Taistelevat sängyn vikoja asunnossa: tärkeimmät menetelmät, työkalut ja säännöt\nMiten käsitellä sängyn vikoja\nVerrattuna muiden kotimaisten hyönteisten torjuntaan taistelu sängynpätöillä on useita tunnusomaisia piirteitä.\nEnsinnäkin sängyn viat ovat jonkin verran vastustuskykyisempiä eri hyönteismyrkkyille. Usein tapahtuu, että torjuja ja muurahaisia vastaan tehokas korjaus, joka on vikoja vastaan, on erittäin heikko.\nToiseksi, virheet pystyvät nopeasti sopeutumaan erilaisiin hyönteisten torjunta-aineisiin. Tämän seurauksena eilen monet tehokkaat lääkkeet menettävät aktiivisesti markkinoilla.\nJa mikä tärkeintä - bedbugs mieluummin asettua paikoille, jotka ovat lähimpänä niitä, joissa ihmiset levätä. Tämä tarkoittaa, että sängyn vikojen torjunta liittyy ensisijaisesti makuuhuoneiden ja lasten huoneiden, sohvien ja patjojen käsittelyyn. Niinpä keittiöiden tyypillisten asukkaiden torjuntaan sovellettavat menetelmät eivät toimi tässä.\nKuitenkin bedbugs voi ja täytyy taistella: tämän keinot ja menetelmät ovat nykyään runsaasti. Kuitenkin ennen kuin käsittelet bedbugsia, sinun on valittava oikea menetelmä niiden hävittämiseksi.\nTärkeimmät menetelmät sängyn vikojen käsittelyyn\nMenetelmät, joilla käsitellään bedbugsia, ovat melko erilaisia, ja lopullinen tavoite on näiden hyönteisten täydellinen tuhoaminen talossa. Jos muurahaisia ja torakoita vastaan taistellessaan he joskus turvautuvat karkottamiseen asunnosta, tällaiset menetelmät eivät sovellu bedbugsiin: he palaavat hyvin nopeasti, ja ne pystyvät tarttumaan naapurihuoneisiin poissaolon aikana.\nPääasiallisia keinoja käsitellä ensinnäkin bedbugs voidaan tunnistaa seuraavasti:\nHyönteismyrkkyjen käyttö. Ne voivat olla jauhettuja, aerosoloituja tai konsentraatin muodossa laimennusta varten ja sen jälkeen käyttöä suihkeena. Tällaisten keinojen päätehtävä - mahdollisimman lyhyessä ajassa tuhoamaan kaikki virheet niiden toiminnan säteellä. Nykyään tämä menetelmä on kaikkein käyttökelpoisin ja monipuolisin, jolloin voit tehdä ilman monimutkaisia laitteita ja tehdä taistelua bedbugien varalta itsestään riippumatta asunnon kaudesta ja alueesta.\nLämpötilamenetelmät - bedbugien jäätyminen, lämpökäsittely tai kiehuva vesi, saastuneen pyykin pesu korkeassa lämpötilassa. Näillä menetelmillä, joilla käsitellään sängynpuhujaa, on useita haittoja ja rajoituksia. Esimerkiksi huoneiston jäädyttäminen on täynnä lämmitys- tai vesijohtojärjestelmän putkien rikkoutumista, ja se voidaan toteuttaa vain niillä alueilla, joilla ilman lämpötila on alle 22 ° C. Mutta asunnon lämpökäsittely edellyttää tehokkaiden teollisuuskuivaajien käyttöä, joita ei ole jokaisella tuholaistorjuntapalvelulla. Näillä menetelmillä on kuitenkin plus: ne ovat ihmisille vaarattomia eivätkä aiheuta mitään seurauksia allergikoille.\nMekaaniset menetelmät kotimaisten vikojen käsittelyyn - vikojen pesien ja hyönteisten itsensä tuhoaminen imuroimalla tai käsin. Hyvin tehotonta ja aikaa vievää käytetään useimmiten asunnossa olevien bedbugs-tilojen tilapäiseen vähentämiseen ennakoiden sen täyden käsittelyn hyönteismyrkkyillä.\nPalaute yrittää itse taistella sängyn vikojen kanssa:\n”Kuukausi ei uskaltanut kutsua saniteettipalvelua, ajattelin, että olin murskannut viimeisen virheen tänään. Sain siihen pisteeseen, että he käyttivät koko sohvan. Yritin puhdistaa ne pölynimurilla, se ei auta. Vain kaverit, joilla oli super-fani, auttoivat ... "\nKansan korjaustoimenpiteiden käyttö. Näitä menetelmiä ei voida kutsua tyypilliseksi sängyn vikavalvonnaksi. Useimmat folk-korjaustoimenpiteet pelottavat vain vikoja, mutta eivät tuhoa niitä. Folk-korjaustoimenpiteitä käytetään järkevästi estämään asunnon infektio bedbugsillä ja tarvittaessa odottamaan useita päiviä saniteettihoitopalvelun saapumisesta.\nSen pitäisi olla hyvin vastuullinen lähestymistapa valintamenetelmään, jolla asunnon bedbugs-taistelu toteutetaan.\nKun asunto on tarttunut voimakkaasti, kun viat piiloutuvat paitsi huonekaluissa, mutta myös lattian alla, sokkelien takana ja kodinkoneissa, on paljon tehokkaampaa käyttää ammattilaisten hävittäjien palveluja.\nEnsinnäkin tarvitaan paljon lääkkeitä tilojen täydelliseen perusteelliseen käsittelyyn, ja hinnalla ne voivat olla verrattavissa palvelujen palveluihin. Toiseksi on erittäin vaikeaa suorittaa tuholaistorjunta, jossa käsitellään yksityiskohtaisesti kaikkia hyönteisten turvakoteja ilman erityisiä laitteita ja kokemuksia.\nKeinot torjua sängyn vikoja\nValitsemalla tehokkaimmat keinot taistella bedbugsia vastaan on ensinnäkin otettava huomioon suosituimmat kotitalouksien hyönteismyrkyt.\nTäytäntöönpanija, fenthion-pohjainen, suhteellisen turvallinen ja erittäin tehokas nukkumisenestovika.\nSen käyttöohjeet ovat yksinkertaisia: yhden pullon neste on liuotettava puoli litraa vettä, kaada mihin tahansa säiliöön ruiskupullolla ja käsiteltävä huolellisesti kaikki asunnon pinnat ja mahdolliset bedbugs-paikat. Yksi pullo riittää käsittelemään suurta patjaa tai sohvaa.\nTäytäntöönpanijan on tärkeää, että Executioner poistaa kaikki vuokralaiset ja lemmikit ikkunoiden sulkemiseksi. Kaikkien toimintojen jälkeen anna asunnon olla muutaman tunnin tai jopa parempaa päivää pari päivää. Sen jälkeen huone on tuuletettava perusteellisesti, pyyhittävä kaikki pinnat kostealla liinalla ja pestyillä liinavaatteilla ja vaatteilla.\nKarbofos, melko vanha ja tunnettu tapa. Viime aikoina monissa kaupungeissa se on vastustanut vikaväestöjä , jotka eivät kuitenkaan estä Karbofosia johtamasta myyntiä anti-bed bug -markkinoilla.\nKarbofos on hyvä, koska se on valmistettu suurista tölkeistä, joista jokainen riittää käsittelemään tilaa suurelle alueelle. Malationin hermon paralyyttisen toiminnan periaate ja se vaikuttaa hyönteisten hermostoon.\nTilojen käsittely Carbofosilla suoritetaan samalla tavalla kuin Executioner, mutta sen käytön yhteydessä on välttämätöntä käyttää mahdollisimman paljon suljettuja vaatteita, käsineitä ja puuvillanauha.\nPalautetta Karbofosin käytöstä: ”Mitä he nyt luovuttavat, ja Karbofos on tehokkain keino korjata. Jo asunnossa ja maassa, ja vanhempien vikoja he päättivät kerran. Ja kaikki muut keinot hauskaa ... "\nCombat (Combat) - tämä on toinen voimakas anti-pop-spray. Sitä tuotetaan Venäjällä korealaisen lisenssin alaisena ja se on hyvä, koska se on jo tuotettu sylintereinä, joissa on samankaltaisia sprinklerejä.\nTaistelu on erittäin tehokasta, mutta ison asunnon käsittelemiseksi sinun täytyy ostaa paljon sylintereitä (nopeudella 1 sylinteri 5 neliömetriä tilaa kohti).\nMikroskooppi eroaa bedbugsistä siinä, että sillä on pitkä jäännösvaikutus. Sovelluksen jälkeen huoneiston eri pinnoille vaikutus kestää 1 kuukausi.\nMikrofosin ansiosta huoneeseen ei tule vain vikoja, vaan myös torakoita, joissa on muurahaisia.\nPalaute Micros: n käytöstä: ”Hän myrkytti maan Microsome-virheet . Hyvä asia, parempi kuin Reid ... "\nPyrethrum - saatavilla jauheena ja se on ote kamomilla kukkia. Itse asiassa kaikista tällä hetkellä suosituista hyönteismyrkkyistä tämä on ainoa luonnollinen.\nVankiloiden torjumiseksi pyrethrum tulisi kaataa paikkoihin, joissa hyönteiset kertyvät ja missä ne liikkuvat useimmiten.\nSamanlaiset julkaisun ja ominaisuuksien muodossa ovat Raptor, Chlorofos, Tetrix, Fufanon ja jotkut muut lääkkeet, joissa on täydellinen hoito asunnosta, jolloin se voi täysin tuhota vikoja.\nKaikki nämä lääkkeet, jotka on tarkoitettu bedbugs-torjuntaan, ovat ostajien saatavilla Venäjän markkinoilla, ja kumpi niistä on kunkin käyttäjän yksilöllinen valinta.\nMuutama sana suosituista keinoista käsitellä bedbugs\nKansan keinoin käsitellä bedbugsia ovat seuraavat:\ndenaturoitu alkoholi, torjuu vikoja hajuineen , ja kun se kaataa pesiä, se tappaa ne;\ntärpätti, jota käytetään yksinään tai seoksena muilla keinoilla;\npöly, usein sekoitettuna etikan tai denaturoidun alkoholin kanssa;\netikka, ei tuhoisa, mutta sietää pois sängyssä;\nyrtit - tansy, katkera koiruoho, koivunlehdet, tuoreet, jotka aiheuttavat epämiellyttävän aromin bedbugsille.\nHuolimatta siitä, että tehokkuus ei ole kovin korkea, folk-korjaustoimenpiteitä käytetään taistelemaan bedbugsia aikaisin asti, ja joskus ne voivat edistää näiden hyönteisten asunnon purkamista. No ne ilmentyvät ehkäisemään infektio asunnon bedbugs.\nTärkeitä sääntöjä ja ohjeita bedbugien käsittelyyn\nKaikki toimenpiteet, joilla torjutaan sänkyä kotona, ovat tehokkaita vain huoneen täydellisen ja melko nopean käsittelyn avulla. Et voi päästä eroon hyönteisistä ensin yhdessä huoneessa, sitten toisessa. Kaikki on tehtävä samaan aikaan, koska viat liikkuvat hyvin nopeasti ja asettuvat huoneen ympärille.\nSamasta syystä vain pehmustetut huonekalut ovat tehottomia useimmissa tapauksissa: yksittäiset viat ja niiden munat peittävät välttämättä pohjakerrosten tai lattian tai seinien eri rakojen takana. Ja tulevaisuudessa ne synnyttävät myös uusia väestöryhmiä.\nJos virheet elävät edelleen ainakin yhdessä naapurin asunnossa, ne on myrkytettävä samanaikaisesti kaikissa saastuneissa alueilla. Muuten jopa tehokkain taistelu sängynpurkauksia vastaan yhdessä asunnossa tarjoaa vain pienen hengähdystauon: jonkin ajan kuluttua viat siirtyvät naapureistaan, ja koko menettely on toistettava uudestaan.\nYleisesti ottaen kaikkein tehokkain tapa käsitellä bedbugsia on ehkä erityisten terveyspalvelujen haaste. Kun tilaat palveluitaan, voit luottaa nopeisiin tuloksiin ja sängyn bedbugsin hävittämiseen.\nPäästä eroon bedbugs folk korjaustoimenpiteitä\nKaikkien haitallisten hyönteisten torjuntaa varten ihmiset ovat keksineet monia reseptejä, joiden pitäisi aiheuttaa vikojen katoaminen ilman jälkiä. Mutta jos erillinen ...\nPäästä eroon sängyn vikoja etikan kanssa\nKaikista folk-korjaustoimenpiteistä, jotka koskevat bedbugsin valvontaa, etikka on yksi edullisin ja helppokäyttöinen. Se on helppo ostaa, se on edullinen ja abs.\nTarkoittaja on sängyn vikojen hävittäminen\nTietueeseen "Miten käsitellä sängyn vikoja" jätettiin 9 kommenttia.\n15.5.2015 klo 1:09\nVuokraimme asunnon useiden kuukausien ajan työntekijöille ja he käänsivät sen huoneistoksi bedbugsille. Olemme jo kokeelleet kaikkea - mikään ei auta. Asiantuntijoita kutsuttiin kolme kertaa erilaisiksi ja olimme jäädytettyinä, ja silti he nousivat. Mistä - en tiedä. Lapsi pahoillani, jo kyllästynyt taistelusta.\n22.2.2015 klo 14:28\nHyvää iltapäivää On tarpeen lisätä pieni kirje, mutta jotenkin se on epävarma tällaiselle sivustolle - Muutama sana folk-tapauksesta käsitellä bedbugs.\n06.25.2015 klo 18:16\nKiitos, kiinteä kirjoitusvirhe)\n07/02/2015 klo 14:06\nHyvää iltapäivää, kiitos tästä yksityiskohtaisesta aiheesta. Kerro minulle, mikä on väliaikainen toimenpide - tehdä hyttysverkkojen katos? Onko hänellä 1 mm2 solua - tai ryömivätkö ne pieniä vikoja?\n12/09/2015 klo 11.00\nHyvää iltapäivää Haluan kertoa teille, miten me selviytyimme bedbugsistä. Aluksi emme vain yritä - kasan digok- sia, karbofoja ja aerosoleja. Aloimme taistella koko sisäänkäynnin, osti - KUKARACHU (ihana työkalu). Naapuri ostettiin kaupasta. Mutta vaikutuksen aikaansaamiseksi tehtiin hyvin tiivistetty liuos (koko pullo, jossa oli 1,5 litraa lämpimää vettä). Onnea.\n01/06/2016 klo 08:38\nHärkät, joissa on vatsakoot myrkytetty Butox koirille vahvemmalla pitoisuudella kuin niiden käyttötarkoituksessa. Sängynpoikien munat liuotettiin raptorisuihkulla hyönteisten indeksoimiseksi.\n24.3.2016 klo 23:03\nMies meni töihin rotationa. Nyt hän kutsui ja sanoi, että heillä oli vikoja. Hänellä on kodin liinavaatteet, huopa, tyyny, puhallettava patja ja vastaavasti asiat, päällysvaatteet. Kerro minulle, mitä minun pitäisi tehdä näiden asioiden kanssa heti, jotta vältetään asunnon saastuttaminen? Tiedän, mitä tehdä (pestä 90 astetta). Ja mitä tehdä tyynyn, peitteen, ilmapatjan, päällysvaatteiden kanssa? Sanon heti, ettei autoja ja autotallia ole, jotta asiat voivat levätä siellä. Mutta! Loppujen lopuksi he voivat lisääntyä siellä. Ja tulevaisuudessa en haluaisi, että hän ratsastaa kellon vikojen kanssa. Yleensä tarvitsemme keinon estää asunnon infektio, mutta rajoittamatta joitakin asioita. Kiitos jo etukäteen.\n11/17/2016 klo 08:45\nHe yrittivät kaikkea, mitä he saivat, kunnes he kutsuivat SES: ää ja he eivät käsitelleet asuntoa Cyfoxilla. Päivä odotti hoidon jälkeen, sitten tuli kotiin, vaimoni pesi kaiken, ilmaisi - ja pah-pah, kiitos Jumalalle!\n12.1.2016 klo 22:54\nAuta sinua! SOS)) Vuokraan asunto kerrostalossa. Huoneisto on puhdas, kunnostettu. Asuin täällä 3 vuotta, ja se on täällä, helvetti alkoi! Ostin työkalun, myrkytetty ... He katosivat. Mutta kuukausi myöhemmin katselen heitä taas seinällä (mutta älä pura vielä). Ymmärrän, että he kiipeävät joku. En vain kestä tällaista kauhua! Kerro minulle, kuka kohtasi ja saavutti tuloksen!


