoastaan miehet, kun naispuolisilla sattuu olemaan "työt pahasti kesken" joka perjantai-iltapäivä...\nKulttuurien välillä on eroja, ja vaatii suunnatonta älyllistä epärehellisyyttä väittää, että amerikkalainen tutkimus kuvaa pohjoismaalaista arkea.\nJa muistin virkistykseksi, asiasta edellisellä kerralla:\n"Tutkimuksesta selviää, yllätys yllätys (sivulta 31), että ylivoimaisesti suurin ero vapaa-ajan määrässä on nuorilla sinkuilla. Toisin sanoen, nuorilla sinkkumiehillä on vapaa-aikaa noin 12 tuntia enemmän viikossa kuin nuorilla sinkkunaisilla."\n"Sivulta 27 selviää, että kokonaistyöajan ero on ylivoimaisesti suurimmillaan nuorten sinkkujen välillä. Nuoret sinkkunaiset tekevät 11 tuntia enemmän työtä kokonaisuudessaan kuin nuoret sinkkumiehet. Kun nuoristi sinkuista tulee nuori pari, yllätys yllätys, miehen kokonaistyömäätä onkin suurempi kuin naisella!"\n"Joillekkin ihmisille tulee ilmeisesti yllätyksenä että Suomi ei ole yksi osavaltio Yhdysvalloissa."\nAivan. Tämä tutkimus ei kerro kerta kaikkiaan yhtään mitään Suomen tilanteesta. Yhdysvalloissa tilanne on kokonaan toinen. Siellä on kotiäitejä ihan toisessa mittakaavassa kuin täällä, eikä siellä ole vastaavia hoitovapaita yms. kuin täällä.\n"Tutkimuksen mukaan jatkuvien kysymysten ja käskyjen virta aiheuttaa psyykkisen uupumuksen, joka jättää alttiiksi kaikelle suostuttelulle. Toisin sanoen, nalkutus väsyttää ihmisen siihen pisteeseen, ettei hän pysty vastustamaan käskyjä."\nEli nalkutus romauttaa miehen terveyden ja ajaa hänet aikaisin hautaan. Sitäkö tässä halutaan?\nEurooppalaisnuoret juovat saadakseen seksiä\neniten vituttaa...: "Joillekkin ihmisille tulee ilmeisesti yllätyksenä että Suomi ei ole yksi osavaltio Yhdysvalloissa."\nhahhah, aina on kelvannut jenkkitutkimukset kun niissä on todettu naisten etuoikeudet, virheet tai typeryys! :D tästä lähin siis pysytellään suomalaisissa tutkimuksissa molemmin puolin sukupuolten välistä kuilua, joohan?\n"Teen itse kymmenentuntista työpäivää ja olen silti meidän perheessä se, joka siivoaa viikonloput ja kokkaa ja pyykkää viikolla."\nminäkin olen tehnyt pahimmillaan 250 tuntia duunia kuussa, mutta ei ole mitään vapautuksia kotitöistä näkynyt.\njorma: "Tämä tutkimus ei kerro kerta kaikkiaan yhtään mitään Suomen tilanteesta. Yhdysvalloissa tilanne on kokonaan toinen. Siellä on kotiäitejä ihan toisessa mittakaavassa kuin täällä"\nkas kun tätä ei muuten tunnuta täällä muistavan.. esim vortacin mielestä naiset vaan shoppailevat päivät pitkät miestensä rahoilla (mikä edellyttää käytännössä amerikkalaistyyppistä kotirouvakulttuuria), mutta kukaan ei näytä olevan eri mieltä.\nnyt meni muuten pohja pois kaikilta väittämiltänne naisten eduilta!\n""Tutkimuksen mukaan jatkuvien kysymysten ja käskyjen virta aiheuttaa psyykkisen uupumuksen, joka jättää alttiiksi kaikelle suostuttelulle. Toisin sanoen, nalkutus väsyttää ihmisen siihen pisteeseen, ettei hän pysty vastustamaan käskyjä."\nEli nalkutus romauttaa miehen terveyden ja ajaa hänet aikaisin hautaan. Sitäkö tässä halutaan?"\nlue vaikka ensimmäiseksi itse se oma lainauksesi. missä siinä sanottiin mitään kuolemasta?\n"hahhah, aina on kelvannut jenkkitutkimukset kun niissä on todettu naisten etuoikeudet, virheet tai typeryys! :D tästä lähin siis pysytellään suomalaisissa tutkimuksissa molemmin puolin sukupuolten välistä kuilua, joohan?"\nNjoo, totta. Tietyissä asioissa tutkimukset voivat olla päteviä, mutta työkulttuurin suhteen eivät kyllä tosiaan ole.\nBiologisia ja psykologisia asioita käsittelevät tutkimukset ovat tosiaan kuitenkin hieman eri asia kuin kulttuurilliset. Tervettä järkeä voi soveltaa myös näissä jutuissa.\nJeps. Toisaalta akateemisen feminismin kyllästämässä sukupuolitutkimuksen ilmapiirissä ei pohjoismaissa taida olla samalla tavalla ei-feminististä ts. neutraalia tutkimusta kuin vaikkapa jenkeissä, missä ainakin näissä asioissa on myös epäortodoksiselle tutkimukselle mielestäni paremmin tilaa hengittää (ks. esim. Tulvan uusin numero!)\nMiksei tuo tutkimus muka pätisi?\nPäivänselvästi nalkutus nostaa laiskottelun hintaa, sillä tällöin on kuunneltava epämiellyttävää nalkutusta.\nEi pysytä, jos tutkimus on sellainen, että sillä on jotain merkitystä Suomenkin tilanteen arvioimisen kannalta. Tällä ei ollut.\n"esim vortacin mielestä naiset vaan shoppailevat päivät pitkät miestensä rahoilla (mikä edellyttää käytännössä amerikkalaistyyppistä kotirouvakulttuuria), mutta kukaan ei näytä olevan eri mieltä."\nMiksi pitäisi olla eri mieltä? Ei se edellytä amerikkalaistyyppistä kotirouvakulttuuria, ihan tavallinen suomalainen pirttihirmu riittää tähän. Ja niitähän tässä maassa piisaa.\n"lue vaikka ensimmäiseksi itse se oma lainauksesi. missä siinä sanottiin mitään kuolemasta?"\nPsyykkinen uupumus on tietenkin asia, joka asettaa ihmisen pahimmillaan hengenvaaraan. Pitäisi sinunkin nyt edes sen verran lääketiedettä tuntea, että ymmärtäiset mielialan vaikutuksen fyysiseen terveyteen.\njorma: ""esim vortacin mielestä naiset vaan shoppailevat päivät pitkät miestensä rahoilla (mikä edellyttää käytännössä amerikkalaistyyppistä kotirouvakulttuuria), mutta kukaan ei näytä olevan eri mieltä."\nMiksi pitäisi olla eri mieltä? Ei se edellytä amerikkalaistyyppistä kotirouvakulttuuria, ihan tavallinen suomalainen pirttihirmu riittää tähän. Ja niitähän tässä maassa piisaa."\nnäytä siis se suomalaistutkimus (tai edes tilasto) joka tukee tuota väitettä(si)? miten pääosin töissäkäyvät suomalaisnaiset voivat viettää päivät kavereineen (=myös suomalaisia työssäkäyviä naisia?) miehensä rahoilla shoppaillen? kuinka suuressa osassa suomalaisista pariskunnista edes on niin hyvätuloinen mies, että tämän rahoilla voisi kukaan päivät pitkät shoppailla? tuollainen väite ei siis kerro mitään suomalaisesta yhteiskunnasta - hyvä jos amerikkalaisestakaan.\n"Ei pysytä, jos tutkimus on sellainen, että sillä on jotain merkitystä Suomenkin tilanteen arvioimisen kannalta. "\nNo mikähän tässä tutkimuksessa on sellaista, joka tekee siitä Suomen kannalta irrelevantin? Mielestäni tutkimustulos vastaa odotuksia ja on myös helposti selitettävissä.\nSitäpaitsi, ei kai naiset nalkuttaisi, jos sillä tavalla ei saisi mitään aikaan?\nKyllä ainakin minä ja isäukkoni aikamme naistemme juputusta kuunneltuaan alamme toteuttamaan niitä ideoita. Toki kaikkea ei saa läpi, mutta kyllä esimerkiksi joku pieni remppahomma onnistuu, kun taas suuremmista asioista on turha yrittää nalkuttaa. Esimerkiksi jos isäukolle yrittää naputtaa kaljoittelusta, niin se on sama kuin käskisi lähteä lähimpään pubiin istumaan, se tekee pelkästä periaatteesta just päinvastoin.\n"No mikähän tässä tutkimuksessa on sellaista, joka tekee siitä Suomen kannalta irrelevantin?"\nSe, että Suomessa on omissa tutkimuksissa todettu kotitöiden jakaantuvan parisuhteissa tasan. Ja kotitöiksi laskettiin vain ns. naisten työt, eli miehet tekevät itse asiassa usein enemmän kotitöitä kuin naiset. Sinkkunaisten suurempi ahkeruus kotitöiden tekemisessä sinkkumiehiin nähden on merkityksetöntä. Yhdysvaltalaistutkimuksen tuloksia selittää se, että siellä monet naiset jäävät avioitumisen jälkeen kotiin pysyvästikin lapsia hoitamaan ja kotitöitä tekemään. Suomessa näin tapahtuu selvästi harvemmin.\n"Sitäpaitsi, ei kai naiset nalkuttaisi, jos sillä tavalla ei saisi mitään aikaan?"\nNalkutustutkimuksesta totesin vain se, että vaikka se tehoaisikin, se huonontaa parisuhteen laatua ja vie miehen aikaisin hautaan. Kovin suositeltavana sitä ei voi siis pitää.\n"pääosin töissäkäyvät suomalaisnaiset voivat viettää päivät kavereineen (=myös suomalaisia työssäkäyviä naisia?) miehensä rahoilla shoppaillen?"\nEi tarvitse viettää päiviä, riittää, että käyttää miehensä rahoja ostohalujensa tyydyttämiseen. Älä väitä, ettei tällaista muka Suomessa tapahdu.


Koneen Säätiöltä aaltolaisille lähes miljoona euroa | Aalto-yliopisto\nElokuvaohjaaja, professori Susanna Helken johtama kolmivuotinen projekti "Sovun ja repeämän kuvat" sai 280 630 euron rahoituksen.\nSusanna Helke, Timo Korhonen, Jouko Aaltonen ja Jussi Lehtomäki saivat Koneen Säätiöltä apurahan Sovun ja repeämän kuvat -hankkeelleen. Kuva: Riku Pihlanto / Koneen Säätiö.\nSuurimman summan Aalto-yliopistolle myönnetyistä apurahoista sai elokuvataiteen ja lavastustaiteen laitoksen professori Susanna Helke tutkimusryhmineen. Rahoitus myönnettiin Koneen Säätiön Jakautuuko Suomi? -ohjelmasta, jonka tavoitteena on lisätä ymmärrystä sosiaalisesta oikeudenmukaisuudesta ja eriarvoisuudesta sekä pureutua suomalaisen hyvinvointivaltion onnistumisen tai epäonnistumisen syihin. Näkökulmina ovat ympäristö, ikä, työllisyys, alueet ja asuminen.\n‒ Tutkimusryhmäämme kuuluu nimekkäitä elokuva- ja media-alan ammattilaisia. Hanke käynnistyy vuoden 2015 alussa, ja siihen tulee mukaan myös maisterinopintojaan suorittavia, tulevia dokumentaristeja. Kaiken kaikkiaan tämä on suuri kunnia suomalaisen dokumenttielokuvan tutkimukselle. Ja samalla mittava tunnustus koko alan tutkimukselle, kun sen nähdään olevan apurahajaossa samalla viivalla yhteiskuntatieteiden kanssa, Susanna Helke kertoo.\nSovun ja repeämän kuvat -hankkeessa kysytään, miten hyvinvointiyhteiskunnan murtumia voi oleellisella tavalla tehdä näkyväksi dokumentaarisen elokuvan keinoin. Hanke synnyttää paitsi yhteiskunnallista analyysia, myös sarjan elokuvia. Hanke toteutetaan useampivuotisena ajatushautomona, jossa seminaarit sekä talous- ja yhteiskuntatieteilijöiden vierailuluennot tukevat elokuvien valmistelua ja teoreettista ajattelua.\nProjektissa työskentelevät Helken lisäksi elokuvaohjaajat ja -tuottajat, taiteen tohtorit Jouko Aaltonen ja Timo Korhonen, toimittaja Hanna Nikkanen sekä kirjailija, toimittaja, elokuvaohjaaja Elina Hirvonen ja elokuvaohjaaja Jussi Lehtomäki. Hankkeen koordinaattorina toimii Kirsi Rinne.\nSovun ja repeämän kuvat from Koneen Säätiö on Vimeo.\nApurahaa rohkeille tieteen ja taiteen avauksille\nKoneen Säätiö myönsi aaltolaisille runsaasti myös muita apurahoja ja stipendejä, yhteensä 484 162 euroa.\nTutkimushankkeet | Apurahoja 3 kpl, 201 562 euroa\nTommi Himberg ja työryhmä, PhD, tutkijatohtori, 53 920 euroa:\nSocial eMotions - sosiaalisten tunteiden ja liikevuorovaikutuksen tutkimus tieteen ja tanssitaiteen keinoin.\nJ Matias Kivikangas, projektitutkija, 45 784 euroa:\nTiedostamattomat tunnepohjaiset arvostelmat äänestyskäyttäytymisen määrittäjänä.\nJyrki Sinkkilä ja työryhmä, arkkitehti, professori, 101 948 euroa:\nVihreä infrastruktuuri ja maisema: Avaus ekologisen ympäristösuunnittelun käytännön menetelmien ja kipupisteiden tutkimiseen ja ratkaisujen kehittämiseen laaja-alaisen yhteistyön kautta.\nTutkijastipendit | Apurahoja 10 kpl, 282 600 euroa\nJaana Marianne Ennari, FT kemisti, tutkija post doc, 6 kk, 15 600 euroa:\nSaunan käyttäminen nyky-yhteiskunnan kemikaali- ja hometaloympäristön aiheuttamien haittojen vähentämisessä.\nHeidi Marika Fast, teatteritaiteen maisteri, 3. vuosi, 12 kk, 27 600 euroa:\nSensibiliteetti ja laulu nykytaideprosessissa. Laulun lumovoimaan pohjautuvan taiteellisen menetelmän kehittäminen semiokapitalismin oloissa.\nJaana Kokko, taiteen maisteri, kauppatieteiden maisteri, 3. vuosi, 12 kk, 27 600 euroa:\nNykytaide maailmallisuuden tutkimisen muotona – Avauksia poliittisen ja yhteiskunnallisen ymmärtämiseen.\nSayani Majumdar (Bhattacharyya), Docent, Senior Research Scientist, 2. vuosi 12 kk, 42 000 euroa:\nReducing carbon footprint in ICT through energy efficient and greener technology solutions.\nDavid Munoz Alcantara, Doctor of Arts Candidate, MA., 2. vuosi, 12 kk, 27 600 euroa:\nNomad Agency-Archive of Emergent Studies /NAES Art as an Agenda, -envisioning places for synergy.\nVille-Pekka Sorsa, PhD, dosentti, yliopistonlehtori (ma.), 12 kk, 42 000 euroa:\nOnko yritysten yhteiskuntavastuu hyväksi demokratialle?\nLeena Marja Valkeapää, taiteen tohtori, post doc, 12 kk, 31 200 euroa:\nTaiteellinen kulttuurintutkimus Käsivarren Lapissa.\nAnnu Wilenius, kuvataiteilija, kuraattori, 4. vuosi, 6 kk, 13 800 euroa:\nVäitöskirjan Nomadic Science Fiction: Experiencing Diversity and Alterity through Urbanizing Mongolia viimeistelyyn.