...palmujen alta. Yes...me ollaan L-O-M-A-L-L-A....\nTunnisteet: Koh Lanta, loma/semester, matkalla/on the road, Thaimaa\nIhana idea, ihana lamppu... Tulisi mummon pitseille käyttöä! Jaksaa, ei jaksa, jaksaa... Absolut! Joku päivä...\nLähettänyt Katja klo 15.23 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Kuvat ja idea täältä: http://dosfamily.com/2011/01/lace-lamp/\nUrakka yksissä raameissa...\n.... Urakan suorittaja täytti pyöreitä perjantaina. Lahjaksi sai kuvapläjäyksen kovissa kansissa urakastaan. Tykkäsi kovasti. Liikuttui kyyneliin :)\nLähettänyt Katja klo 2.29 2 kommenttia:\nLähettänyt Katja klo 12.49 6 kommenttia:\nTunnisteet: Maalaus Tomille\n... Niin tuo pieninkin mukula haluaa jo olla NIIN iso.\n-"Kato äiti,pakkasin repun, minä oon iso, kato äiti miten oon reipas, minä oon iso! Niinhän äiti?"\n- " Oot tosi iso ja reipas! Tieditkö, että isot pojat nukkuu koko yön omassa sängyssä! Ihan koko yön!"\n-" Äiti... Minä en oo iso, minä oon vielä pieni! "\nNiinpä... ;) Elias sai uuden sängyn ja kouluoöydän eskarin kunniaksi ja Lajunen sai kans isojen poikien sängyn. Neljän vuoden suunittelun jälkeen sain vihdoinkin maalattua Eliaksen vanhan sängyn mustaksi. Samuel oli onnellinen.\n"Äiti, sinä oot niin kiltti!"\nLähettänyt Katja klo 13.07 4 kommenttia:\nLähettänyt Katja klo 2.29 3 kommenttia:\n... Matkaraportti kuvin ...näin pikaisesti autosta matkalla kohti kotia. Kuvia en osaa laittaa järjestykseen tällä puhelimen blogger versiolla. :(\nKirsikkaa,persikkaa ja omenaa...\n...niistä oli meidän päivä tehty. Pihalle saatiin kaksi koristekirsikkapuuta, yksi persikka puu ja omenapuu. Kirsikkapuiden ympärille maata peittävää kukkaa... En todellakaan tiedä suomenkielisiä nimiä näille...72 tuli niitä kuitenkin istutettua.\nLähettänyt Katja klo 12.59 2 kommenttia:\n... Ja yks väsynyt raksalainen. ;)\nLähettänyt Katja klo 9.22 2 kommenttia:\n....taulu. Jotkut varmasti muistaakin aikaisemman postauksen sydäntaulusta. Tällaisen väkersin tänään. Ihan jees...\nLähettänyt Katja klo 11.24 1 kommentti:\n...täällä taas päivää! Mielessä on monta juttua ja kuvia tulee otettua bloggausta ajatellen. Mutta aika ei anna periksi. Siispä pika bloggaus puhelimella. Ja kuvia nurmikon rullauksesta. Nythän nurmikko on jo juurtunut. Jei... Kohta saadaan kieriä nurmikolla.\nLähettänyt Katja klo 14.16 5 kommenttia:\n…on saanut asukkaat. Vuosi sitten laitettiin siivekkäille tupa – klik*\nPikkuvarpus pariskunta löysi tiensä meille.\nTipien touhua on kiva seurata aamupalapöydästä. Pönttöpuu on aivan keittiön ikkunan edessä.


Sodan ajan radiotiedustelun liikkuva yksikkö 3./PMRadP eli MO – Elektronisen sodankäynnin kilta ry\nSodan ajan radiotiedustelun liikkuva yksikkö 3./PMRadP eli MO\n16.05.2020 30.06.2017 by Tiedottaja Elso-kilta\nLataa artikkeli kuvitettuna PDF-tiedostona >> (1.35mb)\nI. Yksikön perustaminen sekä toiminta jatkosodan alkuvaiheessa ja asemasotavaiheessa\nI.2 Valmistelut, yksikön perustaminen\nI.3 MO lähtee sotaan\nI.4 MO organisoidaan komppaniaksi, “motti-ryhmät” toimintaan Karjalan kannakselle\nI.5 Syksy 1941, komppania eli MO:n pääosasto siirtyy Pitkärantaan ja edelleen Äänislinnaan\nI.6 Komppania siirtyy Karhumäkeen, asemasotavaiheessa ryhmitys vakiintuu\nII. Tiedustelu-, viesti- ja kuljetuskalusto\nII.5 Kaluston huolto\nIII. Henkilöstö, organisaatio\nIII.1 Henkilöstö perustamisvaiheessa\nIII.2 Henkilöstön määrä kasvaa\nIII.3 Organisaatio asemasotavaiheessa\nIII.4 Joukkueiden henkilöstö\nIV.1 Erilaisia olosuhteita etuineen ja haittoineen\nIV.2 Motti 1\nIV.3 Motti 2\nIV.4 Motti 3\nV. Toiminta, kohteet, tulokset\nVI. Venäläiset salaamisjärjestelmät, avaamistoiminta MO:ssa\nVI.2 Salauksen avaaminen\nVI.3 MO:n avaamistoiminta\nVI.4 Sanomia avataan eri paikoissa\nVII. Saattue PQ-18, sodan ajan radiotiedustelun legendaarinen menestystarina\nVIII. Toiminta vetäytymisvaiheessa\nVIII.2 Motit 1 ja 2\nVIII.3 Motti 3\nIX. Yhteenveto: moottoroitu radiotiedustelu Jatkosodan tiedustelujärjestelmän osana\nI Yksikön perustaminen sekä toiminta jatkosodan alkuvaiheessa ja asemasotavaiheessa\nSuomen radiotiedustelu sai tulikasteensa Talvisodassa. Tällöin ei vielä varsinaista radiotiedustelun kenttäorganisaatiota ollut, vaan toimipisteet olivat erillisinä suoraan Päämajan tiedusteluosaston 2. toimiston (Tied.2) eli viestitiedustelutoimiston johdossa:\nmaatiedustelupuoli (Tied.2/Ma) Säämingin Rauhalinnassa ja meritiedustelupuoli (Tied.2/Me eli “Kotijoukkojen osasto 32”) Tuusulan Syvärannassa. Näiden lisäksi oli pieniä erillisiä lähikuuntelupisteitä Pohjois-Suomessa sekä yksi Maijaksi kutsuttu kuunteluauto.\nRadiotiedustelun perustaja Reino Hallamaa oli jo ensimmäisillä opintomatkoillaan vuonna 1927 tutustunut Saksassa moottoroidun radiotiedustelupataljoonaan. Sellaisen saaminen Suomeen radiotiedusteluorganisaation osaksi oli hänen suunnitelmissaan jo siitä lähtien. Varojen puutteessa sitä ei päästy toteuttamaan ennen Talvisotaa. On ilmeistä, että erityisesti Talvisodan mottitaistelujen tukena tällainen liikkuva, joustava lähikuunteluvoima olisi ollut tarpeen. Vasta Talvisodan aikana päästiin tilaamaan Ruotsista tarkoitukseen soveltuva autokalusto, joka ajettiin Suomeen jäätyneen Merenkurkun yli talvella 1940. Autot ajettiin aluksi syrjäisiä metsäteitä pitkin Evon Metsäkoululle, jossa tällöin oli radiotiedustelun koulutuskeskus. Täällä tehtiin joitakin varustelutoimenpiteitä, mutta varsinaista varustelua varten ne välirauhan tultua siirrettiin Helsinkiin. Kalustoa ei kuitenkaan saatu käyttövalmiiksi ennen Jatkosotaa.\nTalvisodan jälkeen alkoi varusteluvaihe, joka kesti kesään 1941 saakka. Varsinaista tiedustelukalustoa ei autoissa ollut ruotsalaisia AGA:n suuntimoita lukuun ottamatta. Kuunteluautoihin asennettiin National 100XA-vastaanottimet, joita Hallamaa sai hankituksi Ruotsista syksyllä 1939 noin 100 kpl käyttämällä maksuna Suomen radiotiedustelun murtamia venäläisiä koodeja. Autojen säilytys- ja varustelupaikka oli Helsingissä, Töölössä Päivärinnankatu 3:ssa sijaitseva suuri “salainen” kellarihalli.\nAutoja käytettiin jo Hallamaan aliupseerikoulun harjoituksissa kesällä 1940. Keväällä 1941, jo ennen liikekannallepanoa, saatiin lupa parhaan luokan autonkuljettajien palvelukseen ottamiseen. Katsottiin, että arvokkaat autot vaativat parhaat mahdolliset kuljettajat. Keväällä 1941 palvelukseen otettu autoupseeri Niilo Kostermaa ajoi henkilökohtaisesti pääkaupunkiseudulla asuvien reserviläiskuljettajien koteihin viemään palvelukseenastumismääräykset. Samassa yhteydessä hän otti Vallilasta palvelukseen pienen kahden miehen autokorjaamon Helminen & Saarinen kalustoineen.\nAlkoi uusien kuljettajien kouluttaminen autojen käsittelyyn samoin kuin autojen tiedusteluvarustuksen kokeilu ja trimmaus Helsingin ympäristössä, lähinnä Pakilassa vanhalla kivetyllä tykkitiellä. Suuntimis- ja kuuntelukokeiluja johtivat tulevan liikkuvan yksikön joukkueenjohtajiksi määrätyt vänrikit. Harjoitukset suoritettiin salaamissyistä aamu- tai iltahämärissä.\nMuun kehittämisen ja kouluttamisen ohessa suunniteltiin välirauhan aikana myös radiotiedustelun kenttäorganisaatiota. Suunnittelun tuloksena syntyi joukkoyksikkö, Päämajan Radiopataljoona PMRadP, jonka perustamispäivä on 18.6.1941. Pataljoonaan kuului alkuvaiheessa 5 komppaniaa:\n1.K, maavoimatiedustelu Säämingissä\n2.K, merivoimatiedustelu Tuusulassa\n3.K, liikkuva eli moottoroitu radiotiedustelu, epäviralliselta lyhenteeltään “MO” tai “MOTO”\n4.K, kaukopartioiden radioyhteyksien hoitaminen\nVarikkokomppania, tekninen huolto ja hankinnat.\nLisäksi organisaatioon kuului radio- ja suuntimoasemia.\nPataljoonan esikunta toimi Mikkelissä Päämajan yhteydessä, sillä esikunta oli samalla Päämajan tiedusteluosaston 2. toimisto, Tied.2 eli Viestitiedustelutoimisto. 3.K ei heti pataljoonan perustamisvaiheesta alkaen toiminut komppaniakoonpanossa. Alkuvaiheessa toimineista erillisistä joukkueista käytetään tässä esityksessä kuitenkin yhteisnimitystä MO.\nSodan aikana komppanioiden määrässä ja tehtävissä tapahtui muutoksia:\nperustettiin 5. K diplomaattikuuntelua varten\nperustettiin 6.K ilmavoimatiedustelua varten; tämä laajeni myöhemmin Ilmavoimien Radiopataljoonaksi\n1.K muutettiin koulutusyksiköksi\n2.K muodosti Radiotiedustelukeskuksen, johon sisältyi sekä maavoima- että merivoimatiedustelu,\n4. K:n tehtävät siirtyivät ErP 4:lle\nsodan loppuvaiheessa perustettiin uudelleen 4.K merivoimatiedustelua varten ja lähitiedusteluelimiä Karjalan kannaksen suuntaan.\nMO:n ajoneuvot ja niiden käyttöön varattu tiedustelu- ja huoltohenkilöstö koottiin kolonnaksi Tuusulaan silloisen Luther-opiston alueelle sotatoimialueelle siirtymistä varten. Täältä joukko lähti marssille illalla 24.6.1941 tavoitteena Sääminki. Kolonna käsitti edellä mainittujen erikoisautojen lisäksi johtoauton, sekä huolto- ja kuljetusautoja. Kolonna herätti huomiota marssin aikana. Heinolan keskustassa aamuyöllä 25.6.pidetyn marssitauon aikana jotkut sivulliset jopa yrittivät sisään muutamaan autoon. Kolonnan lähdettyä jatkamaan edelleen marssitauon jälkeen kaupunkia pommitettiin. On arveltu, jopa, että pommitus kohdistui Heinolaan nimenomaan MO:n kolonnan ansiosta. Eräiden tietojen mukaan Heinola tuli pommituskohteeksi kuitenkin sen vuoksi, että neuvostovakoilu oli ilmoittanut Päämajan toimivan Heinolassa.\nJoka tapauksessa Sääminkiin Rauhalinnan alueelle saavuttiin 25.6.1941 tappioitta. Täällä jatkettiin varustelua, mm. naamiomaalattiin autot.\nMO:n tehtäväksi oli määritetty nimenomaan lähitiedustelu rintaman läheisyydessä ja sen avulla tapahtuva tiettyjen yhtymien välitön tukeminen. Joukon käyttöajatus ja organisointi ei vielä tässä vaiheessa ollut selkiintynyt. Sitä ei ollut organisoitu komppaniakokoonpanoon, varsinaista komppaniatason johtoporrasta ei ollut. Sen sijaan Säämingissä joukko jaettiin kahdeksi itsenäiseksi joukkueeksi, joiden siirtyminen sotatoimialueelle jatkui heinäkuun alkupäivinä. Joukkueiden johtajat olivat vänrikit Veikko Snellman (myöh. Virkkunen) ja Lasse Kahrola. Alkuperäisen suunnitelman mukaan Snellmanin joukkueen piti edetä Karjalan kannaksen läpi eteneviä hyökkääviä joukkojamme seuraten, Kahrolan joukkueen taas kiertää Laatokan taitse. Snellmanin joukkueen ensimmäinen pysähdyspaikka oli Ruokolahti, jossa kuuntelutoiminta aloitettiin. Kahrolan joukkue siirtyi Kiteen kautta Ruskealaan, jossa se aloitti toimintansa. Toimintansa tulokset joukkueet raportoivat Säämingin Rauhalinnassa ja Emäntäkoulussa toimivalle 1.K:lle. Raportit toimitettiin ilmeisesti radiolla viestikeskus Lokkiin, josta ne viestitettiin edelleen Sääminkiin.\nNoin kuukauden kuluttua eli 25.7.1941 Snellmanin ja Kahrolan joukkueet saivat käskyn siirtyä Immolaan. Täällä joukkueet yhdistettiin 10.8.1941 komppaniaksi 3./PMRadP jonka päälliköksi tuli luutnantti Heikki Sysimetsä. Immolasta lähetettiin Kannaksen eri rintamanosille erillisiä suuntimoautolla (B-auto) varustettuja kuunteluryhmiä suorittamaan lähikuuntelua ja -suuntimista Joillakin ryhmillä on ilmeisesti voinut olla A-auto eli kuunteluauto. Näitä nimitettiin mottiryhmiksi johtuen siitä, että niitä oli tarkoitus sijoittaa alueille, joilla oli odotettavissa vihollisen vilkasta radiotoimintaa, erityisesti mottien läheisyyteen. Yksi tällainen mottiryhmä toimi mm. Virolahdella ja siirtyi sieltä Viipurin pohjoispuolelle ja edelleen Hiitolaan. Toinen toimi suunnassa Ilmee-Antrea. Elokuussa 1941 muodostettiin hieman vahvempi, kahdella autolla varustettu vänrikki Teuvo Äyräpään johtama mottijoukkue Motti 1, josta jatkossa muodostui samannumeroinen erillinen joukkue. Tämä joukkue toimi ensin Laatokan pohjoispuolella, jossa tiedustelun kohteena olivat Laatokan saarille jääneet joukot. Sieltä joukkue siirtyi eversti Pajarin 18. D:n hyökkäystä seuraten Kannaksella Joutselkään asti. Syyskuussa 1941 joukkue siirrettiin Laatokan itäpuolelle. Komppanian johtopaikasta eli pääosastosta tuli liikkuvan radiotiedustelun keskus, joka johti mottiryhmien ja -joukkueiden toimintaa, käsitteli niiden tuottaman tiedustelumateriaalin ja raportoi sen PMRadP:n esikuntaan Mikkeliin.\nSotatoimien edetessä alettiin myös komppanian pääosastoa siirtää itään päin. 7.9.1941 MO siirtyi Pitkärantaan.\nTäällä se toimi 21.10.1941 asti, jolloin siirryttiin Äänislinnaan, sijoituspaikkana Metsäteknikumin eli metsäopiston talo. Täällä MO:n pääosasto toimi 2.6.1942 asti. Pääosaston Pitkäranta-vaiheessa ja sen jälkeenkin pienten mottiryhmien toiminta jatkui.\nVänrikki Leo Naarvalan mottiryhmä seurasi muutaman päivän ajan saksalaista 163. Divisioonaa (Engelbrechtin divisioona) palaten takaisin Pitkärantaan. Marraskuussa sama ryhmä teki Äänislinnasta matkan Rukajärvelle, jossa se toimi pari kuukautta palaten joulukuussa takaisin.\nToinen, vänrikki Solmu Kantolan johtama ryhmä siirtyi Pitkärannasta Kollaan ja Suojärven kautta Veskelykseen, sieltä takaisin Pitkärantaan, josta edelleen Salmin ja Mäkriän kautta Troitsankontuun ja täältä Vaaseniin, jossa se toimi talven 1941 – 42. Vielä tammikuussa 1942 toimi Karjalan Maaselässä erillinen mottiryhmä.\nEdellä mainittu Motti 1 siirtyi syyskuussa 1941 Aunuksen alueelle. Täältä se sai käskyn siirtyä nopeasti Tsalkkiin osoitettuna ryhmä Oinosen tiedustelutueksi. Täältä joukkue siirtyi edelleen Munjärven-Juustjärven-Kumsan kautta Karhumäkeen, jonne saavuttiin joulukuun alkupuolella. Motti 1 oli talven 1941 – 42 Karhumäessä saaden huhtikuussa käskyn siirtyä Rukajärvelle. Komppanian pääosasto oli tässä vaiheessa vielä Äänislinnassa.\nKesäkuussa 1942 komppanian pääosasto siirtyi Karhumäkeen, jossa se sijoittui entiseen keuhkotautisairaalan rakennukseen, joka värinsä vuoksi sai nimen Sininen Kuu.\nKarhumäessä osasto toimi aina Itä-Karjalasta vetäytymiseen asti kesäkuussa 1944. Kesällä 1942 3.komppanian ryhmitys alkoi vakiintua. Liikkuvista osista muodostettiin 3 mottijoukkuetta, joista käytettiin nimiä Motti1, Motti2 ja Motti3.\nMotti1, joka talven 1941-1942 oli toiminut Karhumäessä, siirrettiin keväällä 1942 Rukajärvelle. Lähtö tapahtui huhtikuussa, mutta kelirikkotilanteen vuoksi joukko jäi ensin Selkiin siirtyen sen jälkeen Paateneeseen saapuen Rukajärvelle vasta 12.6.1942. Täällä Motti toimi aina kesäkuussa 1944 alkaneeseen vetäytymisvaiheeseen asti.\nMotti2 perustettiin 1.7.1942 Karhumäessä. Se toimi aluksi Karjalan Maaselästä Liistepohjaan johtavan tien läheisyydessä, 1-2 km etäisyydellä etulinjasta. Syyskuussa 1942 joukkue siirtyi Seesjärven rannalle Paateneen eteläpuolella olevaan Pogostan niemeen.\nTalvella 1943 oli tehty päätös radiotiedustelurintaman ulottamisesta edelleen pohjoiseen. Tämä toteutettiin siten, että Motti 2 siirrettiin Uhtualle. Siirtyminen käynnistyi 19.2.1943, autokuljetuksin ensin Karhumäkeen, sieltä junalla Hyrynsalmelle ja edelleen autoilla perille. Aluksi toimintapaikka oli 3.D:n esikunnan alueella “Eldankajärven jää” -laulusta tunnetun Beloje Ozero -järven lähellä. Syksyllä 1943 siirryttiin kuunteluolosuhteiltaan paremmalle Tetrivaaralle 6-7 km Beloje-järvestä lounaaseen, itse rakennettuun mökkiin. Toiminta Uhtualla jatkui senkin jälkeen, kun alueen rintamavastuu oli siirretty suomalaisilta saksalaisille, aina kesän 1944 vetäytymisvaiheeseen asti.\nMotti3 perustettiin kevättalvella 1942 komppanian pääosaston ollessa Äänislinnassa. Joukkue oli tarkoitettu kuunteluvoimaksi Aunuksen kannaksen suuntaan. Ensimmäiseksi asemapaikaksi valittiin Voznesenja Syvärin suulla. Kelirikko tuotti vaikeuksia alueelle siirtymiseen, joka lopulta onnistui rautatie- ja proomukuljetuksin.\nKuunteluolosuhteet osoittautuivat kuitenkin heikoiksi ja alue turvattomaksi, josta syystä joukkue siirtyi elokuussa 1942 proomukuljetuksin Podporozeen eli Syvärin kaupunkiin Syväri-joen eteläpuolelle, 17.D:n lohkolle. Täällä toimittiin lähes kaksi vuotta, kunnes huhtikuussa 1944 siirryttiin joen pohjoispuolelle Pavlovskajan kylään. Täällä toimittiin kesäkuuhun 1944.\nMotti-joukkueiden lisäksi kuului komppanian kokoonpanoon vänrikki Leo Naarvalan johtama erillinen viestinvälitysasema, joka syksystä 1942 alkaen toimi Lieksassa. Välitysasema tarvittiin sen vuoksi, että MO:n yhteydet muodostuivat tärkeimmän viestivälineen eli Eljot-tasavirtasähkötysjärjestelmän kannalta erittäin pitkiksi.\nII Tiedustelu-, viesti- ja kuljetuskalusto\nToiminnan päätyövälineet eli kuunteluvastaanottimet olivat amerikkalaisia National NC-100XA-vastaanottimia. Sodan uhatessa syksyllä 1939 oli Suomen radiotiedustelulla erittäin heikko kalustotilanne. Sota Euroopassa oli sulkenut sekä markkinat että vaikeuttanut kuljetuksia. Hallamaan onnistui kuitenkin saada Ruotsista sen itselleen hankkimasta vastaanotinerästä noin 100 vastaanotinta. Maksuna oli salkullinen venäläistä koodimateraalia. Vastaanottimia asennettiin kolmeen kuunteluautoon yhteensä noin 20 kappaletta. Jokaisessa kuuntelupisteessä oli kaksi vastaanotinta, joita kuuntelija saattoi vaihtokytkimen avulla kuunnella samanaikaisesti tai erikseen. National NC-100XA-vastaanottimen erityinen etu oli kapeakaistainen kidesuodin, jonka avulla heikkojakin lähetteitä voitiin kuunnella läheisillä taajuuksilla toimivista voimakkaista lähetteistä huolimatta. Kun kuunneltava taajuus viritettiin suotimen päästöalueelle, ei lähitaajuudella oleva voimakas asema päässyt häiritsemään. Vastaanotinantenneina käytettiin pitkälanka-antenneja, jotka kiinnitettiin puihin tai satunnaisiin mastorakenteisiin.\nSuuntimoina oli Ruotsista hankituissa radioautoissa AGA-Baltic-suuntimot. Sodan aikana hankittiin saksalaisia Telefunken- ja AEG-kenttäsuuntimoita. Kaikki mainitut tyypit olivat kehäantennilla varustettuja ns. pinta-aaltosuuntimoita. Kenttäsuuntimoiden käyttö jäi MO:ssa sodan eri vaiheissa varsin vähäiseksi.\nKomppanian hajaryhmityksen ja pitkien välimatkojen vuoksi viestivälineet olivat toiminnassa aivan avainasemassa. Perusviestivälineenä oli lankayhteyksillä toimiva tasavirtasähkötysjärjestelmä. Se oli kehitetty radiotiedustelun omassa piirissä jo ennen Talvisotaa. Kehittäjinä olivat teknisen puolen Varikkokomppanian päällikkö majuri Ragvald Lautkari ja hänen apulaisensa insinöörikapteeni Holger Jalander. Heidän sukunimiensä alkukirjaimien mukaan järjestelmä sai nimen Eljot-lennätin. Saksankielisen lausumistavan mukaan LJ lausuttiin “eljot”, josta edelleen tuli arkikielen lyhenne “jotti”. Eljot-lennättimessä käytettiin puhelinkeskusten ohi kytkettyjä ns. keinoyhteyksiä, jonka ansiosta samoilla langoilla saattoi muu puhelinliikenne jatkua samanaikaisesti ilman että puhelinyhteyden varsinaiset käyttäjät havaitsivat linjalla tapahtuvaa tasavirtasähkötystä. Tämä siitä huolimatta, että tasavirtapulssien lähtöjännite oli suuruusluokkaa 100 V. Salassa pysymiseen luotettiin siinä määrin, että Eljot-viestityksessä ei käytetty salausta. Pisimmillä komppanian alueella ja komppaniasta Mikkelin kyseeseen tulevilla yhteyksillä oli ongelmana linjojen kapasitanssista johtuva morsemerkkien venyminen eli “laahaaminen” Myös yhteyksien vaimennukset kasvoivat etäisyyksien kasvaessa. Näistä syistä tarvittiin viestien välitysasema, joka sijoitettiin Lieksaan. Eljot-lennättimen varavälineenä käytettiin pitkillä yhteyksillä radiota. Radioviestityksen salaamiseksi komppanialla oli ainakin kaksi saksalaista ENIGMA-salaamislaitetta.\nYhteydenpidossa muihin Päämajan tiedusteluyksikköihin käytettiin HELL-Schreiber- ja Siemens-kaukokirjoittimia, tavallisesti lankayhteyksiä käyttäen, joskin radiotien käyttö oli myös mahdollista Joissakin tapauksissa näillä yhteyksillä käytettiin Eljot:ia tai sähkötysradiota. Yleisenä sääntönä oli, että radioyhteyttä käytettiin vain silloin, kun muuta yhteysvälinettä ei ollut käytettävissä. Esimerkiksi aika-ajoin suoritettavisssa radioyhteyskokeiluissa kuittaukset lähetettiin Eljot:illa.\nSähköenergian saanti tiedustelu- ja viestilaitteisiin oli oma ongelmansa. Kuunteluvastaanottimet, radiolähettimet ja osa muista viestivälineistä toimi vaihtojännitteellä. Vaihtojänniteverkkoon pystyttiin liittymään vain komppanian pääosaston sijoituspaikoissa. Näissä oli varavoimanlähteenä ja tehoreservinä kookas hinattava polttomoottorigeneraattori ja mittava akkuparisto, joka vaihtojännitteen saamiseksi käytti pyörivää muuttajakonetta. Mottijoukkueiden A- ja C-autoissa oli varusteena melko runsaasti sekä puhelin- että vahvavirtakaapelia. Mottijoukkueissa oli harvoin mahdollisuutta liittyä vaihtojänniteverkkoon. Kuunteluautoissa oli akkuparistot, joista muuttajakoneen avulla saatiin tarvittava vaihtojännite. Akut varattiin erillisillä kannettavilla polttomoottorigeneraattoreilla.\nAkkuparistot oli sijoitettu kuunteluautojen lattiatason alle, josta talvella aiheutui akkujen jäätymisvaara. Sen torjumiseksi automiehet valmistivat matalat peltilaatikot, joihin sijoitetut hehkuvat hiilet tarvittaessa lämmittivät akkuja. C- eli viestitysautot oli varustettu myös auton moottorin käyttämällä generaattorilla, jota harvoin käytettiin, koska pitkä jatkuva käyttö olisi kohtuuttomasti rasittanut auton moottoria.\nTiedusteluasema-ajoneuvoina käytettiin Ruotsista hankittuja bulldog-tyyppisiä Volvo-umpikuorma-autoja, joita oli yhteensä 9 kpl.\nLisäksi kuului tähän ajoneuvoerään yksi linja-autotyypinen ajoneuvo. Volvo-autot nimettiin ja sisustettiin eri tavoin käyttötarkoituksensa mukaan:\nA-autot 4 kpl, olivat kuunteluajoneuvoja,\nB-autot 2 kpl, olivat suuntimoajoneuvoja ja\nC-autot 3 kpl, olivat viestitysajoneuvoja\nD-auto (linja-auto) 1 kpl, käytettiin toimistotilana.\nNäiden ruotsalaisautojen lisäksi oli käytössä linja-autotyyppinen kuunteluauto Maija, joka oli palvellut radiotiedustelua jo Talvisodassa.\nEdellä mainittujen 9 auton jakautuminen lukumääräisesti eri tyyppeihin on eri lähteiden mukaan erilainen. Sodan aikana sisustusta eli käyttötarkoitusta saatettiin myös muuttaa. A-, B, ja C-autot olivat 1930-luvulla yleiseen tapaan kaksiakselisia kuorma-autoja, josta syystä niiden maastokelpoisuus oli huono.\nKeväällä 1942 lämpöeristystä parannettiin ja lämmityslaitteiksi asennettiin öljykamiinoiden sijaan Porin-Matti-puukaminat, jolloin käyttökelpoisuus talvitoiminnassa entisestään parani. Autojen moottorihuolto oli hankalaa moottorin sijaitessa ohjaamotilassa.\nErikoisautojen lisäksi komppanialla oli kuorma- ja henkilöautoja huollon ja henkilökuljetusten tarpeisiin.\nTeknistä huoltoa varten oli komppaniassa ryhmä, samoin mottijoukkueissa ainakin yksi teknisiä asioita hoitava henkilö. Tällä organisaatiolla pystyttiin suorittamaan radio- ja viestintälaitteiden sekä akkujen ja polttomoottorigeneraattorien huolto- ja asennustyöt. Vaativia toimenpiteitä varten lähetettiin huollettavat laitteet, tavallisimmin polttomoottorigeneraattorit, Varikkokomppaniaan Helsinkiin.