(engl. budo). Budo-lajeihin kuuluvat ainoastaan japanilaiset taistelutaidot kuten karate, judo, aikido, kendo (miekkailu) ja kyudo (jousiammunta). Budo-lajeja eivät siis ole taistelutaidot kuten israelilainen krav maga, ranskalainen savate, thaimaalainen muay thai tai kiinalainen tai chi chuan, vaikka näin joskus virheellisesti luullaan.\nBudo-lajeihin samoin kuin kiinalaisiin taistelutaitoihin kuuluu läheisesti käsitys meridiaaneja pitkin kulkevasta elämänvoimasta. Elämänvoimasta käytetään japanilaista nimitystä ki tai kiinalaista nimitystä chi. Kin katsotaan virtaavan alavatsassa sijaitsevasta pisteestä eli harasta. Näissä taistelutaidoissa korostetaankin usein lantion käyttöä liikkeitä suoritettaessa.\nKoska minkäänlaisen vitalistisen elämänenergian olemassaolosta ei ole todisteita, on todennäköistä, että itseasiassa lantion alueen merkitys ihmiskehon voimantuotossa ja hallinnassa on johtanut näkemykseen alavatsasta elämänvoiman lähteenä. Lantion merkitys on nimittäin havaittu myös länsimaisessa nyrkkeilyssä, painissa, amerikkalaisessa jalkapallossa tai itseasiassa melkein kaikissa urheilulajeissa.\nJoskus myös lautojen, pesäpallomailojen, tiilien, betonilaattojen tms. murskaamisessa uskotaan olevan kyse kin käytöstä. Mutta ilmeisestikään murskaamisessa ei ole kyse mistään, mitä ei voisi selittää fysikaalisesti. Yhteenvetäen voidaan siis sanoa, että ki- tai chi -teoriat ovat taistelutaitojenkin yhteydessä täysin tarpeettomia.


Kuntabongari: kesäkuuta 2012\n453. Varsinaista Satakuntaa\nKesäkuinen autoajelu tiistaina 5.6.2012 klo 8:30 - 24:00 reitillä;\n- Helsingistä moottoritietä Turkuun ja Turun ohitustielle E18\n- VAHTO - Nousiainen\n- KARJALAN kirkonkylä Mynämäellä\n- Männäisten ruukki Uudenkaupungin Kalannissa\n- Rauma - Pori - Kokemäki\n- Euran ja Säkylän laaja vesimaisema Pyhäjärvi\n- Pöytyä - Halikko - Helsinki.\nTurun ohitustieltä (E18) käännyimme autolla pohjoiseen suuntaan "Rusko Vahto". Ylitimme Ruskonjoen, jota tie myötäili kymmenen kilometrin matkan, mutta joki piilotteli idässä metsikköjen takana.\n(Vahdon entinen nimi on Puurusko, ja se on v. 2009 liitetty takaisin emopitäjäänsä Ruskoon.)\nNautimme avarasta viljavasta varsinaissuomalaisesta maalaismaisemasta kesäauringossa. Lännessä autotietä seurasi punertavapäällysteinen pyöräily- ja kävelytie - etäällä pellon puolella. Olisipa ollut hyvä kävelläkin Turusta Vahtoon, kuten ennen suunnittelin.\nVahdon keltainen länsitornillinen puukirkko (Engström 1803) tuli näkyvästi vastaan heti tien oikealla laidalla. Sen ympärillä oli tiivis pieni kirkonkylä palveluineen, paljolti nauhakylänä maantien varressa. Vanhentunut opaskartta kirkon luona kertoi mitä palveluita oli ollut joitakin vuosia sitten.\nLänteen vei tienpätkä ohi kunnantalon koululle ja koulurakennuksiin kätkeytyneelle kirjastolle. Koulua kunnostettiin, tietä remontoitiin.\nMaantien länsipuolella piti seurata postin ja pankin, itäpuolella kahden kaupan ja toisen pankin. Jäljellä oli enää K-Ekstra, joka hoiti myös postipalvelut. Toisen kaupan paikalla kampaamo, mutta postitalo ja pankit suljettu.\nPuinen viljamakasiini kirkon vieressä toimi kotiseutumuseona, avoinna kesäsunnuntaisin klo 11-13, kuten muissakin kunnissa. Kylänraitilla kirkon ja Nousiaisten tienristeyksen välissä pyöräili ja käveli muutama aikuinen ja lapsi meidän kahden turistin lisäksi, ohi ruokakaupan ja suljettujen liikkeiden.\nVahto osoittautui miellyttävän rauhalliseksi pieneksi kirkonkyläksi, josta jatkoimme kello 11:n aikaan länteen Nousiaisten suuntaan. Muistelin Finnairin lentokapteeneja Pyy, Kurki ja Nousiainen.\nNousiaisten vanhastaan tuttu, keskiaikainen, persoonallisen muotoinen kirkko näkyi tielle pellon ja joen eteläpuolella. Houkutteleva kävelytie ja valkoinen kävelysilta yli joen, mutta jatkoimme pysähtymättä. Käännyimme E8-tielle kohti pohjoista.\nMynämäen kirkon harjakatto kohosi mahtavana yli puiden, kaukana jossain 8-tien länsipuolella. Käännyimme kuitenkin koilliseen päämääränämme entisen Karjalan pitäjän kirkonkylä. Ajoimme ensin 6 km koilliseen Yläneen ja Säkylän Pyhäjärven eteläpään suuntaan, sitten 15 km mutkineen pohjoiseen.\nKARJALAN kirkonkylä uinui metsän pimennossa. Arkipäiväisia palveluita oli tarjolla pyöreä nolla, mutta ehkäpä pyhiksi kirkko, hautausmaa ja museo.\nKarjalan keltainen, uusgoottilainen, länsitornillinen pitkäkirkko tuli vastaan tien varressa eteläpuolella, kunhan risteyksessä olimme kääntyneet länteen Laitilan suuntaan. Opastaulu kertoi faktoja: suunnittelija Chiewitz, vuodelta 1869. Kirkon asehuoneessa kirkkomuseo, mutta ovi ei ollut auki. Tien pohjoispuolella kolme kirkkoon liittyvää punamultaista tallia, joista yhden ovi oli auki jonkun juuri käydessä sisällä.\nKirkkoa ympäröi vanha hautausmaa. 1970-luvun Kauhu- ja Shokki-sarjakuvat tulivat mieleen: entäpä jos jostain hautakivestä löytyisi oma nimeni vuosilukuineen? Yksi nariseva rautaportti avautui myös etelään synkkään metsään, viemättä näennäisesti minnekään, vaikkakin jostain tuntui kuuluvan näkymättömän puron solinaa. Kartan mukaan metsässä virtasikin jokin Laajoen alkuhaara.\nLänsipuolella pienellä mäellä kohosi punamullan-värinen lainamakasiini vuodelta 1891, Se oli sisustettu kotiseutumuseoksi 1976. Auki ehkäpä kesäsunnuntaisin klo 11-13.\nJatkoimme maantietä luoteeseen kohti Laitilaa. Karjalankylä asuintaloineen ohitettiin melkein huomaamatta. Sieltä Laitilan Katinhäntään johtikin vähän huonompi soratie.\nLaitilan kanalakaupungin sivuutimme Eurasta tulevaa valtatietä ja ajoimme suoraan yli 8-tien kaakkoon kohti Uuttakaupunkia ja siihen liitettyä Kalantia. Kalannin kirkonkylässä käännyimme pohjoiseen kohti Pyhärantaa.\nMÄNNÄINEN. Männäisten ruukkikylä oli odottamaton yllätys Kalannin pohjoispuolella, vain kilometrin päässä keskiaikaiselta kirkolta. Koski, pato, vanha puusilta, mylly, teollisuusrakennuksia.\nValtava valkeaksi rapattu punatiilinen halli rautaisine koristeliitoksineen seinissä. Rappaus rapisi ja tiilenpäät tulivat paikoitellen esiin. Läheisissä tallirakennuksissa näkyi liikkuvan yksi tai useampi työntekijä ja autoja oli pysäköity kentälle muitakin kuin meidän turistien.\nKävelimme länteen kapealle puiselle sillalle, jolla tuli vastaan useampia autoja, ainoalla kaistalla. Painorajoitus 8 tonnia / 13 tonnia. Useita vesiväyliä etelästä pohjoiseen, kuivia ja virtaavia. Koski pauhasi ennen patoa etelässä. Sirppujoki virtasi pohjoiseen.\nVanhoista kirjoista löytyi tietoa Männäisistä: Ruukki vuodesta 1741. Oluttehdas. Meijeri. Mylly. Kalkkihuone. Välinevarasto... Paljon rakennuksia.\nMietin kuvakirjaa tai artikkelisarjaa vanhoista teollisuusmiljöistä? Ehkä sellaisenaan kiinnostaisi liian harvoja ostajia. Mutta oikein hienot kuvataustat olisi saatavilla, jos vaikka joku julkkis muuttaisi Männäisiin... ja lehti kertoisi.\nJatkoimme ajoa luoteeseen ja pohjoiseen kohti Pyhärantaa. Hylkäsimme tienhaarassa poikkeamisen Pyhämaan entiseen saaripitäjään katsomaan vanhaa Uhrikirkkoa.\nPYHÄRANNAN kirkonkylään tultaessa vasemmalla lännessä näkyi muiden talojen ja puiden yläpuolelle kohoava "erikoinen kirkko", tai tekiköhän omaperäinen kivinen torni vaikutuksen?\nLähemmäs ajettua löytyi mäeltä tuotteliaan Josef Stenbäckin ties monesko uusgoottilainen luomus, tämä vuodelta 1909. Ehkäpä komea kivikirkko piristi vanhempien puukirkkojen jälkeen, kuten Helsingin Ateneumissa oli ennen Kiasman perustamista piristävää siirtyä vanhan taiteen läpikävelyn jälkeen ylimmän kerroksen raikkaan nykytaiteen keskelle.\nPyhärannan kirkon seinät muodostuivat suurista harmaista kivilohkareista. Läntisessä kellotornissa oli persoonallisia, kaarevia ja pyöreitä muotoja sekä raikasta punaista väriä.\nHautausmaa ympäröi mäellä kohoavaa kirkkoa ja sen länsipuolen maisemaan kuului meri, sen verran kuin korkean pensasaidan oksien läpi pääsi näkemään. Rantaan oli vielä välimatkaa eikä sinne näyttänyt vievän polkua.\nTiekirkon ovi oli lukitsematon, Sisältä löytyi varsin tavallinen kivikirkon halli, puupenkkien rivit ristin muodossa eri sivuilta kohti ristikeskustaa. Ilmari Heinosen alttaritaulu 'Kristus ristillä' (1935)\noli kovin hämärä, tarkoituksella taikka tummunut? Ristillä ryöväreiden joukossa siinä oltiin. Vieraskirjassa taisin olla päivän ensimmäinen kirjautunut kävijä, mutta joka päivälle jokunen nimi.\nPyhärannan kirkonkylä ei tuntunut toiveitteni mukaisesti avautuvan merenrantaan. Veipä merta kohti joitakin teitä, leirintäalueilleko vain? Keskustassa ei myöskään näkynyt yhtään kaivattua pizzeriaa tai kahvilaa, ruokakauppa vain.