\n3.Komppanian tuloksellinen toiminta perustui myös sen teknisen varustuksen luotettavuuteen. Tiedossa ei ole, että kuuntelukalusto, Eljot-sähkötyslaitteet tai autot olisivat kertaakaan jättäneet yksikön pulaan. Autoissa tärinälle alttiina olleet vastaanottimet ja viestivälineet kestivät kuljetukset uskomattoman hyvin. Pyörivät muuttajat, joiden antaman jännitteen varassa mottijoukkueiden kaikki vastaanottimet ja lähettimet olivat, kestivät häiriöittä lähes kolmen vuoden yhtämittaisen käytön.\nIII Henkilöstö, organisaatio\nPerustamisvaiheen henkilöstön ydinosan muodostivat “Hallamaan aliupseerikoulussa” Tuusulassa koulutetut aliupseerit, sekä tästä joukosta kesällä ja syksyllä 1940 RUK:ssa koulutetut upseerit. Koulutettuja salakirjoituksen avaajia MO:n tarpeisiin ei reservissä ollut. Talvisodan aikana oli tosin avaajiksi koulutettu tehtäviin soveltuvia kielimiehiä ja matemaatikkoja, mutta heidät oli sidottu kiinteän radiotiedustelun eli 1.K:n ja 2.K:n käyttöön. MO:n avaustehtäviin otettiin sen vuoksi edelleen reserviläisiä, joilla siviilikoulutuksensa ja -taitojensa vuoksi oli edellytyksiä näihin tehtäviin. Lähinnä valintakriteerinä oli venäjänkielen taito. Säämingin Rauhalinnassa ja Emäntäkoululla toimivasta maavoimatiedusteluyksiköstä saatiin muutama Talvisodan käynyt avaaja, joiden tehtäväksi tuli myös kouluttaa uutta henkilöstöä tähän uuteen ammattiin.\nAlkuajan henkilöstövahvuudesta on muistelutieto, jonka mukaan Ruokolahdella olevassa joukkueessa (vänrikki Veikko Snellmanin joukkue) oli 15 upseeria, 15 aliupseeria ja yksi miehistöön kuuluva. Jos arvioidaan, että vänrikki Lasse Kahrolan joukkue oli samanvahvuinen, oli kokonaisvahvuus suuruusluokkaa 60 henkilöä. Luvuista on nähtävissä myös henkilöstöjakautuma: lähes koko joukko muodostui upseereista ja aliupseereista. Vain huoltotehtävissä, esimerkiksi autonkuljettajina oli miehistöön kuuluvia. Ruokolahdella tuli kesällä 1941 komppaniaan myös ensimmäinen Lotta, Siiri Korhonen (myöhemmin Kylmänoja), äskeisen muistelutiedon esittäjä.\nSodan kestäessä tuli henkilöstöä lisää: kuuntelijoita koulutusyksiköksi muuttuneen 1.K:n sähköttäjäkurssien kautta sekä avaushenkilöstöä, lähinnä venäjänkielen taitoisia miehiä ja matemaatikkoja siirrettyinä eri joukoista ja Radiotiedustelukeskuksesta.\nLotat toimivat toimisto-, viestitys ja huoltotehtävissä. Toimistoyöhön, erityisesti liikennetutkimukseen ja avaamistoimintaan sisältyi paljon piirtämistä ja tilastointia, joissa tehtävissä lotat toimivat.\nKomppanian päällikkönä 1942-1943 toimineen T.R.O.Lehtosen (myöhemmin Kylmänoja) mukaan henkilöstön kokonaisvahvuus vuonna 1944 ennen vetäytymisvaihetta oli:\n70-80 kuuntelijaa (pääasiassa aliupseereita)\n10-12 teknisen huollon henkilöä\n2 sotavankia ja\n1 ½ hevosta\neli yhteensä noin 230 henkilöä.\nSodan alkuvaiheessa organisaatio kehittyi vaiheittain, kuten edellä on tullut esille: alussa oli kaksi joukkuetta, sen jälkeen komppaniakoonpano, jossa johtoelin ja erillisiä ja tilapäisiä ryhmiä, mottiryhmiä. Vasta asemasotavaiheessa tultiin vakiintuneeseen kokoonpanoon, johon kuuluivat:\nkomppanian johtoporras (käytettiin nimitystä pääosasto tai vain komppania)\n3 mottijoukkuetta ja\nVetäytymisvaiheessa kesällä 1944 organisaatio vaiheittain muuttui, muun muassa perustettiin tilapäinen joukkue Motti4.\nPääosasto jakautui toimistoihin tai vastaaviin toimipisteisiin seuraavasti (suluissa päällikköinä toimineita):\nkomento- ja huoltotoimisto (ltn Ilmari Sysimetsä)\nkuuntelu- ja katsaustoimisto (ltn Teuvo Äyräpää)\nliikenne- ja tilastotoimisto (ltn Pekka Varttinen)\nsalakirjoitus-avaustoimisto (kapt Rolf Lauren, sotvirk Nikolai Pavio)\ntekninen toimisto (ltn Timo Airas, ltn Paavo Kotilainen)\nauto-osasto (ltn Niilo Kostermaa, ylik Toivo Korkka)\nviestikeskus “Workki” (ltn Sakari Leskinen)\nkomppanian pääosaston kuuntelukeskus (liikenne- ja tilastotoimiston alainen)\nToimistojen tehtävät olivat\nkomento- ja huoltotoimisto: komentoasiat, huolto, vartiointi, kirjanpito yms.\nkuuntelu- ja katsaustoimisto: yhteydenpito joukkueisiin ja Kumsassa toimivaan saksalaiseen suuntimoon, tiedustelukatsausten laatiminen,\nliikenne- ja tilastotoimisto: kuuntelun ohjaaminen, suuntimis- ym. tulosten tilastointi, vihollistietojen ylläpito, lomake- ja karttavarastot, kuuntelukeskuksen johtaminen\nsalakirjoitus-avaustoimisto: koodien analysointi ja selvittäminen, kooditiedostojen ja avaustiedostojen ylläpito, vihollisen organisaatio- ja sijoitustietojen ylläpito,\ntekninen toimisto: radiohuolto, sähkövoimalaitehuolto, radio- ja puhelinyhteyksien huolto,\nauto-osasto: ajoneuvohuolto, sähkövoimalaitteiden moottorihuolto, polttoainehuolto, autonkuljettajat,\nviestikeskus: puhelin-, radio ja kaukokirjoitinviestitys komppanian sisällä ja komppaniasta ulospäin, keskusradio,\nkuuntelukeskus hoiti omalta osaltaan kuuntelua komppanian kohdealueella, täydentäen mottijoukkueiden lähikuuntelutoimintaa, kuuntelijoita oli arviolta parisenkymmentä, joilla pystyttiin miehittämään 4 kuuntelupistettä.\nMottijoukkueiden henkilöstömäärä oli suuruusluokkaa 25-30 henkilöä. Määrä vaihteli eri syistä. Henkilöstöä, erityisesti avaajia vaihdettiin pääosaston ja eri mottijoukkueitten kesken.\nEsimerkkinä olkoon Motti 1:n henkilöstöluettelo juuri ennen vetäytymisvaihetta kesäkuussa 1944 (osa joukkueesta on ollut lomalla tai muusta syystä poissa):\njoukkueen johtaja (ltn Matti Äyräpää)\njoukkueen varajohtaja (ltn Pauli Vesa)\navaaja (vänr Olli Inari)\n13 kuuntelijaa (1 sotmest, 1 vääp, 2 kers, 6 alik, 3 korpr)\n2 viestittäjää (kers, korpr)\n4 autonkuljettajaa (3 alik, 1 stm)\nKuuntelijat miehittivät kuuntelupisteet, joita oli 3-4 kappaletta. Viestittäjät hoitivat LJ-lennätin- sekä kaukokirjoitin-, puhelin- ja radioyhteydet. Teknistä henkilökunta oli yksi, jonka vastuulla oli radiolaitteiden ja sähkövoimalaitteiden toiminta. Hänen lomiensa aikana joku tehtävään perehdytetty kuuntelija tai viestittäjä hoiti teknisiä asioita. Avaajia oli vain yksi. Hänellä ei ollut koulutettua sijaista joukkueesta. Lomasijainen lähetettiin komppaniasta. Jokaisella autolla oli oma kuljettajansa. Autonkuljettajat huolehtivat autoista, polttomoottorigeneraattoreista ja akuista sekä joukkueen yövartioinnista.\nEräillä henkilöillä saattoi olla useita tehtäviä, esim. varajohtaja – kuuntelija – avaaja, tai kuuntelija – osaston vääpeli tai kuuntelija – tekniset tehtävät. Myös joukkueen johtajat olivat ammattitaitoisia kuuntelijoita ja osallistuivat kuuntelutyöhön. Asemasotavaiheen mottijoukkueiden johtajina toimivat:\nMotti 1: ltn Teuvo Äyräpää sodan alusta syyskuuhun 1942, ltn Aarne Ekerodde syyskuusta 1942 elokuuhun 1943, ltn Matti Äyräpää elokuusta 1943 sodan loppuun,\nMotti 2: ltn Matti Äyräpää 1.7.1942-elokuu 1943, ltn Aarne Ekerodde elokuusta 1943 sodan loppuun,\nMotti 3: ltn Pauli Koskenvaara, ltn Risto Väänänen (vaihtumisaika ei ole tarkalleen tiedossa).\nKomppanian päällikköinä toimivat\nkapt Heikki Sysimetsä 1941-1942\nltn Tauno Lehtonen (myöhemmin Kylmänoja)1942-1943\nkapt Aimo Nuotio 1943-1944\nValtaosa komppanian henkilöstöä oli reserviläisiä. Komppanian päälliköistä luutnantti T.R.O. Lehtonen oli aloittanut sotilasuransa viestiaselajin kanta-aliupseerina 1930-luvulla ja käynyt jo ennen sotaa RUK:n. Ennen PMRadP:n perustamista hän palveli Pääesikunnan Valvontaosastossa. Alipäällystöstä noin 15% oli kantahenkilökuntaa. Sodan aikana kävi kadettikoulun ainakin kolme upseeria, Pekka Varttinen, Veikko Snellman (myöhemmin Virkkunen) ja Hemmo Kiviniemi.\nTäydentävää kuunteluvoimaa saatiin ns. divisioonan miehistä. Motti1:llä Rukajärvellä oli apuna 14. D:n radiomiehistä koottu kuuntelupiste Ontajärvellä, josta sanomat tuotiin Motti1:lle kuriiripostina. Motti2:n apuna oli tällainen yhden upseerin ja neljän radistin vahvuinen ryhmä, joka antoi kuunteluraporttinsa mottijoukkueelle. Vastaavasti Motti3:ssa oli ns. “divisioonan miehiä”, eli eri divisioonista siirrettyjä valioluokan sähköttäjiä.\nSodan alkuvaiheessa MO:n mottiryhmät toimivat varsin liikkuvasti pieninä ryhminä. Toimittiin siis varsinaisissa kenttäoloissa, työskentely naamioiduissa autoissa, majoitus ja huoltaminen teltoissa ja ulkotiloissa.\nTalvella 1941-1942 jo ainakin Motti 1:llä Karhumäessä ja vänrikki Solmu Kantolan ryhmällä Vaasenissa sisämajoitusmahdollisuudet. Mahdollisesti osa toimintaakin tapahtui sisätiloissa.\nKomppanian pääosasto toimi sisätiloissa kaikissa sijoituspaikoissaan, Immolassa, Pitkärannassa, Äänislinnassa ja Karhumäessä.\nKun sitten mottijoukkueet alkoivat asettua lopullisille toimipaikoilleen, oli lähtökohtana tavallisesti teltta- tai muu tilapäismajoitus. Olosuhteita pyrittiin kuitenkin mahdollisimman pian parantamaan, ja kesään 1944 mennessä oli löydetty ja jopa itse rakennettu runsaasti erilaisia korsuja ja maanpäällisiä rakennuksia toiminta- ja majoituskäyttöön.\nMatti Äyräpää on muistelmissaan todennut: “Moottoroidun joukkueen radiotiedustelijan toimintaolosuhteet poikkesivat huomattavasti komppanian pääosastossa tai Radiotiedustelukeskuksessa toimivien olosuhteista. Voidaan sanoa, että moottoroidun joukkueen miehet joutuivat jakamaan kenttäarmeijan vaivat. Usein oltiin teltta- tai korsumajoituksessa.\nVarsinaisen työn lisäksi oli huolehdittava kalliin, salaisen kaluston vartiointitehtävistä. Kuuntelullisin perustein valitut paikat saattoivat sijaita hyvinkin lähellä etulinjaa ja joskus suorasuuntaustulen alaisenakin. Miinavaara ja vihollispartiot olivat myös kiusanamme. Vihollisen tulituksen kohteiksi jouduimme kuitenkin harvoin eikä meillä ollut tappioita kaatuneina; vain pari haavoittumistapausta on näistä moottoroiduista joukkueista tullut tietooni.” Näistä haavoittumistapauksista yksi tapahtui Motti 3:n proomukuljetuksen aikana Syvärillä. Kalustotappioita ei missään vaiheissa tullut.\nTehtävästä riippuen asemapaikka saattoi olla jonkin sotatoimiyhtymän esikunnan läheisyydessä. Tiedustelutiedot voitiin silloin välittömästi toimittaa perille. Sellaisessa paikassa saattoi olla mahdollista myös kytkeytyä paikalliseen vaihtojänniteverkkoon.\nKaikesta huolimatta vaikuttaa siltä, että mottijoukkueet olivat varsin suosittuja. Yleensä niihin lähdettiin mielellään, jopa suorastaan pyrittiin. Täällä tultiin kosketukseen rintamatehtävissä olevien yksiköiden kanssa, jolloin oman tehtävän mielekkyys ja tarpeellisuus tuli selvemmin esille. Myös tässä tehtävässä pääsi laajemmin liikkumaan ja näkemään laajaa Itä-Karjalaa ja sen erämaita, sen alkuperäisiä asukkaita. Vaivan ja vastuksen vastapainona oli toisaalta myös suurempi vapaus ja itsenäisyys, joka oli omiaan motivoimaan yhä parempiin suorituksiin”.\nMotti 1 toimi Karhumäestä keväällä 1941 lähdettyään jonkin aikaa Paateneessa, kuten edellä on kerrottu. Siellä on mahdollisesti ollut käytössä kiinteitä rakennuksia, kuten myöhemmin Motti2:llakin oli. Rukajärvellä kesäkuussa 1942 asetuttiin Rukavaaran rinteille jykevään männikköön, JR52:n naapuriksi, noin 14km 14.D:n esikunnasta itään. Kuuntelutilana joukkueella oli sekä A-auto että Talvisodan Maija. Muina toimintatiloina olivat C- ja D-auto. Kuunteluolosuhteiden kannalta asemapaikka oli erittäin hyvä.\nAlkuvaiheessa majoituttiin telttoihin. Yksi teltta oli varattu taloushuollon tarpeisiin. Keittiö oli sijoitettu risuista kyhättyyn katokseen. Syksyllä alettiin rakentaa asuinkorsua, joka saatiin käyttöön syystalvella. Myös toisen korsun, keittiökorsun rakentaminen oli aloitettu. Matti Äyräpää kertoo, että hän aluksi asui yksinään toimistossaan eli D-autossa nukkuen yönsä konepistooli seuranaan. Kun kerran oli todettu venäläisen partion vierailun jäljet aivan joukkueen tilojen läheisyydessä, siirtyi joukkueen johtajakin korsuun. Joukkueen kuuntelijat rakensivat hirsisaunan, jossa oli myös yksi asuinhuone. Rakennusluvat ja myös rakennusapua ja -materiaalia saatiin divisioonasta.\nAutot olivat toimintatilana ahtaita, josta syystä Rukavaaran rinteelle alettiin suunnitella toimisto- ja asuintaloa, joka valmistuikin syystalvella 1943. Rakennuksessa oli kolme huonetta, kuuntelukeskus, toimisto ja upseerien asuinhuone.\nRintamilla oli näihin aikoihin, kesällä 1943 rauhallista. Tuudittauduttiin turvallisuuden tunteeseen, eikä naamiointiinkaan kiinnitetty erityisen hyvää huomiota. Venäläiset kuitenkin havahduttivat joukon eräänä yönä pommittamalla Rukavaaran aluetta useaan otteeseen. Kyseessä oli pienin pommein tehty vaatimaton operaatio, jonka tuloksena oli vain joitakin särkyneitä ikkunoita ja muita lieviä vaurioita. Eräänä kirkkaana talvipäivänä saunan lämmityksestä nouseva savu ärsytti vihollisen tykistön ampumaan saunan aluetta. Osumia ei onneksi tullut.\nMotti 2 toimi Karhumäestä heinäkuussa 1942 lähdettyään Maaselän Kannaksella tiheään lehtimetsään maastoutetuissa autoissa, telttamajoituksessa. Käytössä oli tässä vaiheessa yksi kuunteluauto (A-auto) sekä toimisto- ja viestitysauto (D-auto). Ruoka valmistettiin avotulella, myöhemmin keittiökatoksessa. Sateinen sää hankaloitti elämää, tupakat homehtuivat ja ruokavarat kastuivat tilapäisissä maakuopissa.\nSyyskuussa 1942 joukkue siirtyi Seesjärven rannalle Paateneen eteläpuolella sijaitsevaan Pogostan niemeen. Siellä saatiin käyttöön kaksikerroksinen entinen pappilarakennus, johon sopivat sekä kuuntelu-, viestikeskus- ja toimistotilat että keittiö ja majoitustilat. Salaamisen kannalta tuotti vaikeuksia se, että asuttiin keskellä vilkasta karjalaiskylää.\nPaikka oli kuuntelun kannalta hyvä, mutta toisaalta uhanalainen. Joukkue oli useita kertoja vaarassa joutua saarretuksi. Ainoa tie taakse Paateneeseen oli jäälle aurattu ura, joka kevään lähestyessä uhkasi käydä kulkukelvottomaksi.\nKuuntelun avulla saatiin muun muassa tieto Paateneeseen suunnattavasta vahvan partion hyökkäyssuunnitelmasta. Tieto vietiin alueella toimivan RajaJP 5:n komentajalle, joka viipymättä ryhtyi torjuntavalmisteluihin. Hyökkäystä ei kuitenkaan tullut. Kriittisin oli tilanne uudenvuoden yönä 1942/1943, jolloin noin 100 miehen vahvuinen osasto katkaisi joukkueen yhteydet Paateneen eteläpuolelta.\nPaateneesta siirryttiin helmikuussa 1943 Uhtualle, autoilla Karhumäkeen, sieltä junalla Hyrynsalmelle ja edelleen autoilla perille. Yksi yö yövyttiin hotellissa Joensuussa (hotellin omistaja poika, vänrikki Olli Inari palveli joukkueessa), toinen yö teltoissa Hyrynsalmella.\nUhtualle 3D:n esikunnan alueelle saavuttaessa oli valmiina pieni korsu, oikeastaan vain maakuoppa, asuinkäyttöön. Olavi Haaskiven kertoman mukaan tämä oli hylätty korsu, jossa vettä oli “lähes alapetille”. Suurempi, kuuntelutilaksi tarkoitettu korsu oli rakenteilla. Asuntiloiksi rakennettiin pahvitelttoja. Aluksi kuuntelu ja viestikeskus toimivat huolellisesti maastoutetuissa autoissa. Myöhemmin sijoitettiin kaikki kuuntelupisteet korsuun. Toiseen korsuun sijoitettiin viestikeskus, minkä ohella se toimi upseerien asuntona. Upseerit ruokailivat divisioonan esikunnan ruokalassa.\nTurvalliselle esikunta-alueelle sijoittumisessa oli eräs epäkohta. Divisioonan esikuntapäällikö vaati mottijoukkueen henkilöstöä osallistumaan varuskunnalliseen toimintaan, muun muassa jalkaväkiharjoituksiin. Ei auttanut, vaikka joukkueen johtaja Matti Äyräpää selitti, kuinka yövuoron tehneiden kuuntelijoiden päivälepo häiriintyy. Vasta eversti Hallamaan puuttuessa asiaan saatiin ongelma pois päiväjärjestyksestä.\nEsikunta-alue ei kuuntelun kannalta ollut erityisen hyvä, ja kun esikunnan läheisyys joka tapauksessa tuntui häiritsevältä, siirryttiin 6-7 km Beloje-järvestä lounaaseen sijaitsevalle Tetrivaaralle. Täällä kuunteluolosuhteet olivat hyvät. Asuintilaksi sinne rakennettiin kahden huoneen hirsirakennus. Kuuntelu ja toimistot olivat autoissa, keittiö ja ruokailutila suuressa pahviteltassa. Ajan mittaan rakennettiin myös pieni sauna lammen rannalle. Divisioona ei antanut mitään materiaalia saunan rakentamista varten. Kaikenlaista jätemateriaalia kuitenkin löytyi ja niin päästiin nauttimaan luonnonkivikiukaan löylyistä.\nMotti3 siirtyi perustamisensa jälkeen keväällä 1942 Karhumäestä Syvärin suulle Voznesenjaan. Teiden ollessa kelirikon takia huonossa kunnossa tapahtui siirtyminen junakuljetuksena Karhumäestä Podporozeen eli Syvärin kaupunkiin ja siitä proomuilla Syvärin suulle. Joukkue majoittui ensimmäisessä sijoituspaikassaan Voznesenjassa kaksikerroksiseen taloon. Paikka oli rauhaton, lentokoneet ja Syvärillä liikkuvat tykkiveneet häiritsivät. Myös kuunteluolosuhteet olivat huonot. Tästä syystä melko pian siirryttiin proomukuljetuksin takaisin Podporozeen. Podporozessa asetuttiin voimalaitostyömaan työntekijöille aikanaan rakennetun mökkikylän kahteen mökkiin.\nTäältä siirryttiin kahden vuoden kuluttua eli huhtikuussa 1944 Syvärin pohjoispuolelle Pavlovskajaan. Syvärin yli oli vain huonokuntoinen rautatiesilta ja ponttoonisilta. Hallamaalla lienee jo silloin ollut aavistus vihollisen tulevasta suurhyökkäyksestä. Myös Pavlovaskassa oli sisämajoitus. Kaikissa asemasotavaiheen toimintapaikoissa tapahtui kuuntelu autoissa, jotka naamioituina sijoitettiin majapaikkojen läheisyyteen. Toimistotilat oli sijoitettu majoitusrakennuksiin.\nKesän 1944 vetäytymisvaiheessa ja sodan loppuvaiheissa toimintaolosuhteet muuttuivat jälleen. Toiminta oli liikkuvaa ja toimittiin kenttäolosuhteissa, usein taistelualueiden läheisyydessä. Tämä tulee esille jäljempänä.\nV Toiminta, kohteet, tulokset\nMO oli perustettu nimenomaan taktista lähikuuntelua hoitavaksi radiotiedusteluyksiköksi. Tässä tarkoituksessa sen joukkueet sijoitettiin rintamanosille, joilla tällaista tarvetta eniten oli, tukemaan alueelle ryhmittyneen yhtymän toimintaa. Nämä yhtymät ja joukko-osastot asemasodan aikana olivat\nMotti 1: 14. D (JR52)\nMotti 2: Maaselässä 4.D (JR25), Paateneessa RajaJP 5, Uhtualla 3.D\nMotti3: Podporozessa 17.D\nJoukkueet raportoivat tuloksistaan kyseiselle yhtymälle ja pitivät jatkuvasti yhteyttä yhtymän tiedustelupuoleen. Myös viestipuoleen on pidetty kiinteää yhteyttä, ilmeisesti ennen kaikkea sen vuoksi, että Eljot-yhteyksien kytkemisessä joukkueesta komppaniaan ja mahdollisiin muihin yhteydenpitosuuntiin tarvittiin yhtymän viestiorganisaation toimenpiteitä. Joukkueen kuuntelun ulottuvuusalue saattoi olla laajempi kuin yhtymän vastuualue, joten se sai paljon muitakin tahoja kiinnostavaa tietoa. Sen vuoksi joukkueesta oli kiinteä raportointiyhteys myös komppanian pääosastoon. Omia kaukopartioita palvelevassa kuuntelutoiminnassa saatettiin pitää yhteyttä suoraan Päämajaan (Lokkiin), josta taas hoidettiin yhteydet kaukopartiojohtoon (ErP.4). Myöhemmin, kevättalvella 1944 on MO lähettänyt ilmoituksia suoraan ErP.4:lle. Yhteydenpito komppaniaan oli tärkeä myös sen vuoksi, että vastustajan salaamisjärjestelmistä eivät kaikki olleet joukkueen omin voimin ja kyvyin murrettavissa, eivätkä sanomat siis avattavissa. Komppaniatasolla oli tässä suhteessa enemmän voimaa ja korkeampi ammattitaito.\nJoukkueissa ja komppanian kuuntelukeskuksessa hoidettiin kuuntelua jatkuvana ympärivuorokautisena toimintana. Kuuntelupisteitä oli pääosastossa 4 ja kussakin joukkueessa 3-4. Kuuntelupisteen kahden vastaanottimen järjestelmää voitiin käyttää eri tavoin hyväksi. Kun toisella vastaanottimella kuunneltiin tiettyä seurattavaksi määrättyä asemaa voitiin toisella etsiä uusia kohteita tai valita kuunneltavaksi seurattavan aseman eri taajuudella toimivaa vasta-asemaa. Myös saatettiin toimia niin, että kummallakin vastaanottimella oli oma seurannan kohteena oleva verkkonsa. Kuulokkeisiin liittyi kytkin, jolla kumpaankin korvaan saatiin eri vastaanottimen signaali. Yhden pisteen miehittämiseen tarvittiin 4 kuuntelijaa kunkin kuuntelijan työvuorojen noudattaessa seuraavaa rytmiä: 6 h työtä, 12 vapaata, 6 h työtä, 12 h vapaata, 6 h työtä, 12 h vapaata 6 h työtä, lopuksi 36 h vapaata (“pitkä vapaa”). Tähän työvuorokiertoon kului 4 vrk, joten keskimääräiseksi työajaksi tuli 6 h/vrk. (nykyinen tavanomainen 40 h viikkotyöaika merkitsee keskiarvona 5,7 h/vrk).\nKohteiden paikantamista varten oli B-autot alun perin varustettu AGA-Baltic-suuntimoilla. Käyttökokemukset suuntimisesta olivat huonot. Pinta-aaltosuuntimot eivät ole kovin käyttökelpoisia peitteisessä metsämaastossa. Mahdollisesti puutteita oli myös käyttötaidoissa. Sitäpaitsi mottijoukkueen sijoituspaikasta saadulla yhdellä suuntatiedolla ei kohteen paikantamisen kannalta olisi ollut suurta merkitystä, vaikka suuntimatulos olisi ollut tarkka. Joka tapauksessa lopputulos oli se, että suuntimoita käytettiin hyvin vähän. Kohteet paikannettiin sanomien sisältämien paikkatietojen perusteella. Venäläisissä sanomissa olevat koordinaattilukemat viestitettiin yleensä salaamattomina. Viestittäjän sähkötyskäsialan perusteella pystyttiin myös lähettävä asema usein tunnistamaan. Jos kyseinen asema oli aikaisemmin paikannettu, ei asemasotatilanteessa uutta paikannusta enää tarvittukaan. Paikkatietoa saatettiin käyttää hyväksi myös sanoman avaamisessa siten, että sanomassa olevan koordinaattitiedon määrittämässä maastonkohdassa muilla keinoin havaitun toiminnan oletettiin liittyvän sanoman sisältöön. Näin mahdollisesti päästiin kiinni sanomassa käytettyihin salakielitermeihin. Myöhemmin saatiin komppanialle saksalaisia AEG- ja Telefunken-pinta-aaltosuuntimoita, joiden käyttö ei ilmeisesti ollut sen aktiivisempaa. Kumsassa oli saksalainen kaukosuuntimo. Muistelmien mukaan sen kanssa oli yhteistoimintaa ja kaukosuuntimiseen pyrittiin jonkin aivan uudentyyppisen viestin tullessa havaituksi. Tästä on esimerkkinä jäljempänä esille tuleva saattuesanoma, jonka lähetyspaikka suunnittiin “johonkin Arkangelin suunnalle”. Päämajan Radiopataljoonalla oli kaukosuuntimoverkko, mutta sen hyväksikäyttämisestä MO:n toiminnassa ei ole tietoa. Todennäköisesti sitä ei käytetty hyväksi.\nPääkohteina olivat kesän 1941 hyökkäysvaiheessa ja asemasodan alkuvaiheessa tuettavan yhtymän vastassa olevat joukot, joista saatiin yhtymien komentajille arvokasta tietoa. Syksyllä 1941 oli näin saatu tiedustelumateriaali erittäin runsasta. Veteraanit mainitsevat muistelmissaan erityisesti venäläisen JR 376:n, josta oltiin kiinnostuneita sen vuoksi, että rykmentin komentaja oli suomalaissyntyinen everstiluutnantti Valli. Myös rykmentin pataljoonien komentajat olivat suomalaissyntyisiä. Venäläisten huhtikuussa 1942 toteuttamaa ns. Syvärin kelirikkohyökkäystä pystyttiin seuraamaan. Tässä vaiheessa ei Motti3 ollut vielä paikoillaan Syvärillä, vaan seuranta tapahtui komppanian pääosastossa Äänislinnassa. Hyökkäävän hiihtoprikaatin ja sen pataljoonien välistä sanomanvaihtoa pystyttiin sieppaamaan aina hyökkäyskäskyjä myöten.\nMotti 2:lla oli vielä talvella 1942-1943 Paateneessa toimiessaan runsaasti kohteita vihollisen partiotoiminnan ollessa vilkasta Seesjärven alueella. Samoin pyrittiin seuraamaan pohjoisilla erämaa-alueilla Suomen puolella liikkuvia vihollispartioita.\nAsemasodan jatkuessa radiotoiminta hiljeni oleellisesti vastassa olevien rintamajoukkojen aktiivisuuden vähentyessä ja niiden siirtyessä lankayhteyksien käyttämiseen. Tällöin merkittävimmäksi kohteiksi muodostuivat NKVD-joukot, jotka toimivat selustavarmistustehtävissä ja mm Stalinin kanavan ja Muurmannin radan suojaamistehtävissä. Vihollinen aloitti radiohiljaisuuden 10.5.1944. Se päättyi vasta suurhyökkäyksen alkaessa 9.6.1944.