\nSanttion kalastajakylä tuli vastaan, kun jatkoimme 5 km pohjoiseen. Pieniä nimiviitallisia teitä johti kohti rantaa. Jokin tie päättyi kesäsiirtolan tapaiseen kiinteistöön. Jatkoimme viereistä tietä ja päädyimme laitureiden luo, laiva- ja venerantaan.\nMeri avautui eteen mukavasti. Tuulia haisteli jo ennestään pitkäksi aikaa pohjoisemman puisen ja täyden venelaiturin juurelle seisoskelemaan jäänyt vanha mies. Eteläpuolella oli leveämpi kivilaituri, isommille vierailijoille, muutama vene senkin kyljessä, yksi vene täynnä styrox-möhkäleitä. Ilmoitustaululla mainosti Sale-kauppa, muttei yksikään kaivattu kahvila tai ravintola.\nJatkoimme rantatietä pohjoiseen kohti Raumaa. Päätie pysyi etäällä merestä, rantaa kohti lähti vain lukuisia pikkuteitä. Rihtniemen kalastajakylä olisi ollut houkutteleva, mutta emme poikenneet niemelle.\nRauman alueella, kaupungin eteläpuolella, mainostettiin Unajan kulttuurimaisemaa. Ajoimme läpi mukiinmenevän, taloiltaan kirjavahkon, 5-kilometrisen kylänraitin, joka jatkui pohjoiseen kohti kaupunkialuetta.\nRaumalla auto pysäköitiin tunniksi Kanaalin varteen matkatoimistojen ja "Kylpijät"-veistoksen kohdalle. Aika kului ruokailuun ja kävelykierrokseen vanhassakaupungissa, joka yllätti yhä upeudellaan. Pieni turistiseurue maleksi valokuvaamassa. Kissa istui keskellä katua, jonka keskellä mukulakiveä ja reunoilla jaloille ystävällisempää nupukiveä.\nSeurailin kapeaa ojaa, kanaalia, itään, Satakunnantien yli, puistoon, jota koristaa veistos "Punaiset portaat", jostakin tehtaasta kaiketi paikalle siirretty ja uudelleen maalattu. Rappuset päättyvät tyhjyyteen, nousu sallittu omalla vastuulla, alapäässä lukittu portti pidättelemässä perheen pienimpiä.\nVanhan kirkon raunioiden sisällä tuli taas käytyä. Luostarikirkon edessä munkkiveljen patsas, enpä muistanut.\nRauman "Critical Mass" -pyöräretki lähti kauppatorilta klo 15 kymmenkunnan osanottajan vahvuudella kohti itää.\nElokuvateatteri Iso-Hannun kahdessa salissa oli näytöksiä noin klo 16, 18 ja 20, viittä eri filmiä, koska Prometheuksesta oli kaksi näytöstä, eri saleissa eri aikaan.\nMatkalla Raumalta Poriin (8-tietä) ohitettiin Eurajoen kirkonkylä vierestä ja Luvia kauempaa.\nPorissa tehtiin havaintoja parista antikvariaatista ja kolmannesta, jossa oli enemmän posliinia ja "antiikkitavaraa" kuolinpesistä sekä kiinteistönvälitys yhdessä samassa liikehuoneistossa, Uusi-Koivistonkadulla, kaakossa. Valikoimassa kaksi suurta kuvateosta, jotka luetteloivat Warner Brothersin ja MGM - Metro-Goldwyn-Mayerin elokuvatuotannot vuosi vuodelta valokuvin ja tekstein, yhtiöiden alusta 1980-luvulle asti.\nPorin kauppatorin laidalla on modernien 7-kerroksisten asuintalojen lisäksi veistos, jossa vahanukke-nainen istuu puistonpenkillä. Ohikulkijat ovat varustaneet häntä puoliksi syödyillä ja juoduilla pikaruoilla sekä yksinäistä naista ehkä lohduttavalla "Hylättyjen vaimojen kerhon" dvd-levyllä tai vähintäänkin sen kotelolla.\nEngelin uusklassinen vanha raatihuone sekä Krookin uusi kaupungintalo eli venetsialaistyylinen Junneliuksen palatsi ym. oli katsottava jälleen uudelleen Pori-tunnelmien tiivistyminä, Kokemäenjoen Rantakadun lisäksi.\nKokemäelle vei Porista suora kakkostie pyyhkäisten nopeasti ohi Ulvilan emäkaupungin, Nakkilan kirkonvaiheiden sekä Harjavallan, jonka ruskeanmusta kuonakasojen vuori oli taidettu nurmettaa vihreäksi.\nKokemäellä mainostettiin lakanoilla tien yllä "Tulkkilan yötä" 9.6.2012. Etsimme Tulkkilan ja Paistilan itäpuolelta Kokemäenjoen silmukoista kolmea joen ylittävä lauttaa tai edes yhtä riippusiltaa, "Polkusillaksi" vanhassa tiekartassa kutsuttua. Risteen risteys oli liian epäselvä ja päädyimme vauhdilla väärälle tielle, jota jatkoimme kakkostielle kauas kaakkoon.\nEuran tai sen Kauttuan ökykylän tiesokkelossa emme löytäneet Säkylän Pyhäjärven rannalle, mutta kuitenkin kaakkoon Säkylään vievälle rantatielle, jolta pääsi muutamissa kohdissa myös yleisille uimarannoille. Rantatontteja riittää. Loma-Säkylä on tehnyt konkurssin.\nPyhäjärvi on upean avara. Laineet lyövät rantaan. Kuuleeko rannalla olija sekä lähelle että kauas tulevat aallot? Märkään hiekkaan painuvat kengänpohjan kuviot.\nYläneen kirkonkylä - kuntakeskus - sijaitsi Pyhäjärven eteläpäästä vain kolmisen kilometriä kaakkoon, sisämaahan. Isojen valtateiden risteykseen näkyi ensin kaakkoispuolella peltojen yli kirkko torneineen, mainio maamerkki. Sieltä pieni kylä löytyi omasta rauhastaan kilometrin päässä risteäviltä maanteiltä, oman kylätien varrelta.\nVuodelta 1663 periytyvän, Mikael Piimäsen v. 1782 korjaaman vanhan puukirkon päädyssä oli mainio länsitornin häkkyrä, johon kuului päällekkäin ikäänkuin sipulia, pallukkaa, sylinteriä, jyrkkiä kattolappeita välillä ja tornin ikkunaluukkuosa (kirkonkelloineen?). Ristikirkon suuri harjakatto oli jyrkkä ja sen kanssa ristiin kulki poikkilaiva, jonka päissä sivuovet.\nYmpärillä oli tuuheasti puustoa ja jouduin kiertämään kirkkoa ympäri, ennen kuin löysin pihalta pohjoisesta aukon, josta saatoin piirtää kuvan. Hautausmaalla kirkon ympärillä kuhki pari paikkakuntalaista.\nAjelimme kylänraittia pitkin etelään. GPS salli reitin vaatimatta U-käännöstä. Miellyttävän, tunnelmallisen pikkukylän palvelut olivat tiukasti kylätien varrella. Ylitimme pienen puusillan länteen ja palasimme "maaseutukierrokselta" Lietoa kohti etelään vievälle maantielle.\nJatkoimme Pöytyälle, ensin sen Riihikoskelle ja kirkonkylään, sitten kohti Halikkoa, jota ennen ohitimme erikoisen tiiviin modernin lähiön, joka lienee ollut Märy nimeltään. Halikosta Turun moottoritie vei takaisin Helsinkiin yllättävän pitkien tunneleiden läpi, kuten Karnaisten.\nLähettänyt Orapihlaja klo 7.13 Ei kommentteja:


Hotellit Kraliky | Hotellitarjoukset | Hotels.com\nHotellit – Kraliky\nEtsi hotelleja kohteessa Kraliky\nNäytä kohteen Kraliky hotellit kartalla\nEtsitkö hotellia kohteessa Kraliky?\nHotels.com voi auttaa sinua löytämään parhaat hotellit kohteessa Kraliky.\nAutamme sinua löytämään täydellisen huoneen kohteesta Kraliky, Tšekki, sillä avullamme voit verrata eri hotelleja helposti (mukaan lukien suositut ketjuhotellit). Tällä hetkellä kohteen Kraliky suosituin hotelli on Apartmány Brychovi. Sinne on tehty 5 varausta edellisen tunnin aikana.\nKun varaat yöpymisen Hotels.comin kautta, voit myös ansaita ilmaisia palkintoöitä liittymällä Hotels.com Rewards -kanta-asiakasohjelmaan. Ohjelma on ilmainen, ja liittymiseen menee vain kaksi minuuttia, ja kun olet yöpynyt 10 yötä, saat 1 palkintoyön ilmaiseksi*. Joten viikonloppumatka kohteeseen Kraliky voi olla ensimmäinen askel kohti ilmaista hotelliyötä.\nMiksi kannattaa varata majoitus kohteessa Kraliky Hotels.comilta?\nAutamme sinua löytämään täydellisen huoneen mihin tahansa tarkoitukseen. Löydät palvelustamme 1 hotellia kohteessa Kraliky. Vertaile hotelleja nopean ja helpon hotellihaun avulla. Voit myös rajoittaa hakutuloksia näillä ehdoilla:\n- kohteen Kraliky alueet\n- kohteen Kraliky nähtävyydet\n- 0 Hotels.com-asiakkaiden arvostelua yöpymisestä kohteessa Kraliky\n- saatavilla olevat päivät - tarkat tiedot ja kuvat - tarkat kartat, joista näet hotellien sijainnit sekä lähimmät julkisen liikenteen palvelut ja turistinähtävyydet kohteessa Kraliky.


Lähes 200 autoa koeajettavissa autoilun megatapahtumassa – tästä tiedät heti, sopiiko auto sinulle - Lifestyle - MTV.fi\nAuton ostaminen Auto 2016\nLähes 200 autoa koeajettavissa autoilun megatapahtumassa – tästä tiedät heti, sopiiko auto sinulle\nLifestyle > Autot Julkaistu 18.11.2016 16:57\nNoin parinkymmenen minuutin auton koeajon aikana kannattaa kiinnittää huomiota arkisiin ominaisuuksiin, mutta myös omaan perstuntumaan.\nTuulilasin testaustoiminnan päällikkö Ossi Oikarinen toteaa Huomenta Suomen haastattelussa, että noin 20 minuuttia kestävän koeajon aikana kannattaa kiinnittää huomiota arkisiin ominaisuuksiin kuten tilojen sopivuuteen itselle, onko autoon helppo nousta ja kuinka mukava auto on kaupunkiajossa.\nOikarisen mielestä myös auton helppokäyttöisyys on kelvollinen mittari – jos auton toiminnot oppii ilman ohjekirjaa, on se hyvä merkki. Omaan fiilikseen koeajon aikana kannattaa myös luottaa.\nHän lisää myös, että autoa ei pitäisi ostaa vain sen ulkonäön perusteella tai naapurikateuden herättämiseksi.\nVideo: Auto 2016 -tapahtuman tärkeimmät uutuudet ja maukkaimmat makupalat Talvirenkaat alla, mutta tiellä reilusti vettä – kannattaisiko vaihtaa kesärenkaat?


Sweet and Lovely: Viikon sporttailut\nTiia-Maria 23 huhtikuuta, 2012\nootpas ollu taas reipas, pitää itsekin vähän ryhdistäytyä.. mutta saman oon huomannu juoksussa! tosi kiva kun huomaa äkkiä jotain tuloksia. ;)\nmillä salilla käyt? oon harkinnu jotain salikorttia, mutta aika kalliita tuntuu olevan, varsinkin kun en oikeen tiedä kuinka ahkerasti siellä sitte tulis käytyä kuitenkaan.. se easyfit kuulostaa kivalle mikä pitäis tulla vaakunaan, sitä odotellessa! (:\nHih kiitti! ;) Tämä liikkuminen on vähän sellaista, että pakko painaa täysillä silloin kun virtaa ja motivaatiota riittää :))\nMä käyn Porihallilla. Oon käynyt siellä jo useamman vuoden, joten mun kortti on jonkun verran edullisempi kuin jos sellaisen ottaisi nyt, mutta onhan se silti melko hintavaa.. Tykkään kuitenkin tosi paljon erityisesti Les Mills -jumpista, joten en mä ilmankaan osaisi olla ;)\nHei joo, mä muistankin kuulleeni että Vaakunaan olis tulossa joku sali! Sinne ei kai tarvitse sitten ottaa kuukausikorttia, joten saattaa vetää ihan kivasti väkeä sillä valttikortilla :)))\nTiia-Maria 24 huhtikuuta, 2012\nNo joo sillon pitää käydä kun on fiilis! Oon nyt käyny muutaman kerran juoksemassa kirjuria ympäri, ja vitsi miten huikee fiilis kun jaksaa aina vähän enemmän! Tavotteena olis saada aikaa pienemmäksi, tietty koiran kanssa kun on, täytyy hiukan mennä sen ehdoilla. Mutta ei tää oo niin vakavaa. (: Mulla on nyt v iikon verran ollut iphone, ja sports tracker oli jo vanhassa androidissakin. Siitä näkee kivasti matkan, keskinopeuden yms. Ja eilen illalla latasin vielä kovasti kehutun nike training clubin. Sitäkin pitää testata heti kun ehdin. (: Mutta nyt lähden koiran kanssa juoksemaan, reipasta loppuviikkoa! (:\nOih, nyt mua alkoi kiinnostamaan tuo Sports Tracker! Mikä versio sulla niistä on? Niitä kun ymmärtääkseni on monenlaisia, osa maksullisia ja osa ilmaisia...? :)\nmulla on ihan sellanen ilmanen. (: se ainakin piirtää reitin minkä on kulkenu, laskee matkan 10 metrin tarkkuudella, laskee suunnilleen kulutetut kalorit, laskee keskinopeuden ja maksiminopeuden. ja varmaan unohdankin jo jotain mainita. oon kyllä ite tykännyt kauheesti, kiva apu ja motivaattori. ;)\nHei mahtavaa!! Tuollainen pitää siis ehdottomasti hankkia :)))\nJoo suosittelen kyllä! Pitäis olla mahdollinen ainaki kaikkiin androideihin ja iphoneen. (:\nnaana 23 huhtikuuta, 2012\nIhanan reipas olet. <3 Kunpa saisin itsekkin itseäni niskasta kiinni.\nJa AAH mitä kuvia olet tänne laittanut!!! Nuo sisustuskuvat on niin mun makuun! Rakastan uutta ja vanhaa sekasin ja siihen vielä mustaa ja valkoista. <3 Ja tuo ruokakomero!!! Semmosesta me haaveillaan, jos/kun vielä rakennetaan. Harmi kun ei tähän sitä saatu. :/\nLaittelehan lisää näitä inspiskuvia. Olen nyt niin ihastunut mustaan ja olisi kiva nähdä kuvia joissa on just mustaa, valkoista, uutta ja vanhaa ja ripaus puuta. <3\nHei ihana Naana! ♥ Kiva kun jätit kommentin :))\nHihii onpas kiva kun tykkäsit postauksista ;) Uuden ja vanhan sekä mustan ja valkoisen liitto on ihan parasta ♥ Ja nuo ruokakomerot on ihan äärimmäisen käteviä! Jos rakennatte, niin sellainen kannattaa ehdottomasti sisällyttää piirustuksiin ;)))\nLisää inspiskuvia tulee ilman muuta!! Olen taas pienoisen sisustuskärpäsen purema, ja erityisesti tuollaisia mustavalkoisia tai kokovalkoisia sisustuksia tulee etsittyä netin syövereistä :)))\nOikein ihanaa ja aurinkoista viikkoa myös sulle, kaunotar! ♥ :)\nReipas olet taas ollut, voi kun itsekin jaksaisi! :D Mulla on vaan juoksua ollut kolmena päivänä ja sitten kahtena kahvakuulatreeniä, ei ihan riitä, pitää kehittää jotain muutakin tekemistä. :(\nIhanan reipas oot ollut, pitäisi itsekin ryhdistäytyä. :) Mulla on viime viikon treenikalenterissa vaan kolme juoksulenkkiä ja kaksi kahvakuulatreeniä. :/ Pitäisi kehittää jotain uutta tekemistä. :))\nVähän kyllä jännittää miten sitten käy, kun työvuoroja alkaa olla enemmän... Nyt niitä on vielä niin harvakseltaa, että energiaa on riittämiin näihin kuntoiluihin :)) Täytyy ehkä ajoittaa kuntoilut aamuun ennen työvuoroa, kun saattaa olla, että pitkän työpäivän jälkeen koti ja sohva tuntuu kaikista houkuttelevimmilta ;)\nUudet kuntoilulajit saa kyllä kummasti motivaatiota ylöspäin! Kannattaa siis tehdä välillä vaihtelun vuoksi jotain muutakin :)))


Eemelin Possuressusta Einon possukysymykseen – eläinten syömisen problematisointi lastenkirjallisuudessa – IBBY Finland\nVuosisatojen ajan lastenkirjallisuus keskittyi lähinnä piilottamaan ja normalisoimaan eläinten syömisen oikeutukseen liittyviä kysymyksiä. Vasta 1970-luvun loppupuolella lastenkirjallisuus alkoi kanavoida empatiaa syötäväksi kasvatettavia eläimiä kohtaan, samaan aikaan kuin lastenkirjallisuus oli avautunut muille kipeille, yhteiskunnallisille ja lapsen identiteettiin liittyville kysymyksille. Myös moderni länsimainen eläinoikeusliike sai alkunsa 1970-luvulla. Yhdessä nämä tekijät vaikuttivat siihen, että eläinoikeusajattelu murtautui lastenkirjallisuuteen, myös perinteisesti nuoremmille lukijoille suunnattuun kuvakirjaan. Tämä on merkityksellistä, sillä lastenkirjallisuus on muutoin arvoiltaan hyvin eläineettistä, kuten tämän lehden artikkelissa ”Lastenkirja eläinten puolella” kerrotaan. Tällä hetkellä eläineettisten lastenkirjojen määrä on kasvussa ja on selvää, että eläinoikeusajattelu on murtautunut lastenkirjallisuuteen – myös syötäväksi kasvatettavien eläinten osalta.\nPoikkeusyksilöt nostivat eläinten syömisen oikeutuksen esille\nAikaisemminkin lastenkirjallisuudessa oli satunnaisesti esiintynyt pohdintaa eläinten syömisen etiikasta. Näin on yleensä tapahtunut poikkeuksellisten tuotantoeläinyksilöiden muodossa, esimerkiksi E.B. Whiten kirjassa Lotta ystäväni (1952, Charlotte’s Web) sekä Astrid Lindgrenin Vaahteramäen Eemeli –kirjasarjan päättävässä teoksessa Eläköön Eemeli (1970, Ännu lever Emil i Lönneberga). Kirjojen Vilpuri- ja Possuressu-siat välttävät länsimaisten sikojen ainoan mahdollisen kohtalon, teurastuksen, koska he osoittavat erityisiä kykyjä ja saavat elämäänsä muita erityisiä olentoja, jotka tunnistavat nämä kyvyt. Teoksissa pilkahtelee vahva eläinoikeudellinen eetos, joka kuitenkin laimenee loppuratkaisussa ambivalentiksi.\nWhiten lastenromaaniklassikossa Vilpuria verrataan karjamarkkinoilla suunnattoman suureen sikaan, joka vaikuttaa tyhmältä ja tylyltä:\n– Saisinko tietää nimesi? [Lotta-hämähäkki] kysyi kohteliaasti.\nPorsas tuijotti hetken.\n– Ei mitään nimeä, se sanoi pöyhkeällä, möreällä äänellä. Sano minua Sedäksi.\n– Hyvä on, Setä, vastasi Lotta. Mikä on syntymäpäiväsi? Oletko kevätporsas?\n– Varmasti olen kevätporsas, vastasi Setä. Mikä luulit minun olevan? Viimekeväinen kananpoikako? Ha-ha-ha, se oli mainiota, siskoseni! […]\n– Hän väittää olevansa kevätporsas, selosti Lotta, ja ehkä onkin. Yksi asia on selvä, hänellä on epämiellyttävä luonne. Hän on liian tuttavallinen, liian meluava ja kertoo typeriä vitsejä. Eikä hän ole läheskään yhtä siisti kuin sinä eikä yhtä hauska. Sain lyhyen keskustelumme aikana hänestä varsin epämiellyttävän käsityksen.\n(White, 1952, 110-111. Suom. Leena Härmä)\nVilpurin erityisyys todistetaan siis muiden sikojen kustannuksella. Vilpurin miellyttävät luonteenpiirteet, jotka Lotta-hämähäkki punoo adjektiiveina seittinsä sekaan, eivät kuulu muille sioille (Ratelle, 2015, 83-84). Samalla kirjan nostattama kysymys siitä, saako sikoja tappaa ja syödä, kuivuu kasaan (emt., 85).\nVaahteramäen Eemeli –sarjan viimeinen osa lähestyy aihetta monitahoisemmin. Eemeli saa luvan kasvattaa pelastamaansa pikkuporsasta, miten parhaaksi näkee ja opettaa sian koiran tavoille. Eemelin isä lupaa säästää Possuressun hengen Eemelin annettua raittiuslupauksen, mutta Anttoni tulee katumapäälle, kun Kissankulmaa uhkaa kinkuton joulu. Isäänsä säälivä Eemeli käy ostamassa Niiralasta teurasporsaan Possuressun tilalle ja itkee sitten kolme päivää petostaan. Hän kykenee kohtaamaan Possuressun vasta, kun Niiralan porsas on teurastettu. Eemeli, joka on tyhjentänyt äitinsä kuuluisan liha-aitan useammankin kerran omin avuin, on muuttanut suhteensa eläinten syömiseen.\nMyös Niiralan porsaan teurastus eroaa suuresti ensimmäisen Eemeli-romaanin teurastuskuvauksesta, jonka Eemeli todistaa verstashuoneesta käsin. Tuolloin hän rinnastaa oman kurjan päivänsä emakon kuolinkiljaisuihin. Lyhyen episodin päätteeksi emakon veri ja läski päätyy epäonnisen Anttonin päälle. Joulukinkun teurastaminen kuvataan sen sijaan yksityiskohtaisesti, eikä kohtaus pääty huumoriin kuten aikaisemmassa teurastuskuvauksessa.\nJa kolmantena aamuna hän heräsi, kun oli vielä pilkkopimeää, ja hän kuuli porsaan kiljuvan henkensä edestä. Se kiljui kovaa ja vihlovasti, mutta hiljeni äkkiä.\nEemeli hengitti jäiseen ikkunaruutuun, niin että sai kurkistusreiän, ja sitten hän tähyili ulos. Hän näki navettalyhdyn loistavan sikalan luona ja tummien varjojen liikehtivän. Hän tiesi, että porsas oli nyt kuollut.\nLiina vatkasi tuolla verta joka juoksi porsaasta, sitten isä ja Aatu kalttaisivat porsaan ja paloittelisivat sen, sitten tulisi Pöperö-Maija, joka yhdessä Liinan kanssa puhdistaisi pesutuvassa suolet, ja se olisi Niiralasta ostetun porsaan loppu.\n– Kun pistän, se kovasti kiljahtaa, mutisi Eemeli ja sitten hän hautautui sänkyynsä ja itki kauan.\n(Lindgren, 1970, 271-272, suom. Kerttu Piskonen)\nTeurastuskuvaus korostaa kuoleman roolia porsaan muuntumisessa kissankulmalaisten rakastamiksi ruoiksi. Eemeli ei enää vähättele kuoleman lopullisuutta, vaan suree sian kohtaloa, vaikka kyseessä ei hänen lemmikkisikansa olekaan. Toisaalta kertoja toteaa Eemelin itkujen päätteeksi, että ”ihminen on sellainen että hän unohtaa” (emt., 273). Myös Eemelin loppuratkaisu on lopulta siis ambivalentti.\nEläinoikeusmyönteinen lastenkirja kuvaa eläimen itseisarvoa ja eläimelle aiheutuvaa haittaa\nEläinten oikeudet murtautuivat siis lasten kuvakirjaan 1970-luvulta alkaen. Määrittelin eläinoikeusmyönteisen lastenkirjan pro gradu -tutkielmassani siten, että se kuvaa eläimet itsessään arvokkaina yksilöinä riippumatta ihmiselle aiheutuvasta hyvästä tai pahasta, väline- tai haitta-arvosta. Eläimiä on kautta lastenkirjallisuuden historian kuvattu myös itseisarvoisina – toisia lajeja selvästi enemmän kuin toisia – mutta eläinoikeusmyönteiseltä kirjalta edellytin itseisarvoa myös eläimille, joiden hyötyarvo on perinteisesti ollut ihmiselle suuri. Itseisarvo on eläinoikeusliikkeen kulmakivi, toinen kulmakivi on eläimiin kohdistuvan vahingoittamisen paljastaminen. Niinpä asetin tuotantoeläimiä käsittelevälle aineistolleni lisävaatimuksen: niiden piti kuvata joko nykymuotoista eläintuotantoa, eläinten kärsimystä tuotantomuotojen seurauksena tai sisältää maininnan teurastuskuolemasta.\nPro graduani (2017) varten kokosin 40 tällaista lasten kuvakirjaa, ja vuonna 2019 niitä on tiedossani jo 81 kappaletta. Tämä kertoo sekä siitä, että eläinoikeusmyönteisiä kirjoja julkaistaan juuri nyt enemmän kuin koskaan, sekä siitä, että aihepiiri yleensä kiinnostaa ihmisiä, ja siksi mainintoja vanhemmistakin eläinoikeuskirjoista löytää nykyään enemmän.