\nNKVD-joukkojen radioliikenteen seurantaa saatettiin hyödyntää kahdella eri tavalla. Jäljittäessään ja takaa-ajaessaan suomalaisia kaukopartioita NKVD-yksiköt viestittivät käskyjä, joista selvisivät varmistusladut ja -reitit, havainnot suomalaisista partioista, väijytyspaikat, tunnussanat ja mahdollisesti muuta takaa-ajoon liittyvää tietoa. Näitä viestejä MO sieppasi ja avasi sekä välitti kaukopartiojohdolle, joka saattoi näiden tietojen avulla ohjata partioiden toimintaa ja paluuta takaisin omalle puolelle. Esimerkiksi 27.1.1943 osasto Vehniäiselle (1./ErP.4) välitettiin seuraava MO:n sieppaama “Saatujen tietojen mukaan” -sanoma: “27.1.9143 klo13.55 Rajav.ryhmän 80.patl. – Vodlajärven verkossa- sissitiedryhmän:o 3:n johtajalle Rigojeville: Viholliskopla murtautunut selustaamme Balan alueella. Käsken suojaamaan Yläjärven (Verhueje-ozeron) 8284 ja Nimettömän järven (Bezimennoje ozeron) 8280 välisen kannaksen. Jos vihollinen keksitään, on siitä viipymättä tehtävä ilmoitus.Tserepanov”. (Päämajan tiedusteluosaston jakamat tiedustelutiedot varustettiin merkinnällä “Saadun tiedon mukaan”, kun tieto oli saatu radiotiedustelulla).\nNKVD-yksiköiden viestityksestä paljastui myös tietoja taistelujoukoista, joiden selustavarmistuksessa ne toimivat tai joihin niiden toiminta muutoin liittyi. Niinpä esimerkiksi Motti 3 selvitti venäläisen 7. A:n joukkojen ryhmitystietoja73. NKVD-rykmentin viestityksen perusteella. Ennen Syvärin rintamalla alkanutta suurhyökkäystä kesällä 1944 saatettiin tällä tavoin seurata hyökkäykseen ryhmittyvien vihollisjoukkojen yksiköitä ja niiden ryhmityssuuntia. Huhtikuussa 1944 siepattiin Syvärin suulla toimivan NKVD-pataljoonan sanoma, jonka mukaan: “merijalkaväkiprikaati NN:stä on karannut sotamies …”. Näin selvisi merijalkaväkiprikaatin olemassa olo alueella. Tämä taas ennusti tulevaa Tuuloksen maihinnousua, vaikkakaan tätä johtopäätöstä ei osattu etukäteen tehdä.\nVI Venäläiset salaamisjärjestelmät, avaamistoiminta MO:ssa\nSodan aikaisen radiotiedustelun oleellinen elementti oli salakirjoitettujen sanomien avaaminen eli saattaminen selväkielelle. Alan käsitteistö oli jossakin määrin epätäsmällistä, mutta yleisterminä oli kuitenkin avaaminen ja alan henkilöstöstä käytettiin nimitystä avaajat, avaushenkilöstö. MO:n pääosastossa oli avaustoimisto ja kussakin mottijoukkueessa tai erillisessä mottiryhmässä yksi avaaja. Joissakin yhteyksissä puhuttiin myös ratkaisujaoksesta tai -toimistosta. Käytettiin myös käsitettä murtoavaus. Tämä liittyy alan kansainväliseen termiin koodinmurtaminen (code breaking).\nVenäläiset salaamismenetelmät olivat pääosin numeromenetelmiä. Salakirjoitettu teksti muodostui numeroryhmistä. Menetelmien laatu ja monimutkaisuus riippui organisaatiotasosta, jolla ne olivat käytössä. Monimutkaisuus merkitsi korkeampaa salaamisvarmuutta ja myös avaustoiminnalle suurempaa vaikeutta.\nAlinta tasoa edustivat ns. keskustelutaulukot PT (peregovornaja tablitsa). Keskustelutaulukko oli yksikertaisimmillaan 10 x 10 ruudun ruudukko, jossa jokaiseen ruutuun oli merkitty kirjain tai numero. Näiden lisäksi ruudukossa oli vielä tilaa yleisimmille viestityksessä tarvittaville sanoille ja termeille. Ruudukon vaaka- ja pystyreunoissa oli rivi- ja sarakenumerointi, jolloin ruutu määrittyi kahden numeron avulla. Numerot olivat satunnaisessa järjestyksessä, lähettäjällä ja vastaanottajalla luonnollisesti samalla tavalla. Tällä tavoin viesti salattiin korvaamalla merkki tai sana kaksinumeroisella salasanalla. Rivi- ja sarakenumerointi vaihdettiin aika-ajoin. Tämä ns. 2N- eli kakkoskoodi oli käytössä alimmalla eli komppaniatasolla. Termiä “koodi” käytettiin yleisesti tässä yhteydessä, järjestelmän yleisnimenä. “Koodi”-termillä on salaamismenetelmien maailmassa myös rajoitetumpi merkitys, joka jäljempänä tulee esille. 2N-koodia käyttivät myös viestimiehet keskinäisissä keskusteluissaan. PT-järjestelmät kehittyivät ja muuttuivat sodan kestäessä. Ne tunnettiin eri “vuosimalleina” esimerkiksi PT-39, PT-41 ja PT-42 eri muunnoksineen, joihin oli lisätty avaajan toimintaa vaikeuttavia piirteitä. 2N-järjestelmään mahtui korkeintaan 100 merkkiä tai termiä.\nSeuraava korkeampi taso oli 3N-koodi. Se muodostui yksinkertaisimmillaan 10-sivuisesta 2N-koodista. 3N-ryhmän ensimmäinen numero oli sivunumero, kaksi muuta numeroa olivat tavanomaiset 2N-koordinaatit kyseisellä sivulla. 3N-järjestelmään mahtui enimmillään 1000 merkkiä tai termiä. 3N-koodit olivat yleisimmin erikoisjoukkojen, esim. NKVD-joukkojen käytössä mutta myös maavoimien keskijohdon viestityksessä niitä käytettiin.\n4N-menetelmät olivat tavallisesti keskijohdon menetelmiä, kullakin aselajilla ja muulla käyttäjällä omina sovellutuksinaan. Käytännössä nämä oli useimmiten rakennettu siten, että lähtökohtana oli ns. koodi (koodipohja), joka oli itse asiassa aakkosjärjestyksessä oleva luettelo tarvittavista termeistä ja merkeistä. Koodipohjaan liittyi graafinen järjestelmä, jonka avulla kunkin termin 3- tai 4-numeroinen vastike määräytyi. Koodit oli tarpeen pitää pitkiä aikoja samoina, sillä laajan koodikirjan tiheään tapahtuva “uusien painosten” jakelu olisi käytännössä ollut mahdotonta. Sen sijaan numerovastikkeen määrittämismenetelmä oli sellainen, että se voitiin helposti muuttaa säännöllisin väliajoin, esimerkiksi päivittäin vaihtuvan avaimen avulla. Joissakin järjestelmissä koodiluettelosta saatava vastike pidettiin samana, mutta se edelleensalakirjoitettiin. Tässä mahdollisia menetelmiä olivat korvaus tai yhteenlasku. Korvauksessa koodin numerot vaihdettiin toisiksi korvausavaimen avulla, jota oli helpompi vaihtaa tiheäänkin. Yhteenlaskumenetelmässä kuhunkin koodilukuun laskettiin yhteen ns. modulo-10-yhteenlaskulla (yhteenlasku ilman muistinumeroa) toinen luku, joka saatiin koodin käyttäjille jaetusta peittolukutaulukosta. Yhteenlaskuluvut eli peittoluvut olivat luonteeltaan satunnaisia lukusarjoja. Kun samaa peittolukutaulukkoa käytettiin pitkään, aloitettiin jokaisen sanoman peittäminen taulukon eri kohdasta. Tieto tästä alkukohdasta sisällytettiin sanoman erityisen indikaattori-numerosarjan avulla. Joissakin tapauksissa edelleensalakirjoittaminen tehtiin kahteen kertaan eri menetelmää käyttäen. 4N-koodin laajuus saattoi maksimissaan olla 10000 merkkiä ja termiä.\n5N-salaaminen oli käytössä maavoimissa divisioona- armeijakunta- armeija- tasalla, ilma- ja merivoimissa vastaavilla organisaatiotasoilla. 5N-menetelmät perustuivat koodipohjaan, johon oli mahdollista sijoittaa 100000 merkkiä ja termiä. Edelleensalakirjoitus perustui yhteenlaskumenetelmään. Jatkosodan alussa käytettiin yleistä, siis laajalle käyttäjäjoukolle samaa peittolukutaulukkoa. Myöhemmin siirryttiin yhä enemmän käyttämään yhteysvälikohtaisia kertakäyttöisiä taulukkoja. Yleisenä piirteenä sodan kestäessä oli kaikkien salaamismenetelmien monimutkaistuminen, avainten tihenevä vaihtuminen ja paraneva salaamiskuri.\nKoko avaamisprosessi jakautuu kahteen portaaseen: salaamisperiaatteen ja -menetelmän tutkimiseen ja selvittämiseen, jonka tekivät avausorganisaation kokeneimmat tutkijat, muun muassa matemaattisia ja tilastollisia menetelmiä käyttäen; sekä varsinaiseen rutiini-avaustoimintaan ja sanoman kääntämisen suomenkielelle, jonka tekivät joko pelkästään kielimiehet tai matemaatikot ja kielimiehet yhteistoiminnassa.\nSalaamisjärjestelmän periaatteen ratkaiseminen perustui pitkäaikaiseen kokemukseen, sanomien analysointiin sekä sotavanki- ja sotasaalistietoihin. Koodeja saatiin sekä omana että saksalaisten sotasaaliina. Yksikertaisten korvausmenetelmien ratkaisemisen lähtökohta oli viestien tilastollinen käsittely. Kun samalla avaimella salatuista sanomista laskettiin eri merkkien eli numeroparien suhteellinen lukumäärä ja verrattiin tuloksia venäjänkielen merkkien suhteelliseen esiintymistiheyteen tekstissä, päästiin käsitykseen eri numeroparien merkityksestä. Tarvittiin siis suuri määrä samalla avaimella lähetettyjä sanomia. Määrää rajoitti siis avainten vaihtumisväli, joka saattoi olla esimerkiksi yksi vuorokausi. Toisaalta viestien sisältöön kiinni pääsemiseen auttoi niiden kaavamaisuus ja määrämuotoisuus. Esimerkiksi pisteen paikan tunteminen sanomassa oli hyvä lähtökohta avaamiselle. Sen lisäksi tarvittiin kielen hallintaa, vastustajan organisaation tuntemusta ja useimmiten myös intuitiota samaan tapaan kuin ristisanatehtävän ratkaisemisessa. Koodipohjan tunteminen oli erittäin arvokas lisätieto. Jos sitä ei ollut, esim. sotasaaliina käytettävissä, se vähitellen rakentui avaustoiminnan edetessä sitä mukaa, kun kyseisellä menetelmällä viestitettyjä sanomia saatiin. Tässä mielessä puhuttiin “koodin kehittämisestä”. Kokeneen avaajan Simo Sarvennon mukaan riitti, että koodista oli selvitetty 30%. Sen jälkeen avaaminen kävi vaivatta. Aukot oli helppo ratkaista arvaamalla.\nYhteenlaskumenetelmissä ja muissa edelleensalakirjoitetuissa menetelmissä tarvittiin pohjakoodin lisäksi matemaattista analyysiä ja käsittelyä, joilla peittoluvut “kuorittiin” pois. Tässä tarvittiin aina useita sanomia, jotka oli salakirjoitettu samaa peittolukutaulukkoa käyttäen. Jos peittolukutaulukko oli kertakäyttöinen, oli sanoma avattavissa vain, jos salausvaiheessa olin tehty virhe käyttämällä samaa taulukkoa tai taulukon osaa useaan sanomaan. Yleistäen voidaan sanoa, että yksinkertaisten menetelmien avaaminen perustui huomattavalta osin kielen hallintaan. Niinpä MO:n avaajat oli yleensä valittu nimenomaan kielitaidon perusteella. Korkeamman tason menetelmien ratkaisemisessa tarvittiin lähtökohtaisesti taas matemaattista ajattelua. Avauspuolella oli runsaasti lottia työskentelemässä ratkaisutyössä tarvittavien tilastojen tekemisen yms. rutiinitehtävien parissa. Tietokoneita ei ollut, joten tilastotyö oli käsityötä.\nMO:n lähtiessä sotaan olivat sen avauspuolen resurssit todella vähäiset. Avaushenkilöstönä oli reservistä valittu pieni joukko venäjänkielen taitoisia miehiä, joilla varsinaisesta avaustoiminnasta ei ollut mitään käsitystä. Veteraanien muistelman mukaan oli lähdetty siitä, että MO etulinjan radiotiedustelujoukkona joutuu tekemisiin vain alimpien portaiden yksinkertaisten menetelmien eli 2N-koodien kanssa.\nMO:n avaajana veteraani Simo Sarvento on muistellut, että MO:n ollessa vielä Säämingissä pyrittiin kuitenkin saamaan mukaan siellä PMRadP:n 1.komppaniassa eli maavoimapuolella toimivia jo Talvisodan läpi käyneitä avaajia. Tämä ei kuitenkaan tahtonut onnistua, sillä kukaan ei ollut halukas lähtemään rämpimään etulinjan hankaliin oloihin. Tässä vaiheessa saatiin vahvennukseksi kuitenkin ainakin luutnantti Vilho Savolainen, kokenut avaaja. Uusille miehille ei järjestetty mitään systemaattista koulutusta.\nKun sitten toiminta käynnistyi, aluksi Ruokolahdella, Immolassa ja Kannaksella sekä Laatokan itäpuolella, saivat kokemattomat avaajat lähes omin päin aloittaa perehtymisen avaustoiminnan maailmaan. Eräs veteraani on kertonut, että ensimmäinen käsky, minkä hän sai esimieheltä, kokeneemmalta avaajalta sai, oli “tee tilasto näistä sanomista”. Tehtävä tuotti aluksi hieman vaikeutta, sillä asianomaisella ei olut mitään käsitystä “tilasto”-sanan merkityksestä.