\nEläinoikeusmyönteinen lastenkirja on tuonut edellä mainittujen itseisarvon, teollisen eläintuotannon ja teurastuskuvausten lisäksi lasten kuvakirjaan kasvissyöjä- ja vegaanilapsia, tuotantoeläinten eläimyyden kuvauksen, joka aiemmin oli erittäin poikkeuksellista, sekä uudenlaisen kumppanuuden kuvauksen lastenkirjallisuuteen. Eläimyydellä tarkoitan ei-ihmiseläimen kuvausta, joka välttää antropomorfismia parhaansa mukaan ja keskittyy kuvaamaan ei-ihmiseläintä ihmiselle vieraana ja tuntemattomana olentona. Tämä on hyvin poikkeuksellista juuri tuotantoeläinten kohdalla, jotka runoudentutkija Randy Malamudin sanoin ”tunnemme kuoliaaksi asti” (Malamud, 2003, 39). Kumppanuus taas merkitsee ihmis- ja muunlajisen eläimen välistä ystävyyttä tai kumppanuutta, joka irtisanoutuu omistus-, hierarkia- ja lemmikkisuhteista. Kumppanuuskirjoissa eläin tavallisesti päätyy lyhyen ihmiskodissa vietetyn jakson jälkeen elämään lajityypilliseen ympäristöönsä lajitovereidensa seuraan, mutta ystävyys ihmiseen säilyy ja muuttuu tasa-arvoiseksi.\nOlen jakanut eläinoikeusmyönteiset lastenkirjat kuuteen kategoriaan niiden sisällön ja käsittelytapojen mukaan. Moni teos sopii moneen ryhmään, joten kategorioiden rajat ovat häilyviä. Uusien lajimäärittelyjen luomisen sijaan niiden pääasiallinen tarkoitus onkin helpottaa eläinoikeusmyönteiseen lastenkirjallisuuteen tutustumista. Seuraavaksi esittelen kategoriat tarkemmin.\nJuhlaruokakirjassa jokainen paisti on ensin eläin joka pitää tappaa\nVanhin ja teemoiltaan yksinkertaisin tapa käsitellä eläinten oikeuksia lasten kuvakirjassa on keskittää juoni ja eläinoikeuskysymys yhden pelastettavan eläimen ympärille. Näin tapahtuu niin kutsutuissa juhlaruokakirjoissa, joissa tunnetun juhlapäivän ikoniseksi ruokalajiksi tarkoitettu eläinyksilö välttää kohtalon joko lapsen avustuksella tai oman neuvokkuutensa avulla. Kirja ei kuvaa muita eläinyksilöitä, joten heistä ei tarvitse kantaa huolta. Aihelma on erityisen yleinen pohjoisamerikkalaisessa kuvakirjassa ja kalkkunoiden kohdalla, mutta suomeksi käännetyssä juhlaruokakirjassa, Niki Dalyn Jamelan ystävässä (2001, What’s Cooking, Jamela?), Jamela pelastaa eteläafrikkalaisen perheensä joulupöytään suunnitellun kanan hengen. Kanan muuttaessa Jamelan kotiin lapsi antaa tälle nimeksi Joulu. Kun koittaa aika tehdä kanasta jouluruokaa, Jamela poimii Joulun kainaloonsa ja karkaa kotoa, äiti ja täti perässään.\nZibi-täti työnsi kätensä koriin ja kiskoi Joulun esiin. ”Ja nyt kana korista kattilaan!” hän hihkui. ”Ei, äiti, äiti! Älä anna Zibi-tädin pistää Joulua kattilaan!” Jamela vaikeroi.\n”Kana on kana!” näpäytti siihen Zibi.\n”Joulu ei ole mikään kana”, huusi Jamela. ”Joulu on ystävä! Eikä ystäviä saa syödä.”\nÄiti katsoi naisiin apua anoen. Mutta naiset vain hymyilivät Jamelalle herttaisesti ja toistivat yhteen ääneen: ”Ei ystäviä saa syödä!”\n(Daly, 2001, ei sivunumeroita. Suom. Riitta Oittinen)\nJuhlaruokakirjojen eläinoikeusnäkökulma tiivistyy juuri tällaisiin huomioihin: eläimen pitää kuolla ennen kuin hänestä tulee ruokaa, jokainen eläin on yksilö, jolla on vain yksi elämä, ja ihminen voi itse määrittää suhteensa toislajiseen eläimeen. Vanha Zibi-täti on tottunut näkemään kanat ruokana, mutta pieni Jamela ei ole kangistunut kaavoihin. Hänelle kana on ystävä.\nJuhlaruoka on myös yleinen motiivi muissa eläinoikeusmyönteisissä kirjoissa, kuten Teija Rekolan ja Timo Kästämän teoksessa Kinkkulin jouluyllätys (2010), jota käsittelen myöhemmin.\nEläinsuhdekirjat pohtivat erilaisten ihmis-eläinsuhteiden vaikutuksia\nEläinsuhdekirjoja on julkaistu 1980-luvun alusta alkaen. Niissä ihmisen suhdetta muihin eläimiin tarkastellaan moniäänisesti ja -tahoisesti ihmisen psykologiassa, ajassa ja paikassa. Eläinsuhdekirjat mahdollistavatkin eläinoikeuskysymysten laaja-alaisen käsittelyn ja jättävät lukijalle tilaa muodostaa omat johtopäätöksensä. Antti Nylénin kirjoittama ja Ilja Karsikkaan kuvittama Eino ja suuri possukysymys (2018) on monin tavoin eläinsuhdekirja, vaikka se kuuluu myös veganisoivien kirjojen joukkoon. Einossa pohditaan ihmisten suhdetta ruokaan ja eläimiin, esimerkiksi sitä, kuinka vähän ihmiset miettivät mitä syövät ja miksi. Einon leskeksi jäänyt isä ruokkii lastaan säilykehernekeitolla, koska se on helppoa. Eino ei pidä harmaista möykyistä keitossaan eikä siksi yleensä syö niitä. Einon parhaan ystävän isosisko on toista maata. Amalia on vegaani ja täynnä faktoja tuotantoeläinten olosuhteista ja eläinoikeusfilosofiasta.\nEino saa kirjan alussa syntymäpäivälahjaksi Pulla-nimisen lelupossun, joka oppii nopeasti puhumaan ja alkaa kasvaa pienestä lelupossusta kohti teuraspainoista sikaa. Pulla on vakuuttunut siitä, että hänet saa syödä, sillä hän on ”sellaista ainetta”. Pulla onkin eläintuotannon metafora, joka tarinan edetessä löytää myös oman eläimyytensä, sisäisen villisikansa, joka kaipaa vapaaksi luontoon, kauas taloista ja ihmisistä.\nToinen kotimainen eläinsuhdekirja on Elina Koivusen nuortenromaani Ailitza eli Kävelevä maailma (2018). Sen dystooppisessa maailmassa on kaupunkeja, kuten Peri-Sokia, joissa eläimiä ei syödä lainkaan. Pelkkä ajatuskin on absurdi. Koko maailma on elänyt jonkin aikaa ilman lihaa apokalypsin jälkeen, joka muistuttaa meidän maailmamme ilmastokatastrofia ja zoonooseja, ihmisten ja muiden eläinten välillä tarttuvia tauteja, jollaisia kirjallisuuden ulkopuolellakin on todistettu. Toisissa kaupungeissa eläimiä on alettu sittemmin syödä, sellaisissa kuin Kangatar, jossa kymmenen vuoden välein solmitaan ihmisten, muiden eläinten ja kasvien välillä sopimus, joka antaa ihmisille oikeutuksen syödä muita eläimiä. Ailitzan maailmassa ei-ihmiseläimiä riistävä ihmisten eläinsuhde on siis tuhonnut ja ihmiset etsivät uusia ratkaisuja\nKasvissyöjäkirjat problematisoivat eläinten syömisen ja tarjoavat ratkaisun\n1990-luvun alussa elettiin kasvisruokabuumia, jota vahvistivat lukuisat kasvisruoan terveellisyydestä kertoneet tutkimukset (Wright, 2015, 35). Samalla vuosikymmenellä julkaistiin ensimmäiset kasvissyöjälasten identiteettiä vahvistavat teokset. 2000-luvun puolella kasvissyöjälapset ovat korvautuneet vegaanilapsilla. Kasvissyöjäkirjat jakautuvat kahteen alaryhmään: kirjoihin, joissa päähenkilönä on lapsi ja kirjoihin, joissa päähenkilönä on hirviö, joko todellinen petoeläin tai fiktiivinen vampyyri, peikko tai avaruusolento.\nKasvissyöjäkirjojen rakenne on useimmiten yksinkertainen. Päähenkilö oivaltaa juhlaruokakirjojen tapaan, että eläimet pitää tappaa ennen kuin heistä tehdään ruokaa ja vietettyään aikaa eläinten kanssa hän päättää, ettei halua enää syödä eläimiä. Kirjoissa voidaan kuvata eläintuotannosta ja eläinten kohtelusta raskaitakin asioita, sillä lukijalle tarjotaan mahdollisuus vaikuttaa epäkohtiin: hän voi ryhtyä kasvissyöjäksi.\nTekstillä ja kuvalla on teoksissa kuitenkin tiukka työnjako, joka niin ikään pyrkii suojaamaan lukijaa; kun teksti välittää yksityiskohtaista tietoa eläinten ahtaista elintiloista, häkeistä, emon ja poikasten erottamisesta ja lyhyeksi jäävästä elämästä sisätiloissa, kuvitus esittelee useimmiten eläinsuojelukeskuksessa eläviä onnellisia ja vapaita tuotantoeläimiä juoksemassa niityllä, ottamassa aurinkoa tai leikkimässä lajitovereidensa seurassa. Näin vahvistetaan lukijan käsitystä eläimistä suojelemisen arvoisina olentoina ja vältetään samalla kahdesta eri lähteestä tulevaa negatiivista kuvastoa.\nSuomalainen kasvissyöjäkirja, Jukka Laajarinteen helppolukuinen lastenromaani Onnenpossu (2003), eroaa tämän kategorian muista kirjoista, jotka ovat useimmiten kuvakirjoja. Sekin kertoo pojan ja sian ystävyydestä, joka kestää kirjassa keväästä jouluun. Teemu-possu saapuu Jaakon elämään hetkellä, jolloin Jaakko on kesäloman vuoksi yksin ja myöhemmin häntä kiusataan koulussa. Teemu on mitä ihanin ystävä, joka nauttii metsälenkeistä ja jolla on aina aikaa Jaakolle.\nTarinan sävy muuttuu synkemmäksi, kun Teemu alkaa karkailla sikakarsinastaan, eikä oikein mielellään edes palaisi sinne. Teemun omistaja, naapuri-isäntä Mauno, hermostuu tilanteesta ja Jaakko alkaa jo epäillä, että vaaralliset eläinterroristit käyvät vapauttamassa Teemun. Sitten selviää, että Teemu osaa itse avata salvan karsinastaan. Karsinaan asennetaan toinenkin salpa, ja Teemun vapaudenpäivät ovat ohi. Eräänä loppusyksyn aamuna Jaakko kuulee naapuritilalta kimeitä kiljaisuja ja näkee teurasauton naapurin pihassa. Teemun kohtalo on eläinoikeusmyönteisille lastenkirjoille täysin poikkeuksellinen, sillä sika todella päätyy teuraaksi.\nJaakon isä lohduttaa lasta viemällä tämän nakkikioskille. Ennen kuin Jaakko iskee hampaansa lempiannokseensa, hän ajattelee Teemua ja päättää, ettei enää milloinkaan syö lihaa.\nJaakko avasi käärön ja oli melkein haukkaamassa ensimmäisen suupalan, kun hänestä alkoi äkkiä tuntua, että siinä oli jotain vikaa – jotain, mitä hän ei ollut koskaan aikaisemmin ajatellut.\nEikä hän halunnutkaan syödä. (Laajarinne, 2003, 79)\nKasvissyöjäkirjojen toinen ryhmä, kasvissyöjähirviöiden ympärille kirjoitetut teokset, voivat käsitellä eläinten syömistä joko hyvin etäännytetysti tai hyvin kriittisesti. Esimerkiksi Carlos Patiñon avaruusolento Dave mahdollistaa ihmisten ruokailutapojen perinpohjaisen kyseenalaistuksen, onhan Dave kotoisin kaukaiselta planeetalta, jolla eläimiä ei syödä.\nSuomeksi käännetty Jules Bassin ja Debbie Harterin Yrtti Yrjänä (2001, Herb, the Vegetarian Dragon) kertoo lempeästä kasvinsyöjälohikäärmeestä, Yrtistä. Yrtti elää maassa, jossa ihmissyöjälohikäärmeet ja ihmisritarit ovat sodassa keskenään, ja lopulta vaino kohdistuu myös Yrttiin. Lohikäärmeet ovat valmiita auttamaan Yrttiä, jos hän luopuu epälajityypillisestä ruokavaliostaan. Yrtti Yrjänä on kirja oman identiteetin säilyttämisestä ja erilaisuuden kunnioittamisesta, mutta eläinoikeudellisesta näkökulmasta se on ongelmallinen. Ihmiset ja lohikäärmeet lopettavat nimittäin vihollisuudet välillään, mutta lohikäärmeet tyytyvät syömään ei-ihmiseläimiä, joita ilmeisesti myös ihmiset syövät kuten tähänkin saakka. Eläinten syöminen ei ole siis aihe, jota teos oikeastaan käsittelee.\nYrtti Yrjänä on sikäli harvinainen kasvissyöjäkirja, että se nostaa esiin kasvissyöjän identiteetin säilyttämisestä ja valtavirrasta poikkeavan ruokavalion noudattamisesta seuraavia hankalia tilanteita. Vastaavia teoksia ei juuri ole, vaikka kasvissyöjäkirjoja on julkaistu kahdeksalla kielellä yli 40 kappaletta. Tilaus olisikin suuri kasvissyöjä- ja vegaanilasten identiteettiä tukevalle lastenkirjalle, joka uskaltaisi kuvata myös elämäntavan haasteita. Lisäksi kasvissyöjäkirjoihin tarvittaisiin enemmän tyttöjä sekä valkoisten, keskiluokkaisten, heteronormatiivisten ja konservatiivisten sukupuoliroolien purkamista.\nVille Hytösen kirjoittamat ja Mira Malliuksen kuvittamat Brontosaurus Beppe (2018) ja Beppe ja mausteyllätys (2019) voisi löyhästi tulkita tähän kategoriaan kuuluviksi, vaikka brontosaurus Beppe ei ole peto sen enempää kuin fiktiivinenkään, sukupuuttoon kuollut laji vaikka onkin. Kirjoissa kokataan vegaanista ruokaa kahden kasvisruoan elinvoimaisuudesta todistavan eläimen, brontosauruksen ja visentin, kanssa. Beppe ja mausteyllätys on veganisminsa suhteen avoimempi kuin ensimmäinen Beppe-kirja:\n”Vegaaniversio on oivallinen meille brontosauruksille, diplodocuksille ja muille suurille kasvissyöjille” [, sanoi Mamma Brontosaurus.]\n”Minäkin tilaan sitä. Se on paljon parempi kuin Biisonien vegeruoka -lehti”, intoili visentti ja törmäsi tohkeissaan perunanuijaan.\nBeppe-kirjat eivät käsittele veganismia elämäntapana tai identiteettinä vaan puhtaasti ruoan kautta. Kirjat päättyvät vegaaniruokaresepteihin.\nEläinsankarit ottavat kantaa tuotantoeläinten kohteluun\nJo kertaalleen mainittu Kinkkulin jouluyllätys on suomalainen esimerkki antropomorfisoitujen eläinsankarikirjojen ryhmästä. Näissä kirjoissa ihmisenkaltaistettu eläin tekee sankarillisen teon, jolla pelastaa itsensä ja joukon lajitovereitaan vaarasta. Korvatunturilla asuva Kinkkuli-possu, joka saa jouluaattona tietää nimensä todellisen merkityksen, päätyy pelastamaan joulun.\nIhmisen lailla käyttäytyvät urheat eläimet ovat olleet lastenkulttuurin perusainesta aina Saapasjalkakissasta Ryhmä Hauhun. Tutun konseptin avulla voidaan käsitellä vakavia aiheita kuten teurastusta ja kuolemanpelkoa. Kinkkulin kauhunhetket kuvataan poikkeuksellisen väkevästi:\nSe on menoa nyt, valkoparta sanoi ja kapusi karsinaan.\nMenoa? Minne? Kinkkuli ihmetteli ja alkoi vetäytyä epäluuloisena kohti takaseinää.\nÄläs nyt temppuile! Olen minä ottanut nirrin pois isommiltakin joulukinkuilta kuin sinulta, tonttu tuhahti ja otti pari askelta lähemmäs.\nKinkkuli sulki kauhuissaan silmänsä ja jäi odottamaan.\n(Rekola, 2010, ei sivunumeroita)\nKinkkuli kuitenkin pelastuu, koska tonttu on unohtanut säkin, jossa kantaisi sianruhon kaltattavaksi. Uhkaavan kohtauksen jälkeen juoni kiihtyy vauhdikkaaksi ja Kinkkuli joutuu moneen hassuun tilanteeseen yrittäessään löytää itselleen Korvatunturilta jonkin muun työn kuin syödyksi tulemisen. Villit juonenkäänteet ja huumori ovatkin olennainen osa antropomorfisoituja eläinsankarikirjoja. Samalla ne etäännyttävät lukijaa raskaasta aiheesta.\nKaikki eläinsankarikirjat eivät kuitenkaan antropomorfisoi eläinhahmojaan. Jörg Steinerin ja Jörg Müllerin Kanincheninsel (1977, ”Kaniinien saari”, ei suom.), Hanna Johansenin ja Käthi Bhendin Vom Hühnchen das goldene Eier legen wollte (1998, ”Kanasesta joka halusi munia kultamunia”, ei suom.) ja Henrik Drescherin Hubert the Pudge – A Vegetarian Tale (2006, ”Läskisika Hubert – Tarina kasvissyönnistä”) ovat poikkeuksellisia teoksia, jotka pyrkivät kuvaamaan tuotantoeläimen eläimyyttä – erilaisuutta ja samanlaisuutta ihmisen kanssa. Yleensä tuotantoeläimiä ei kuvata eläiminä lainkaan, vaan he ovat kulttuurisia konstruktioita, maaseudun lavastetta, ahmivia ja ulostavia typeryksiä. Voi myös olla, että eläimet eivät ole lajistaan huolimatta tuotantoeläimiä ollenkaan, sillä ihminen ei kasvata heitä ruoaksi. Satujen kolme pukkia ja jopa Jujja ja Thomas Wieslanderin Mimmi-lehmä (Mammu Mu) ovat tällaisia esimerkkejä.\nEläimyyttä korostavissa sankarikirjoissa eläimet sen sijaan liikkuvat, käyttävät aistejaan ja toimivat kuten kirjallisuuden ulkopuoliset vastineensa. Kanincheninsel ja Vom Hühnchen ovat juuri tällaisia kirjoja, joissa kuvituksen ja tekstin tasolla kirjojen päähenkilöt ovat tarkan lajityypillisesti kuvattuja itsenäisiä toimijoita, jotka hahmottavat ja vaikuttavat maailmaan omista kaniinin ja kanan lähtökohdistaan käsin.\nHubert the Pudge poikkeaa edellä mainituista teoksista. Kirjan samanniminen päähenkilö ei kuitenkaan ole yksiselitteisesti sika. Hänen kärsänsä on pitkä ja suippo, minkä lisäksi hänellä on pilkulliset tuntosarvet. Kirja kertoo, että erikoiset ”läskisiat” teurastetaan 7-kuisina kuten siat yleensäkin, mutta saadessaan kasvaa läskisiat kasvaisivat niin suuriksi, että voivat kantaa norsuja selässään. Juuri näin käy Hubertille, joka ei kuitenkaan kykene jäämään viidakkoon nauttimaan vapaudestaan, kun muut läskisiat kärsivät tehotuotantotilalla häkeissä. Hubert palaa kotiin, käärii kärsällään sikalan katon auki ja käskee sikatilallisen jättää läskisiat tästedes rauhaan.\nEläimyyteen keskittyvien teosten voi sanoa luovan tuotantoeläimistä poikkeuksellista kuvaa, joka korostaa heidänkin olevan kiinnostavampia elävinä kuin kuolleina. Etenkin Hubert osoittaa myös, että me emme tunne eläimiä, joita yleisesti kasvatetaan syötäväksi. Kirjassa Hubertin erikoisuudesta kielivät valtava koko ja vieras ulkonäkö, kirjallisuuden ulkopuolella ollaan vasta ottamassa ensi askeleita muunlajisten eläinten kognition ja ominaisuuksien tutkimisessa.\nVeganisoivat kirjat kannustavat veganismiin ja kuvaavat vegaanista maailmaa\nVeganisoivat kirjat ovat 2010-luvun lopussa olleet suurimmassa nosteessa. Kirjat voivat kuvata vegaanilapsia tai vegaanisia arvoja, vegaanista ruokaa ja maailmankuvaa. Jotkut sijoittuvat vegaaniseen utopiaan tai päättyvät mielikuvaan vegaanisesta idyllistä, harmonisesta elämästä, jossa luonto ravitsee solidaarisesti kaikki ihmiset maapallolla, ilmasto, meret ja maaperä voivat taas hyvin, ihmiset ja muut eläimet elävät sopuisasti rinnakkain eikä verta vuodateta. Tällainen teos on esimerkiksi kirjailija-kuvittaja Ruby Rothin suomeksikin käännetty esikoisteos Miksi emme syö eläimiä? (2009, That’s Why We Don’t Eat Animals).\nMyös Eino ja suuri possukysymys on veganisoiva kirja, sillä se esittelee ja perustelee vegaanisen ruokavalion erinomaisuutta. Samalla pyrkii myös antamaan paljon tietoa veganismista, sekä sen filosofiasta että käytännön asioista, kuten mitä vegaani voi syödä:\n”Ostetaan vegaanisia nallekarkkeja! Me saatiin niitä kerran Osmon kanssa Amalialta. Tosi hyviä!”\n”Ilman muuta! Ja pizzaa ja hampurilaisia”, isä innostui. ”Ja herneenpalkoja, uuniperunoita ja maissintähkiä, tofukokkelia ja seitanpaistia ja paistettua riisiä ja sieniä, ratatouillea ja kuskusia, sushia, papupataa ja linssikeittoa, soijapullia ja spagettia, oliiveja ja roomansalaattia ja venäläistä hapankaalia. “Ja jälkiruuaksi lettuja ja hilloa ja jätskiä!” jatkoi Eino. “Ja mangoa, lakua, banaaneja, rusinoita, suklaata ja sipsejä!”\n(Nylén, 2018, 88-90)\nTämä ruokafantasiointi liittyy juhlaan, jota Eino viettää aivan kirjan lopussa päätettyään ryhtyä vegaaniksi. Myös Einon innostuu asiasta. Juhlinta ja herkullisen vegaaniruoan mainostaminen kuuluvat kiinteänä osana veganisoiviin kirjoihin.\nKumppanuuskirjat perustuvat uudenlaiselle suhteelle ihmisen ja toisen eläimen välillä\n2000-luvulla on alettu julkaista myös kirjoja, joissa kuvataan ihmisen ja toisen eläimen syvää ystävyyttä ja kumppanuutta, johon kuuluu keskeisenä tekijänä se, että ihminen joutuu luopumaan omistajan asemastaan suhteessa eläimeen. Näin käy esimerkiksi Marlies Bardelin ja Ingrid Godonin teoksessa Ellington (2018, ei suom.), jossa herttainen pianonopettaja hankkii heräteostoksena torilta lihaksi myytävän ankan. Ellingtoniksi nimetty ankka parantaa yksinäisen naisen elämänlaatua, mutta hemmoteltu elämä sisäankkana ei tee Ellingtonia pidemmän päälle onnelliseksi. Hän ei enää haluaisi palata rantaan, kun neiti vie hänet ulos lammelle punaisessa talutushihnassa. Ensin nainen suuttuu ja päättää pitää ankkansa jatkossa sisällä, mutta ymmärtää sitten, että Ellingtonkin ansaitsee olla onnellinen. Heidän ystävyytensä säilyy senkin jälkeen kun Ellington perustaa perheen ja saa poikasia.\nMyös Marika Maijalan Ruusun matka (2018) on eräänlainen kumppanuuskirja, sillä ankeaa kilparataelämää paennut vinttikoira Ruusu päätyy lopulta vehreään puistoon, jossa hän ystävystyy kahden muun koiran kanssa. Koirat kertovat, että puisto on heidän kotinsa ja he pyytävät Ruusua juoksemaan kanssaan. Ruusulla on mukavaa ja kirjan päätteeksi hän haluaa juosta lisää, osoittaen että hän viihtyy puistossa. Ruusu ei siis saa omaa ihmistä, ”omistajaa”, vaan löytää turvallisen paikan ja koiraperheen, jonka luokse hän voi jäädä.\nEläinoikeusmyönteistä ja eläineettistä lastenkirjallisuutta kirjoitetaan nyt enemmän kuin koskaan. Eläinten syömisen lisäksi on problematisoitu eläinkokeet, eläintarhat, sirkukset ja muu eläinviihde sekä metsästys. Lemmikkieläinten pitoa lastenkirja ei ole ainakaan toistaiseksi kritisoinut, mutta yhä useammat kirjat ohjaavat eettisempään lemmikinhankintaan ja hoitoon.\nValtaosa julkaistavasta lastenkirjallisuudesta ei kuitenkaan täytä eläinoikeusmyönteiseksi nimittämäni kirjallisuuden kriteereitä. Etenkin spesismi eli lajiin perustuva syrjintä, on ollut perinteisesti vahvaa lastenkirjallisuudessa. Esimerkiksi Topeliuksen Vattumato-sadussa (1854) sisarukset Aina ja Tessa eivät halua vahingoittaa vadelman sisästä löytynyttä matoa. Se ei ole heistä oikein. Eksyttyään metsään uupuneet tytöt voivottelevat nälkäänsä ja haaveilevat kahdesta isosta leivästä, joissa on lihaa päällä. ”Tuskin hän [Aina] oli sen sanonut, kun hän tunsi jotakin sylissään, ja kun hän tarttui siihen, se oli iso näkkileipävoileipä, jonka päällä oli lintupaistia” (Topelius, 1984, 17-19). Lastenkirjallisuus on kulkenut pitkän matkan näistä ”Vappumadon” ajoista. Yhä useampi teos osaa välttää näin selkeää spesismiä ja epäjohdonmukaisuutta. Myös kasvissyöntiä harjoittavien henkilöhahmojen määrä on kasvanut niin sanotussa valtavirtaisessa lastenkirjallisuudessa.\nMalamud, Randy 2003: Poetic Animals and Animal Souls. New York: Palgrave Macmillan.\nRatelle, Amy 2015: Animalism and Children’s Literature and Film. New York: Palmgrave Macmillan.


Elokuvat 2016 ELOKUVATV.COM\nGhostbusters 2016 elokuva juoni\nKolmekymmentä vuotta alkuperäisten protonireppujen esittelyn jälkeen yhdysvaltalainen ohjaaja Paul Feig tekee odottamattoman tempun. Mies pestasi neljä Saturday Night Live -veteraania ja pani heidät jahtaamaan haamuja pitkin New Yorkia. Erin Gilbert uskoi aikoinaan kummituksiin - hän on jopa nähnyt yhden. Mutta kun menneisyys panee kapuloita rattaisiin, ja himoittu virka Columbian yliopistolla on uhattuna, hän luopuu unelmastaan tutkia paranormaaleja ...\nRauhaisa Axerothin maailma on sodan partaalla, kun sen sivilisaatio kohtaa pelottavan tunkeutujarodun: tuhoutuvilta asuinsijoiltaan pakenevat örkkisoturit. Maailmat yhdistävän portaalin avautuessa toisella armeijalla on edessään tuho ja toisella sukupuutto. Molempien puolten epätodennäköiset sankarit joutuvat törmäyskurssille, joka määrittelee heidän perheidensä, kansansa ja kotinsa kohtalon. Näin saa alkunsa vallasta ja uhrauksista kertova vaikuttava tarina, jossa sodalla on monet kasvot ja jokaisella syynsä taistella. 7.0\nNerve 2016 elokuva juoni\nHigh school -opiskelija Vee saa tarpeekseen turvallisesta elämästään ja päättää räväyttää. Ystävien painostuksesta hän päätyy osallistumaan suosittuun NERVE-nimiseen nettipeliin yhden haasteen ajaksi - luvassahan on vain harmitonta hauskanpitoa. Veen pariksi osuu salaperäinen muukalainen ja hän jää yhä pahemmin koukkuun adrenaliinitäyteisen kisan jännitykseen. Pian peli saa pahaenteisen käänteen ja alkaa muuttua yhä vaarallisemmaksi. Lopulta edessä on viimeinen erä, ...\nSharknado 4: 4th Awakens\nKatso Sharknado 4: 4th Awakens elokuva netissä ilmaiseksi 4.4\nBodom (2016) elokuva ¨JUONI\nNeljä nuorta palaa ratkaisemaan legendaarista murhamysteeriä rekonstruktion avulla - tullen samalla herättäneeksi Bodomilla uinuneen pahuuden. 5.3\nIMDB: 5.3/10 190 votes\nTulen morsian (2016) elokuva JUONI\nTositapahtumiin perustuva TULEN MORSIAN kertoo rohkean ja omapäisen nuoren naisen, Annan, tarinan vuoden 1666 Ahvenanmaalla. Kätilö Valpurin kasvattityttärenä hänestä koulutetaan kylän seuraavaa parantajaa. Anna päättää kuitenkin ottaa piian pestin uuden kihlakunnantuomari Psilanderin palveluksessa. Psilander on saanut tehtäväkseen puhdistaa Ahvenanmaa pakanallisista tavoista ja mustasta magiasta lopullisesti. Myrskyn silmään joutuu Valpurin lisäksi Anna. Nuorella Annalla on palava halu ...\nRölli ja kaikkien aikojen salaisuus (2016) elokuva JUONI\nHarmaahapsinen Rölli ja nuori Juurakko-tyttö ovat ystävystyneet huomattuaan, että heitä yhdistää samanlainen tausta. He molemmat ovat aikoinaan tippuneet taivaalta pienissä nyyteissä. Rölli putosi vanhan variksen nokasta ja Juurakko tipahti haikaralta. Kumpikaan heistä ei tiedä, mistä he tarkalleen ovat tulleet ja mihin he alun perin olivat matkalla. Yllättäen Rölli ja Juurakko saavat kuulla ...\nTeit meistä kauniin (2016) elokuva juoni\nAla-asteikäinen Toni Wirtanen muuttaa isänsä kuoltua äitinsä Mervin kanssa Heinolaan. Muutamaa vuotta myöhemmin Toni tutustuu Lautalan Anttiin, jonka kanssa perustaa punk-bändin. Pian mukaan liittyy Antin ystävä Simo "Sipe" Santapukki ja bändi saa nimekseen "Apulanta". Elokuva pohjautuu tositapahtumiin ja kertoo paitsi Apulannan syntytarinan, myös poikien kasvutarinat sekä antaa läpileikkauksen 90-luvun lamaan. 7.0