\nAvaajat selvittelivät ongelmia hyvin pitkälle keskenään keskustellen. Oltiin ikään kuin yhteisen ristisanatehtävän kimpussa. Kokeneempia neuvojia oli niukasti ja hekin tiukasti kiinni omissa tehtävissään. Veteraanien muistelmien mukaan eivät tulokset vielä kesällä 1941 olleet juuri mainittavia.\nAvaamistoimintaan liittyy erityinen tapahtuma Motti 1:n toimiessa hyökkäysvaiheessa Kannaksella. Vastaanottimista kuultiin suurella voimakkuudella tulevaa 5N-lähetettä, jonka sisältöön mottijoukkueella ei ollut minkäänlaista kykyä päästä kiinni. Varmuuden vuoksi kysyttiin komppaniasta ja edelleen edelleen maavoimapuolelta Säämingista, kannattako sitä ottaa vastaan ja kirjata. Vastaus oli, että ehdottomasti kyllä. Kyseessä oli Kannaksen rintamalla vastassa olevan divisioonan viestitys, joka jostakin syystä kuului erityisen hyvin mottijoukkueen tasalla. Maavoimapuolella Säämingissä oli Neuvostoliiton maavoimien 5N-koodi hallinnassa. Se oli ratkaistu heti Talvisodan jälkeen. Nyt korjattiin tämän ratkaisun satoa Säämingissä. Mottijoukkue hankki tällä tavalla runsaasti erittäin merkittävää tietoa tietämättä itse, mistä oli kyse.\nVähitellen ammattitaito kasvoi. Radiotiedustelukeskuksesta saatiin lisää muutamia kokeneita avaajia, muun muassa kapteeni Rolf Lauren, luutnantti Voldemar Cavenius, ja sotilasvirkailija Nikolai Pavio. Syksyllä komppanian ollessa Pitkärannassa saatiin runsaasti mm. edellä mainittuun Vallin rykmenttiin liittyviä 3N-sanomia, jotka pystyttiin avaamaan. Venäjänkielen taitoista henkilöstöä otettiin myös jatkuvasti lisää. Systemaattista koulutusta ei edelleenkään järjestetty. Uudet avaajat perehtyivät tehtäväänsä työtä tekemällä. PMRadP:n henkilöluettelon mukaan on MO:ssa eri vaiheissa palvellut 22 avaajaa.\nAvaajaorganisaatio muodostui sellaiseksi, että mottijoukkueissa oli yksi avaaja pääosan avausvoimaa ollessa komppanian avaustoimistossa. Lomien yms. seikkojen vuoksi avaajat joutuivat siirtymään joukkueesta toiseen. Joukkuetason avauskyky rajoittui yleensä 2N-koodeihin, joissakin tapauksissa pystyttiin avaan myös helppoja 3N-koodeja. Vastaanotetut 4N-sanomat välitettiin avaamattomina komppaniaan, jonka avaustoimisto pystyi ne avaamaan. Avatut sanomat lähetettiin takaisin joukkueelle, tuettavalle yhtymälle tapahtuvaa raportointia varten. Vaikeaksi osoittautuvat tapaukset lähetettiin edelleen Radiotiedustelukeskukseen Sortavalaan tutkittaviksi ja avattaviksi. Tämä koski erityisesti 5N-koodia, jonka avaaminen RTK:ssakin syksyn 1941 jälkeen onnistui vain satunnaisesti. Avaustoiminnassa RTK:n avausjaos ja MO:n avaustoimisto olivat tiiviissä yhteistoiminnassa vaihtaen tietoa jatkuvasti.\nKäsityksen siitä, kuinka suurta osaa MO koko Päämajan radiopataljoonan sieppaustoiminnasta edusti, antaa oheinen taulukko tammikuulta 1943, jolta ajankohdalta on vertailukelpoiset tiedot käytettävissä. Taulukossa on esitetty sanomatyypeittäin lukumäärä/avausprosentti.\n2N 3N 4N 5N Sanomia yhteensä\nMO 1169/82 1051/50 839/50 – 3059\nmaavoimat, korvaussalaus 922/72 505/67 930/63 – 2357\nmaavoimat, yhteenlaskusalaus – – 1861/5 3630/1,3 5391\nmerivoimat, korvaussalaus 35/66 201/33 1527/90 – 1763\nmerivoimat, yhteenlaskusalaus – 160/19 811/67 964/0 1935\nRTK, sanomia yhteensä 957 866 5129 4594 11949\nMO:n avaustoimiston kuukausikatsauksissa ilmoitettiin kuukauden aikana vastaanotetut sanomat koodityypeittäin (2N, 3N, 4N) ja niiden avausprosentti. Helmikuusta 1942 vuoden 1943 loppuun olivat vastaanotettujen sanomien lukumäärät kuukautta kohti suunnilleen seuraavat: 2N: 1200â€“1800, 3N: 1000â€“1500, 4N: 800â€“1400 kappaletta. Avausprosentit olivat vastaavasti: 2N: noin 80%, 3N: 40â€“60%, 4N: noin 25â€“50%. Vuoden 1944 aikana oli vähemmän tärkeiksi katsotut sanomat jätetty käsittelemättä, jolloin erityisesti 2N-sanomia oli käsitelty oleellisesti vähemmän, noin 100â€“400. Avausprosentit paranivat vuoden 1944 aikana: 2N noin 90%, 3N 50â€“80%, 4N 30â€“70%. Siihen on varmasti useita syitä. Avaajien ammattitaito kasvoi ja toisaalta liikkuvassa toiminnassa saattoi vihollisen salaamistoiminnan varmuuden suhteen tapahtua tinkimistä.\nVII Saattue PQ-18, sodan ajan radiotiedustelun legendaarinen menestystarina\nLähellä keskiyötä 5. päivänä syyskuuta 1942 siepattiin Radiotiedustelukeskuksessa Sortavalassa kaksi epätavallista, erittäin pitkää helposti avautuvalla kakkoskoodilla salattua sanomaa. Samat sanomat siepattiin myös MO:n mottijoukkueissa.\nSelvisi, että kyseessä oli liittoutuneiden laivasaattueen PQ18 reittiohjelma aikatauluineen välillä Islantiâ€“Arkangel. Sanomiin sisältyi käsky Neuvostoliiton Jäämeren Laivaston ilmavoimille saattueen suojaustehtävästä. Käskyssä ilmoitettiin myös tiettyjen varsinaisten ilmavoimien yksiköiden alistamisesta Jäämeren laivaston ilmavoimille suojaustehtävää varten.\nLiittoutuneiden laivasaattueet kuljettivat Neuvostoliitolle apuna annettavaa sotilasmateriaalia pohjoisiin Jäämeren satamiin. Saattueiden suojana oli joukko sukellusveneentorjuntaan kykeneviä hävittäjiä ja muita keveitä aluksia, mahdollisesti myös aputukialuksia lentokoneineen.\nAvatut sanomat lähetettiin Päämajaan, josta sen sisältämät tiedot välitettiin Saksaan. Saksalaiset hyökkäsivät saattuetta vastaan upottaen 44 rahtilaivasta 13. Tämän suomalaistiedusteluun perustuvan menestyksen ansiosta Saksa lupasi Suomelle kaikkea mahdollista radiotiedustelun kalustoapua.\nâ€Saattuesanomastaâ€ syntyi radiotiedustelun veteraanien keskuudessa laaja keskustelu sodan jälkeen. Samojen sanomien sieppaajia oli useita. Kysyttiin, kenelle kunnia kuuluu, RTK:lle vai MO:lle. Tapahtumasta levisi väritettyä ja väärää tietoa, jopa radiotiedustelualan sotahistoriallisiin julkaisuihin. Tosiasia ilmeisesti oli, että kunniamerkit menivät ensisijaisesti Sortavalaan.\nJäämeren saattueita koskevien historialähteiden avulla on tilanne myöhemmin voitu rekonstruoida. Saattue PQ-18, johon kuului 44 rahtialusta, lähti Loch Ewen laivastotukikohdasta Skotlannista 2.9.1942. Saattueen välittömänä suojana oli lentotukialus HMS Avenger, risteilijä, parikymmentä hävittäjää sekä muutama korvetti ja raivaaja. Kuolan niemimaan venäläisiin lentotukikohtiin oli sijoitettu yli 40 konetta käsittävä englantilais-australialainen lento-osasto. Saksalaiset saivat tiedon saattueesta etukäteen ja hyökkäsivät sitä vastaan. 13.9. alkaneessa pari päivää hyökkäysoperaatiossa upotettiin 13 alusta, pääasiassa ilmahyökkäyksin. Saattue pääsi perille Arkangeliin 21.9.\nMiksi sanoma lähetettiin vain helposti avattavissa olevalla kakkoskoodilla salattuna? Ilmeisesti on kyse ollut siitä, että yhteydenpitoon kahden eri puolustushaaran, laivaston ilmavoimien ja varsinaisten ilmavoimien välillä ei oltu varauduttu, eikä yhteistä salaamiskoodia ollut viestittäjien keskustelutaulukkoa lukuun ottamatta.\nVIII Toiminta vetäytymisvaiheessa\nMO.n pääosasto irtautui Karhumäestä kesäkuussa 1944. Se siirtyi junakuljetuksessa Joensuun lähelle Hammaslahteen, josta edelleen Niittylahteen, Pohjois-Karjalan ammattikouluun. Täällä se toimi kesäkuun loppuun asti. Täältä pääosasto siirtyi. Sääminkiin, johon myöhemmin tuli myös Sortavalasta osa Radiotiedustelukeskusta. Toinen osa RTK:ta oli siirtynyt Keuruulle jo kesäkuun alussa. MO:n pääosastosta ja RTK:n osasta muodostettiin Sääminkiin uusi RTK 15.8.1944.\nPääosastosta oli Karhumäkeen jätetty tilapäinen mottiryhmä Motti 4 tukemaan joukkojemme vetäytymistä. Se liikkui II AKE:n tuntumassa sitä tiedustelutiedoilla tukien Kumsaan ja Suojärvelle. Tämän jossakin yhteydessä Motti 4:ksi nimetyn joukkueen johtajana toimi Teuvo Äyräpää. Hänen muistelmansa mukaan joukkue seurasi edessä olevan venäläisen 32 A:n ja Syvärin suunnalla toimivan NKVD-rykmentin radioverkkojen liikennettä, joissa oli 4N-salaus. Sanomia ei varsinaisesti pystytty avaamaan, mutta niistä selvisivät numerolliset tiedot, eli joukkojen ja esikuntien sijaintikoordinaatit, jolloin pysyttiin selville vastustajan ryhmityksestä sekä 32 A:n osalta että Syvärin suunnalta.\nMotti 1 sai 22.6.1944 käskyn irtautua Rukajärveltä ja siirtyä Niittylahteen, jossa MO:n pääosa jo oli. Kaluston kunnostuksen jälkeen MottiÂ 1 siirtyi toimimaan Pitkärannan lähelle vapauttaakseen Syväriltä vetäytyvän MottiÂ 3:n, joka oli ollut vaikeuksissa Tuuloksenâ€“Viteleen maihinnousun jaloissa. Pitkärannassa MottiÂ 1 jatkoi kuuntelutoimintaa huolimatta jatkuvista rynnäkkökonehyökkäyksistä. Lähestyvä panssarikiila pakotti joukkueen vetäytymään vähitellen niin, että sodan päättyessä se oli Impilahden Kerisyrjässä.\nMottiÂ 1:n johtajan Matti Äyräpään muistelman mukaan vihollinen alkoi sodan loppuvaiheissa käyttää selväkielistä viestitystä. Sen vuoksi joukkueeseen saatiin muutama venäjänkielen taitoinen kuuntelija. Muissa mottijoukkueissa oli todettu myös sellainen ilmiö, että sanomista viestitettiin osa selväkielellä. Se vaikeutti kuitenkin avaamista siinä mielessä, että salakielimateriaalia saatiin tilastotutkimukseen vähemmän.\nMotti 2 siirtyi Uhtualta Niittylahteen samoihin aikoihin muiden joukkueiden kanssa. Se sai jatkotehtäväkseen siirtyä Viipurinlahden rannalle ja sieltä edelleen Lauritsalaan, jossa jo toimi aikaisemmin perustettu Lähitiedustelukeskus. Tiedustelutulokset tässä vaiheessa jäivät jokseenkin vähäisiksi. Tämä johtui ilmeisesti siitä, että suuntimistoimintaa ei hallittu, eikä uuteen toimintaympäristöön perehtymiseen ollut riittävästi aikaa.\nVIII.3 MottiÂ 3\nMottiÂ 3:n tilanne vetäytymisvaiheessa oli kaikkein dramaattisin. Joukkue siirtyi jo kevättalvella Syvärin pohjoispuolelle Pavlovskajan kylään, jossa se toimi kesäkuussa tapahtuneeseen joukkojen yleiseen vetäytymiseen asti. Joukkue jäi kuitenkin Tuuloksenâ€“Viteleen maihinnousun taakse, oli joutumassa saarroksiin, mutta pääsi vetäytymään käyttämällä maihinnousualueen ympäri rakennettua tilapäistietä. Vihollisen ilmarynnäkkötoiminta häiritsi etenemistä ja toimintaa, mutta tappioitta selvittiin Pitkärantaan. Kuuntelu jatkui koko ajan. Tietoja saatiin erityisesti hyökkääjään tausta-alueella toimivista NKVD-yksiköistä, joiden viestitys edelleen paljasti tietoja varsinaisista taistelujoukoista. Viestivälineenä tässä vaiheessa oli luonnollisesti radio salaamisen tapahtuessa Enigmalla.\nJoukkueen saavuttua Sääminkiin se sai elokuun alussa käskyn siirtyä kenraali Erkki Raappanan käyttöön Ilomantsiin, jossa ratkaisutaistelut Kannaksella taistelevien suomalaisten selustaan pyrkineitä vihollisvoimia vastaan olivat alkaneet. Tällä toimittiin vielä menestyksellisesti. Uutta oli nyt Ilomantsissakin se, että vihollinen viestitti selväkielellä.\nVälirauhan tullessa pääosa PMRadP:n henkilöstö koottiin Säämingin kautta Keuruulle, josta tapahtui kotiuttaminen, monelle myös lähtö Stella Polaris -operaatioon.\nLapin sodan saksalaisia vastaan alkaessa suunniteltiin liikkuvan radiotiedustelujoukkueen perustamista pohjoiselle rintamalle. Joukkueen johtajaksi oli suunniteltu Matti Äyräpää. Suunnitelmasta kuitenkin luovuttiin. Eräänä syynä oli se, että Suomen radiotiedustelulla ei ollut mitään mahdollisuuksia saksalaisten Enigma-salauksen murtamiseen.\nIX Yhteenveto: moottoroitu radiotiedustelu Jatkosodan tiedustelujärjestelmän osana\nReino Hallamaan tavoitteisiin radiotiedustelumme kehittämistyössä liittyi alusta lähtien liikkuvan elementin sisällyttäminen radiotiedustelun organisaatioon. Esikuvana oli hänen opintomatkalla Saksassa 1920-luvun lopulla näkemänsä moottoroitu radiotiedusteluyksikkö. Varojen vähäisyydestä johtuen tätä tavoitetta ei päästy merkittävässä laajuudessa toteuttamaan ennen Talvisotaa, jossa liikkuvaa radiotiedustelua edusti vain yksi linja-autoon sijoitettu tiedustelupiste.