Lääkäreitä – Perheen aika\nViime sunnuntaina Topi sähläsi niin, että säikähdettiin kunnolla. Hän kurotti pöydän reunaa, sai sormiinsa vedenkeittimen ja kaatoi kiehuvan kuumaa vettä päälleen. Onneksi vedenkeitin ei ollut läheskään täysi, ja onneksi kyseessä oli vedenkeitin eikä esimerkiksi kattila. Ja onneksi kuumaa vettä, josta palovammat lääkärin mukaan ovat yleensä pinnallisia, puhtaita (steriiliä vettä kaatuu niin totta kai) ja paranevat nopeasti.\nSoitimme ensin 112 ja saimme kotiin ensihoitajat, jotka antoivat lapselle kipulääkettä ja viilensivät kääreillä nivustaipeesta jalkaterään asti ulottuvat palovammat. Alle tunnissa onnettomuudesta olimme omalla autolla matkalla Jyväskylään keskussairaalan päivystykseen. Kipulääkkeet auttoivat nopeasti, ja Topi nukahti autossa.\nSairaalassa haavat tutkittiin ja sidottiin uudestaan. Saimme reseptit kipulääkkeisiin ja kutsun muutaman päivän päästä tarkastukseen. Päätimme, että Topi on kotona ainakin aluksi, sillä ei voitu tietää miten kivulloisia vammat olisivat.\nKaikki on mennyt sittemmin oikein hyvin. Olin Topin kanssa maanantaista keskiviikkoon kotona. Hän ei ole vaikuttanut yhtään kipeältä, mikä on varmasti säännöllisen lääkkeen ansiota. Lapset ovat ihmeen sitkeätä tekoa! Jalka on kääreessä mutta hän vain leikkii ja nauraa ja kiipeilee kuten ennenkin.\nKuvassa Topi pyörimässä sängyllä maanantaiaamuna. Silloin side oli vielä sekä reidessä että säärestä jalkaterään asti (kuvassa villasukan alla). Nyt tätä kirjoitettaessa reidessä on laastari ja sideharso on vain jalkaterän haavan suojana.\nKeskiviikkona kävimme sairaalan lastenosastolla, missä siteet avattiin ja suihkutettiin. Minun mielestäni haavat näyttivät kauheilta, mutta sekä lääkäri että hoitaja vakuuttivat, että paraneminen on lähtenyt hyvin käyntiin. Nyt reiden haava on laastaroitu, ja paksu side peittää vain jalkaterää, jossa pahin vamma on. Muutaman päivän kuluttua käymme taas uudestaan tarkistuttamassa vammat. Minulle kerrottiin, että näin jatketaan kunnes jalka on terve; lasten palovammat seurataan huolella kuntoon asti.\nSäikähdimme tietysti kauheasti, ja tapaturman ansiosta kävimme läpi kodin riskipaikat ja mitä olemme tehneet tai voimme lisää tehdä riskien minimoimiseksi. Olisi kuitenkin liiallista pyrkiä siihen, ettei mitään ikinä koskaan sattuisi. Varmasti tapahtuu jatkossakin, vaikka parhaamme yritämme tapaturmia estääksemme. Siksi otsikoinkin tämän postauksen Ensimmäinen tapaturma. Toivotaan että jatkossakin päästään kuitenkin yhtä vähällä kuin nyt: olisi voinut käydä paljon pahemmin, ja meillä oli onni onnettomuudessa.\nTänä aamuna Topi jäi taas hoitoon ja minä lähdin töihin. Viime viikolla ehti jo olla yksi päivä, että hän jäi sinne mielellään ja ilman itkua. Nyt kun tuli väkisin vähän taukoa hoitoon, korviini kaikui taas ulos asti lapsen itku, kun lähdin kohti Jyväskylää. Sydäntä särkee, mutta hän tottuu kuten tottui viime viikollakin.\nIsot kiitokset P & S ja pikkutyttö, joita oli hartaasti odotettu sunnuntaina kylään, ja jotka saapuivatkin juuri kun olin soittamassa hätänumeroon. Kiitos että otitte kaaosmaisen tilanteen niin hyvin haltuun, olitte heti ajan tasalla ja suhtauduitte niin hyvin lisäämättä yhtään meidän paineitamme.\nJa kiitos E, joka eilen pelasti lompakkonsa kotiin unohtaneen äidin keskussairaalan parkkitalosta ulos.\nYstävät ja perhe ovat olleet taas silkkaa kultaa.\nJulkaistu 13.2.2020 Kategoriat Kipua ja sairastelua, Lääkäreitä, Pelkoja, Vertaistuki, YstävätJätä kommentti artikkeliin Ensimmäinen tapaturma\nJo ennen vauvan syntymää ajattelin, etten ota paineita imetyksestä. Jostain syystä se ei herättänyt minussa innostusta enkä pitänyt imetyksen onnistumista erityisen keskeisenä tavoitteena vanhemmuudessani. Totta kai halusin yrittää, mutta olin valmistautunut siihen, että vaikeuksia voi tulla, enkä aikonut elämääni mullistaa niiden vaikeuksien edessä.\nTopi sai alusta asti lisämaitoa, sillä oma maitoni nousi hitaasti ja vauvan verensokerit olivat jatkuvasti tarkkailussa. Tuskailin maidonnousun hitautta, mutta lääkärit vakuuttivat ettei pidä hätäillä: asiaa hidasti synnytyskipujen ja saatujen kipulääkkeiden lisäksi myös Basedowin tautini. Olin hurjan ylpeä ja onnellinen ensimmäisistä pienistä millilitroista omaa maitoa, ja tyytyväisenä annoimme ne pienellä ruiskulla vauvan suuhun. Muutoin Topi söi luovutettua maitoa mitä erilaisimmilla välineillä: ruiskulla, hörpyttämällä, imetysapuvälineellä ja vaikka miten. Tuttipullo otettiin valikoimaan vasta kun ruokamäärät alkoivat olla isoja. Ruokaa piti antaa vauvalle kahden tunnin välein, ja joka kerta se tuntui olevan vain sotkua ja turhautumista – sekä äidin, isän että vauvan hermot menivät moneen kertaan. Joka välissä koetin myös imettää itse, jotta maito alkaisi herua paremmin.\nTopi osasi kyllä hienosti oikean imuotteen alusta asti, mutta tottui heti aika laiskaksi imijäksi. Rinnalla ollessaan hän nukahti melkein heti – imetys oli vain keino olla äidin lähellä ja saada hyvät unet. Punnitukset osoittivat, ettei hän saanut imetyssessioiden aikana juuri mitään ravintoa, joten joka imetyksen jälkeen oli edelleen annettava lisämaitoa.\nYritin imettää kotona, ja kävin vauvan kanssa imetyspoliklinikallakin saamassa vinkkejä. Mitään varsinaista estettä täysimetykselle ei ollut – maito olisi riittänyt, jos olisin jaksanut olla aktiivinen. Mutta sekä minulta että vauvalta puuttui motivaatiota, ja homma kaatui siihen. Kun jonkun kerran sekä minä että vauva itkimme suoraa huutoa imetystä yritettäessä, myös M totesi että voisimme ehkä antaa vauvalle korviketta.\nJo sairaalassa rintapumppu oli jatkuvassa käytössä. Sairaalan kaksiosainen teholaite sai minut vihaamaan toimitusta sydänjuuriani myöten, ja varmasti edesauttoi sitä että meillä siirryttiin hyvin pian pelkkään korvikkeeseen. Aiheuttamansa kivun lisäksi rintapumppu tuntui minusta nöyryyttävältä ja ahdistavalta. Tätä syvästi inhoamaani laitetta olisi pitänyt käyttää 8-12 kertaa vuorokaudessa (yksi pumppaus aamuyöllä), jotta maidontulo olisi jatkunut riittävänä. Parhainakin päivinä onnistuin pumppaamaan vain viidesti. En ymmärrä, millä ajalla toiset äidit siinä onnistuvat. Eräs ihana ihminen lähetti minulle oman, tarpeettomaksi käyneen pumppunsa, joka oli hellempi ja vähensi kipuja. Se pelasti ensimmäisen kuukauden kotona.\nSekä imetys että pumppaus laskivat verensokeriani, mutta eivät niin rajusti kuin pelkäsin. Jouduin kyllä seurailemaan sokereita, enkä mennyt pumppaamaan tai imettämään jos sokeri ei ollut vähintään kuuden tuntumassa, mutta syöksyhypoja ei tullut eikä sinällään vaarallisia tilanteita.\nKun M palasi töihin, lakkasin edes yrittämästä säännöllistä pumppaamista. Muutamassa päivässä kerrat harvenivat ja yhtä nopeasti tyrehtyi oma maidontuotantoni. Kieltämättä minua vähän kirpaisi, kun eräänä tammikuun alkupäivän aamuna kerroin vauvalleni, että tässä on nyt viimeiset äidinmaidot, joita tulet saamaan.\nTopi on kasvanut hyvin korvikevauvana, mutta haasteitakin on ollut. Ensin käytimme Tuutia, joka on helppokäyttöinen peruskorvike. Kun vauvan vatsakivut kävivät tosi pahoiksi, vaihdoimme Omneo-jauheeseen, joka sopii paremmin herkkävatsaisille vauvoille. Vaihdos oli raju, ja Topi itki ensimmäisen illan kovemmin kuin koskaan. Silloin soitin ensimmäisen kerran jo lastenosastolle hädissäni, kun emme tienneet mitä tehdä. Vajaan viikon kesti ennen kuin vauvan vatsa tottui Omneoon, mutta sitten sen kanssa menikin ihan hyvin pitkään.\nKolmekuukautisneuvolan jälkeen Topille puhkesi raju ihottuma kasvoihin. Kävimme lääkärissä, ja kun ensin oli yritetty saada ihottumaa rauhoittumaan kortisonivoiteella, ryhdyttiin tutkimaan mahdollista maitoallergiaa. Ensin kokeiltiin Nutrilon Peptiä (ja sakeuttajaa), mutta vauva sai niin rajun ripulin että se lopetettiin muutaman päivän jälkeen ja vaihdettiin Neocate LCP-nimiseen maidottomaan korvikejauheeseen.\nPääsimme parissa viikossa maitoaltistukseen Kainuun keskussairaalan lastenosastolle. Altistuksessa vietimme päivän osastolla, ja Topille annettiin tasaisin väliajoin normaalia korviketta, ja oireita seurattiin. Altistus jatkui vielä viikon niin, että hän sai 2 dl päivässä tuota tavallista korviketta. Altistus ei osoittanut maitoallergiaa, ja ihottuman syy on edelleen selvittämättä.\nAltistuksen jälkeen (se päättyi toissapäivänä) en ole ollut varma, mitä korviketta Topille kannattaa antaa. Jatkamme nyt samalla NAN-peruskorvikkeella jota altistuksessa oli käytetty, jotta vaihdos uuteen ei tulisi taas liian äkkiä vauvan vatsalle. Nyt sitten seuraillaan, sopiiko tavallinen NAN-korvike Topin vatsalle.\nKiinteiden ruokien maistelujen aloitus lykkääntyi maitoallergiaepäilyn vuoksi. Nyt olemme lomalla, eikä reissun päällä kannata aloittaa niin suuria muutoksia. Topi ehtii siis täyttää viisi kuukautta, ennen kuin hän saa ekan kerran maistaakseen jotain muuta kuin maitoa tai maitoa jäljitteleviä ravintovalmisteita. Se on ihan hyvä asia, sillä herkkävatsaisen vauvan suolistoa on turha rasittaa liian aikaisin kiinteillä soseilla. Silti odotamme jo innolla, että pääsemme tarjoamaan uusia makuja pikkumiehellemme.\nJulkaistu 26.4.2019 26.4.2019 Kategoriat Lääkäreitä, Meidän ihme, Pelkoja, Ruokailuja, TutkimuksissaJätä kommentti artikkeliin Monenlaista maitoa\nJulkaistu 28.8.2018 Kategoriat Bloggaaminen, Lääkäreitä, Meidän ihme, Pelkoja, Raskausviikkoja, Sisätautipoli, Tutkimuksissa, YstävätJätä kommentti artikkeliin Ensimmäinen raskauskolmannes (rv -12)


Folksamin nimi on muuttunut 27. helmikuuta Fennia Vahinkovakuutus Oy:ksi. Folksamin konttoreilla nimikyltit on jo vaihdettu. Fennian ja Folksamin vahinkovakuuttamisen toiminnot yhdistetään myöhemmin kevään 2019 aikana.\nFolksamista tuli osa Fenniaa ja samalla Fennian tytäryhtiö, kun Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia osti Folksam Vahinkovakuutus Oy:n 27.11.2018. Nyt Folksamin nimi on vaihtunut Fennia Vahinkovakuutus Oy:ksi.\nNimenmuutos näkyy myös katukuvassa, koska nimen muuttuessa vaihdoimme ruotsalaisen Folksamin omistaman liikemerkin ja brändin Fenniaksi. Omistajanvaihdos ja nimenmuutos eivät edellytä asiakkailta tällä hetkellä omaa aktiivisuutta.\nFolksamin toiminta jatkuu kaikilla niillä kymmenellä paikkakunnalla, jossa toimintaa on tälläkin hetkellä. Folksamin konttorit sijaitsevat Tammisaaressa, Karjaalla, Porvoossa, Turussa, Vaasassa, Närpiössä, Pietarsaaressa, Oulussa, Tampereella ja Helsingissä.


Joulukalentereiden puoliväli: L'Occitane, Lumene ja essence - Wasting Lifestyle\n13 joulukuun, 2018 16 kommenttia\nJoulukuu hurahti yli puolenvälin ennenkuin ehdin edes oppia, että aamuisin pitäis muistaa avata kalenterit. En voi käsittää tätä ajan kulumisen nopeutta! Mun oli tarkoitus koota joulukalentereiden sisältö tänne viikottain, mutta minireissu Vaasaan juuri itsenäisyyspäivän tienoilla sotki sen suunnitelman. Tässä kuitenkin nyt puolivälin eli 12 luukun kooste tähänastisista ylläreistä. Olen saanut L’Occitanen ja essencen pr-tuotteina, Lumenen olen ostanut itse.\nEssencen kalenteri on harmillisesti ollut tähän saakka vähän pettymys, sillä sälätuotteita on ollut enemmän kuin tarpeeksi. Kun sain kalenterin, vilkuilin pikaisesti sisällöstä että kalenterissa olisi 5-7 sälätuotetta (en voinut kahlata sisältöä läpi kovin tarkkaan, koska en halunnut spoilaantua kaikesta). Tähän mennessä turhautumista aiheuttavia tuotteita ovat olleet kynsiviila, tarrat, pakettikortit, hiuslenksut ja siirtokuvatatuoinnit. Siinä on jo 5 sälätuotetta joten toivon sisällön paranevan puolenvälin jälkeen. Parempaa tuoteosastoa kalenterissa edustaa sheakäsivoide (sairaan hyvä!), kaksi kynsilakkaa, kulmakynä, minisuti ja huulikiilto.\nL’Occitanen Premiumkalenteri on tarjoillut takuulaadukasta tuotekavalkadia kaikkien 12 luukun ajan. Se yllätti, että kalenterissa on ollut tosi paljon samoja tuotteita kuin aikaisempien vuosien perusjoulukalentereissa. Oletin, että Premiumissa olisi pääosin eri tuotteet. 5 Essential Oils -sarjan shampoo ja hoitoaine ovat tulleet kaltsuista joka vuosi eivätkä ne oikein sovi mun hiuksille, joten olisin toivonut jotain muita hiustuotteita tänä vuonna. Shea- ja mantelisuihkuöljyt sen sijaan ihastuttivat kovasti, koska ne on aaaaivan ihania tuotteita talveksi! Mantelikäsisaippua on sekin tuttu aiemmilta vuosilta.\nShea Ultra Rich Lotion on vanha tuttavuus, joka on todella hyvä käsivoide näin matkakokoisena. Mulla on tälläkin hetkellä yksi viime vuoden purnukka käsivoidekäytössä :) Voiteen vieressä komeilee Verbena-hajuvesi, joka on iiihana! Immortelle Divine -sarja on yksi L’Occitanen ylellisimmistä, ja kalenterista on tullut sekä kasvovoide että kasvoöljy. Nämä ovat nyt sellaisia juttuja, mitä peruskalenterissa ei ole ikinä ollut. Myöskään Immortelle-kasvovoidetta en muista aiemmin kalenterista saaneeni. Huulirasva ja käsivoide ovat klassikkoja joiden toivoinkin löytyvän kalenterista! Huulirasva on pakko ottaa heti käyttöön.\nLumene on tarjoillut suorastaan hengästyttävän kattauksen 12 ensimmäisen luukun aikana! Toistoa viime vuoteen ei paljoakaan ole ollut ja olen ilahtunut jokaisesta tuotteesta. Luukuista on tullut muumikäsivoide, öljy-misellivesi, silmänympärysgeeli, Valo Nordic-C -hoitovesi (!!), Lähde-sarjan seerumi (!!!) ja hauska pressattu kangasnaamio, johon imeytetään omavalintainen seerumi tai hoitovesi. Onneksi tästä tuli puhetta bloggaajakavereiden kanssa, koska minä tollo olisin tiputtanut tuon pressatun kangasnaamion ihan vain veteen :D Kai mä jotenkin ajattelin, että tehoaineet on tossa mukana…ahhah :D No, kuulemma esimerkiksi tuo Valo-sarjan hoitovesi käy mainiosti kangasnaamion tehoaineeksi!\nEdellisten lisäksi kalenterista on löytynyt peitevoide silmänalusille, Harmonia-sarjan puhdistusvaahto, Valo-sarjan yövoide ja Lähde-sarjan kosteusvoide ja geelinaamio sekä viileäsävyinen pinkki huulipuna. Molemmat kasvovoiteet olivat viime vuonnakin kalenterissa mukana (vai olikohan se Valo päivävoide viime vuonna?), mutta ei haittaa yhtään koska nuo Lumenen matkakokoiset purnukat on niin käteviä ja voiteet hyviä. Harmonia-putsarista kiinnostuin erityisesti, koska en oo kokeillut vielä mitään Harmoniasarjan tuotteita.\nTässä vaiheessa joulukuuta sanoisin, että Lumene pitää kyllä vahvaa kärkipaikkaa. L’Occitane ei sille paljoa häviä, mutta olisin toivonut enemmän variaatiota, sillä jotenkinhan pitäisi perustella Premiumkalenterin normikalenteria korkeampi hinta. Ehkä loput tuotteet ovat enemmälti sellaisia, joita peruskalenterissa ei ole nähty. Essencelle heristän sormeani ja toivon, että se paranee loppua kohti. Potentiaaliahan kyllä olisi ja on monta tuotetta joiden toivon kalenterista löytyvän!\nElevenillä on muuten Loksun perusjoulukalenteria ja Premiumia vielä jäljellä ja molemmat tietty nyt alessa, jos joku on tullut katumapäälle ja haluaakin vielä takuuvarmat laatukaltsut jouluksi :)\nMiltäs nämä teidän silmään näyttää?\n(L’Occitanen ja Essencen kalenterit saatu. Linkit ovat mainoslinkkejä, joiden klikkailusta en hyödy, mutta joiden kautta tehdyistä ostoksista saan pienen komission. Mahdolliset komissiot käytetään blogin palvelinkulujen kattamiseen.)\nessencen joulukalenterijoulukalenterikosmetiikkajoulukalenteritL'Occitane joulukalenteriLumene joulukalenteripress sample\nCND Vinylux Glacial Illusion Swatches\n13 joulukuun, 2018 8:26 am\nOstin Cocopandalta sinun vinkistä Lumenen joulukalenterin enkä ole katunut hetkeäkään :) Todellakin on ollut joka pennin arvoinen.\n15 joulukuun, 2018 5:09 pm\nMahtavaa! Kiva kuulla ettei mun vinkki ollut huti :)\n13 joulukuun, 2018 8:59 am\nAa, kiitos tiedosta, mä olin kans sormi suussa ton Lumenen kangasnaamion kanssa :D Kauanko sitä sit pidetään naamassa?\nIte olisin halunnut ton Essencenkin kun kuulin että siellä on paljon kynsilakkoja, mutta jotenkin en sit raaskinut ostaa kahta kosmetiikkakalenteria siinä pelossa että niistä tulee mulle sopimatonta tavaraa.\n15 joulukuun, 2018 5:17 pm\nVeikkaisin, että yhtä kauan kuin kangasnaamioita muutenkin, eli 10-20 min :) varmaan riippuu siitäkin, imeyttääkö naamioon vesimäistä, nopeasti imeytyvää hoitonestettä vai paksumpaa seerumia…näin arvelisin :)\n13 joulukuun, 2018 9:50 am\nOstin Lumenen kalenterin myöskin sinun vinkkauksesi perusteella, kivoja tuotteita joista osa itselleni uusia, ainoa pettymys on ollut tuo Muumi-käsirasva (ei hoida eikä kosteuta ainakaan minun tassujani), tuote itsessään nauratti: onko se tehty muuminrasvasta vai tarkoitettu muumien käsille? :D Kiitos vihjeestä tuon naamion suhteen, veteen olisin minäkin sen upottanut ja sitten ihmetellyt että eipä varsinaisesti tehoa :)\n15 joulukuun, 2018 5:19 pm\nHahah toivottavasti ei oo tehty muuminrasvasta sentään :D mä en vielä kokeillut sitä, harmi jos ei kosteuta kunnolla.\nOle hyvä, kiva kuulla etten ollut ainoa jolle naamionapin idea ei heti avautunut :D\n13 joulukuun, 2018 2:51 pm\nLumenen tarjonta on ollut kyllä huima, olen todella tyytyväinen vaikka ostinkin omani aika kovalla hinnalla. Jos olisin malttanut odottaa aleja, niin olisin säästänyt pitkän pennin:D Eipä sillä, sisältö on kyllä hintansa väärti normaalihintaisenakin.\n15 joulukuun, 2018 5:20 pm\nJoo kyllä mä olisin tyytyväinen ollut vaikka olisinkin ostanut kaltsun ihan täydellä hinnalla!\n13 joulukuun, 2018 5:48 pm\nMä päädyin itse lopulta hankkimaan LF:n kalenterin ja oon kyllä tykännyt kyllä :) Lumene ja Asos kiinnostivat myös kovasti, mutta päädyin kokeilemaan ns. kulttikalenteria pitkällisen tutkimisen, sisällön yytsimisen ja hintavertailun jälkeen :D Ens vuonnako sit Lumene? Tai jotain ihan muuta :) Välttynee ainaki pahimmat toistot, kun vaihtelee kalentereita vuosittain :)\n15 joulukuun, 2018 5:21 pm\nMulla ei oo LF-kaltsua koskaan ollut, mutta mitä olen muilta seuraillut niin tämän vuoden LF on vaikuttanut jotenkin huonommalta kuin viime vuonna (siis mun tarpeisiin). Mutta kiva että sulle päätyi mieluisa kalenteri! Multa ehdottomasti ääni sille että hankit Lumenen ensi vuonna <3\n14 joulukuun, 2018 8:07 am\nLumenen kaltsu on ollu ihan parasta maan päällä ❤ alesta vielä sain sen riipaistua noin 65€ hintaan ja oon ollut enemmän kuin tyytyväinen, ah ah ah ?\nTein vielä itelle silleen, kun betten tilaus päättyi marraskuuhun, niin sain ”valita” ostanko lumenen vai uusinko boksin 3kk tilauksen, voi luojan kiitos ostin lumenen kalenterin (kun katsoo mitä joulukuun bette sisälsi nii oisin itkenyt ?).\n15 joulukuun, 2018 5:22 pm\nSama homma täällä, alehinnalla minäkin ostin ja oisin kyllä ollut tyytyväinen sisältöön vaikka olisinkin maksanut täyden hinnan <3\nJoo teit kyllä hyvän päätöksen :)\n14 joulukuun, 2018 2:46 pm\nVoi voi, alkaa melkein kaduttamaan että valitsin LFn kalenterin Lumenen sijaan. Aika huipulta tuo näyttää! Mutta aloin syksyllä pohtimaan että jos britit toteuttaa brexitin, niin tuleeko siihen kalenteriin alvit ja tullit ja mitkäliet ja näin sain selitettyä itselleni miksi LF on parempi valinta tälle vuodelle :D\nMInulla oli viime vuonna Essencen kalenteri ja noita täytteitähän sieltä riitti. Jotenkin tykkäsin siitä silti, etenkin siihen hintaan :D Nuo siirtokuvat muuten toimivat kynsilläkin!\n15 joulukuun, 2018 5:23 pm\nAhahah sä oot kyllä ollut viiltävän analyyttinen kalenteria valitessasi, kun oot ihan maailman talouspoliittiset muutoksetkin ottanut huomioon!! :D\nKiva kuulla että siirtokuvia voi kynsilläkin käyttää, ei tullut ees mieleen!\n16 joulukuun, 2018 8:45 pm\nMä oon myös ollut supertyytyväinen Lumenen kalenteriin. Mun mielestä iso plussa tulee myös siitä, että Lumenen instastooreissa ohjeistetaan joka päivä kalenteriluukusta löytyvän tuotteen kanssa. Myös sen kangasnaamion, jonka minäkin olisin veteen upottanut. :D\n16 joulukuun, 2018 9:27 pm\nOhjeistetaanko?! tajusin tämän myötä, ettei mun feediin oo tullut instassa Lumenelta pitkään aikaan mitään, kun se insta näyttää ihan mitä sattuu. Kiitos kun sanoit, pitääkin käydä aina kattomassa!


Etusivu » Ajankohtaista » Uutiset ja tiedotteet » Lehdistötiedotteet » Matematiikkaa rakentajille - oppikirja käytännön laskuharjoituksiin\nMatematiikkaa rakentajille - oppikirja käytännön laskuharjoituksiin\nKäytännönläheiset laskutehtävät opastavat rakennusalalla tarvittavaan matematiikkaan ja perehdyttävät samalla rakennuspiirustusten lukemiseen.\nMatematiikkaa rakentajille -kirjassa kerrataan matematiikan perustaidot ja opetetaan niiden soveltamista rakentamiseen. Kirjan lähes 350 laskutehtävän avulla käydään läpi rakentajan kannalta keskeinen matematiikan sisältö peruslaskutoimituksista ja likiarvosta vektoreihin ja yhtälöihin, suhteesta ja verrannollisuudesta pinta-aloihin ja tilavuuksiin.\nJoka luvun alussa esitellään lyhyesti käsiteltävä aihe, minkä jälkeen on runsaasti laskutehtäviä. Suuri osa tehtävistä liittyy kirjan lopussa olevaan piirustussarjaan. Tehtävissä pyydetään mm. laskemaan kerrosaloja, käytettävien rakennusmateriaalien määriä ja rakenteiden kaltevuuskulmia. Piirustuksia on 18: viisi pääpiirustusta eli arkkitehtipiirustusta, 10 nykymääräysten mukaista rakennepiirustusta sekä kolme vanhojen määräysten mukaista ulkoseinän sekä ala- ja yläpohjan rakennetyyppiä, joiden avulla esimerkiksi selviää, miten rakenteiden paksuudet ovat muuttuneet. Piirustuksia tarkastellessaan opiskelija oppii tärkeimpien rakennuspiirustusten lukutaidon.\nKirja soveltuu rakennusalan ja talotekniikan ammattimatematiikan opiskeluun ammattioppilaitoksissa. Kirjaa voidaan käyttää myös ammattikorkeakoulujen rakennusalan peruslaskujen kertaukseen, ammattilaskentoon ja rakennuspiirustusten lukuharjoituksiin.\nKirjan tekijä on DI, KM Matti Haara. Hänellä on pitkäaikainen ja monipuolinen kokemus rakennesuunnittelusta ja ammatillisesta opetuksesta. Rakennesuunnittelukokemus on kertynyt kerrostalojen suunnittelusta vesivoimalaitosten suunnitteluun ja opetuskokemus opettajan, koulutuspäällikön tehtävistä ja opetuksen kehitysprojektityöstä.\n110 s., 32 euroa\nKirjaa voi ostaa kustantajan verkkokaupasta www.rakennustieto.fi ja Rakennustiedon kirjakaupoista: Runeberginkatu 5, Helsinki; Kauppakatu 40–42, Kuopio sekä muista hyvin varustetuista kirjakaupoista.