\nVasta Talvisodan alkuvaiheissa määrärahoja saatiin niin, että Ruotsista pystyttiin tilaamaan sarja radiotiedustelun käyttöön soveltuvia ja osittain varusteltuja autoja. Samoin Ruotsista saadut tiedusteluvastaanottimet tekivät osaltaan mahdolliseksi liikkuvan radiotiedusteluyksikön luomisen. Autojen varustelu vei kuitenkin aikansa niin, että ne tulivat käyttökuntoon vasta välirauhan aikana.\nTarvittavaa henkilöstöä ei myöskään ennen Talvisotaa ollut reservissä. Talvisodan ja välirauhan aikana toimeenpantu koulutus tuotti kuitenkin tarvittavan kuuntelijavoiman, josta myös voitiin valita moottoroidun yksikön tarvitsemat alijohtajat RUK:ssa koulutettavaksi. Tältä osin valmius Jatkosodan alkaessa oli vähintään tyydyttävä. Pahin puute henkilöstötilanteessa oli se, että tarvittavaa avaajavoimaa ei reservissä ollut, eikä sen alan koulutukseen oltu myöskään kiinnitetty huomiota Talvisodan ja välirauhan aikana. Avaajiksi jouduttiin valitsemaan henkilöitä, joilla lähinnä venäjänkielen taidon puolesta katsottiin olevan edellytyksiä tähän tehtävään. Myöhemmin, ilmeisesti syyskesällä 1941 siirrettiin komppaniaan maavoimayksiköstä muutama kokenut avaaja.\nLiikkuvan radiotiedustelun organisointi ja käyttöperiaatteiden määrittäminen oli Jatkosodan alkaessa selvästi kesken. 18.6.1941 perustetun Päämajan Radiopataljoonan organisaatiossa liikkuvana elementtinä oli komppania, 3. Komppania, mutta todellinen organisaatio muodostui kahdesta erillisestä joukkueesta, jotka raportoivat maavoimayksikön eli 1. Komppanian johtopaikkaan Sääminkiin. Liikkuvalla komppanialla ei ollut omaa johtoa. Joukkueiden toiminta oli ainakin osittain improvisoinnin luonteista. Vasta elokuussa 1941muodostettiin komppaniaorganisaatio omine johtoportaineen.\nKomppaniaorganisaatioon siirtymisen jälkeen loppuvuoden 1941 ajan yksikköä käytettiin pieninä yhden 1â€“2 auton ryhminä eri hyökkäyssuuntien tukemiseksi. Taustalla olivat mahdollisesti Talvisodan kokemukset radiotiedustelun merkityksestä mottitaistelujen yhteydessä. Kevättalvellaâ€“kesällä 1942 organisaatio kiteytyi. Liikkuvasta kuunteluvoimasta muodostettiin kolme joukkuetta (mottijoukkuetta), jotka sijoitettiin itärintaman eri rintamanosille eli Uhtualle, Rukajärvelle ja Syvärille. Komppanian pääosasto, jolla oli oma kuunteluvoimansa, oli sijoitettu Karhumäen suunnalle.\nKomppanian päätehtäväksi asemasotavaiheessa muodostui lähitiedustelu, jonka keskittyi välittömästi rintaman takana toimivien joukkojen toiminnan selvittämiseen ja seuraamiseen. Tärkeänä tietolähteenä olivat NKVD-joukot, joiden viestit paljastivat tietoja muista alueelle sijoitetuista joukoista ja niiden toiminnasta. Erityisenä kohteena oli NKVD:n oma toiminta suomalaisia kaukopartioita vastaan. Mottijoukkueet oli sijoitettu lähelle kyseisellä suunnalla toimivan yhtymän esikuntaa, jolloin pystyttiin välittömästi raportoimaan yhtymän kannalta merkittävistä tiedustelutuloksista.\n3. Komppania lähti sotaan ja kävi sotansa käytännöllisesti katsoen täysin reserviläisvoimin, jolla itse kuuntelutyön kannalta oli muodollinen koulutus tehtäväänsä. Sen sijaan avaustyö jouduttiin käynnistämään täysin kouluttamattomin voimin, vain parin kolmen kokeneen avaajan tukemana. Toiminnan organisoinnista ja tiedusteluprosessiin liittyvistä järjestelyistä ei johtajina toimivilla ollut juuri mitään koulutusta tai kokemusta, lukuun ottamatta komppanianpäällikön tehtävissä pisimpään toiminutta T.R.O. Lehtosta (Kylmänoja), jolla oli kanta-aliupseeritausta viestijoukoissa ja sen jälkeen kokemusta toiminnasta Pääesikunnan Valvontaosaston radiovalvontatehtävissä. Avainasemissa olivat mottijoukkueiden johtajina ja komppanian pääosaston toimistopäälliköinä toimivat nuoret reservivänrikit ja -luutnantit. Heidän aloite- ja järjestelykykynsä sekä johtajaominaisuuksiensa ansiosta komppanian toiminta oli tehokasta ja komppanian tehtävän kannalta tarkoituksenmukaista. Komppaniassa ja sen mottijoukkueissa oli hyvä henki. Kokemattomina sotaan lähteneiden avaajien ammattitaito kehittyi nopeasti kokemuksen myötä. Varsinaista systemaattista koulutusta ei sodan aikanakaan heille järjestetty, mutta työssä oppiminen muutaman kokeneemman avaajan tuella tuotti hyviä tuloksia. Komppanian päätehtävän eli lähitiedustelun kannalta avauskyky oli riittävän hyvä. Näin MO:sta muodostui merkittävä tiedon tuottaja tiedustelujärjestelmämme osana.\nMO:n ensimmäinen lotta\nKauniainen sodan ajan radiotiedustelun tukikohtana


Trieste Vuokrattavat loma-asunnot ja talot - Friuli-Venezia Giulia, Italia | Airbnb\nVuokrakohteet paikassa Trieste\nParhaaksi arvioituja loma-asuntoja kaupungissa Trieste\nPiazzetta - makea syksyValoisa huoneistomme sijaitsee vanhan kaupungin sydämessä, lähellä merta, lähellä San Giuston linnaa ja piazza dell 'Unità d' Italia. Se remontoitiin kokonaan huhtikuussa 2017, ja se tarjoaa kaikki mukavuudet.\nYlelliset avoimet tilat - uusi - keskusUllakko sijaitsee Triesten historiallisessa keskustassa, lyhyen kävelymatkan päässä Piazza Unità d 'Italia ja Central Train Station. Vastaremontoitu ja täysin kalustettu moderniin tyyliin. Vieraile myös toisessa asunnossani Triestessä! https://www.airbnb.it/wishlists/24060631\nTaiteilija-asema - lauluntekijäHistoriallisen keskustan sydämessä, kauniissa Hierschelin palatsissa, Taiteilijoiden Bed & Art Station odottaa sinua tarjoamaan sinulle oleskelun täynnä taidetta, tyyliä ja vieraanvaraisuutta. Kaksi mini lofts vintage tyyliin huomiota yksityiskohtiin, nimissä mukavuutta ja makua; täällä kalusteet ja näyttelyt taiteilijoiden avulla voit rentoutua ja hylätä itsesi kokonaan kauneutta tämän kaupungin.\nSuositut mukavuudet kaupungin Trieste loma-asunnoissa\nMuita upeita loma-asuntoja kaupungissa Trieste\nLa Cocotte - Charming attic in city center\nPieni viihtyisä studio kaupungin keskustassa\nCasa I Tetti - Viehättävä asunto kaupungin keskustassa\nMihaela Apartment - Charme lähellä asemaa\nOpen space panoramico e luminoso\n20 A SURULLINEN - ILMAINEN WIFI\nFLAT BELLA VISTA-meri nähtävyys lähellä keskustaa - hiljainen\nAmazing Studio City Centerissä ★Ilmainen Wifi


Open reissari: Tötsäsuunnistusta metson kanssa\nAvasimme kevään ulkoliikuntakauden pihaleikeille ja suunnistuksella. Tötsäsuunnistuksen kahdeksalla erilaisella radalla riitti haastetta jokaiselle. Suunnistajat saivat kynän ja keltaisen lapun, johon oli numeroitu rivit ykkösestä kahdeksaan. Kartan yläreunassa oli numero osoittamassa rataa (1, 2, 3...8) Rasteilla (tötsät pihalla) oli jokaisella jokin kirjain ja kun keräsi oikeat rastit oikeassa järjestyksessä, muodostui kirjaimista riville jokin sana (mäki, rasti, kisa, puro...) Yhdessä tarkasteltiin ensin kartan suuntaamista ja tutkailtiin mikä X kartalla on mikäkin tötsä pihalla. Innokkaimmat ehtivät kiertää parinkymmenen minuutin ajassa kaikki kahdeksan rataa.\nYhden ryhmän suunnistushetki täydentyi vielä metson vierailulla. Opellekin oli aika villi tunne, kun jonossa tyttö osoitti open selän taakse kysyen, mikä toi on. Kun käänsin pääni, muutaman metrin päässä seisoi metso. Metso päätti valita kulkureittinsä meidän "suunnistusmetsän" halki, joten väistimme kiltisti hetkeksi seuraamaan metson menoa. Tämä ryhmä ei montaa rataa ehtinyt kiertää, mutta totesimme että suunnistus on samalla luontoelämyksiä ja luonnon tarkkailua - jopa koulun asfalttipihalla.\nLähettänyt Terhi klo perjantaina, huhtikuuta 17, 2015\nTunnisteet: ekaluokka, liikkuva koulu, liikunta, luonnontieto, oppimisympäristö, suunnistus


Kalsium on mineraali, joka meidän on yksinkertaisesti otettava päivittäin pitämään luut, hampaat ja kynnet vahvat ja estää osteoporoosia vanhetessaan. Lisäksi säilyttämään terveet luut, kalsium on olennaista moitteettoman toiminnan verenkiertoelimistön ja hermoston. Kalsium on myös välttämätöntä veren hyytymistä.\nKalsium on kehon 35 meidän mineraali meikki ja meidän numero yksi mineraali. Sisällytä nämä välttämättömiä mineraaleja omaan ruokavalioon tänään. Ja toisin kuin muut kalsiumlisän, koralli kalsiumia on erityisiä ominaisuuksia, jotka tekevät siitä kannattaa voimakkaasti harkitsee täydentämään päivittäistä ruokavaliota.\nCoral Kalsium on yksi parhaista lähteistä imeytyvää kalsiumia maailmassa ja joitakin korkealaatuisia Coral Kalsium löytyy riuttojen pois saaret Riukiusaaret Okinawa. Okinawans, uskotaan, että pisin elinajanodote maailmassa ja on alhainen sydänsairauksien ja syövän. Jos koralli kalsiumia toimii kansalle Okinawa, on työtä meille muille, oikea. Tutkimuksen mukaan Centennial Okinawa: Vaikka Okinawa voi olla maailman korkein pitoisuus centenarians sekä erittäin alhainen kuolleisuus yleisten sairauksien lännen sydänsairauksien, rintasyöpä, eturauhassyöpä, tutkimus osoittaa, että on vähän tekemistä niiden juomavettä. Juoden kovaa vettä (korkea mineraaleja kuten kalsium, magnesium ja muut mineraalit) antaa Okinawans lisätä kalsiumin saanti, jotka ovat edelleen selvästi alle kalsiumin saannin useimmissa länsimaissa. Keskimääräinen kalsiumin saanti Okinawa on vain noin 500 mg vuorokaudessa.\nKalsium on yksi tärkeimmistä seikoista ruokavaliota, koska se on rakenneosa luun, hampaiden ja pehmeät kudokset ja on tärkeää monissa aineenvaihduntaan kehossa. Ravinnon puute luun myymälöissä kertaa ulos, aiheuttaen heikko ja altis murtuma luut. Siksi, jos haluat saada ccontradad kalsiumia teidän ruokavalio, voit myös kuluttaa yhä enemmän näitä vihreitä, lehtivihannekset. Keskimääräinen amerikkalainen ruokavaliossa lihaa, puhdistetut jyvät ja virvoitusjuomat (highin fosfori) on dokumentoitu edistää suurempaa boneloss aikuisille. Naiset, erityisesti kaikkein contraguos, täytyy täydentää ruokavaliota kalsiumia. Koralli kalsiumia on yksi aggressiivinen ja pervasively edistettävä ravintolisistä markkinoilla tänään.\nÄlä mene lankaan, jotka yrittävät vakuuttaa teille, että Sango koralli kalsiumia ei hyödytä terveydelle. Enemmän kuin 2500 lajikkeiden Coral maailmassa, ainoastaan Sango Coral sisältää sekvenssin identtinen ihmisen luuranko, mukaan lukien kalsium, magnesium, natrium ja kalium orgaaninen rakenne.\nKoralli kalsiumia on tärkeää hyvän terveyden, sekä sen veden ja ilman. Coral Kalsium on vaikuttava luonnollinen elementti ja on määrätty monet lääkärit monissa maissa. Living koralliriutat ovat uhanalaisia ja niitä ei korjata ilman merkittävää vahinkoa ekosysteemin, ja tämän vuoksi, koralli kalsiumia korjataan hiomalla jopa maanpäälliset talletuksia kalkkikiven, jotka olivat kerran osa koralliriutta.\nSuplementos naturales boneloss, Suplementos naturales contraguos, Suplementos naturales erityisesti Suplementos naturales kuoret ja luurankoja, Suplementos naturales kudosten ja on, Suplementos Naturales lisäravinteet, Suplementos naturales osteoporoosi, Suplementos naturales saanti, Suplementos naturales sairaudet, uhanalaisten Suplementos Naturales ja voi korjatun Suplementos Naturales


Krista_llia: Liput kourassa\nLaiturin nokassa, nenän edessä vielä vähän liian kylmää alkukesän vettä ja lupautunut hyppäämään, kun än-yy-tee huipentuu NYT:tiin. Meidän NYT huudettiin eilen. Juhlistettiin yhteistä vapaapäivää hoitelemalla hankittavaa-listan tärkein kohta -ostamalla reililiput. Kymmenessä minuutissa meidän reilibudjettiin iskettiin 922 euron kokoinen lovi, mutta nyt on kaikki reissun isot könttämaksuerät sitten hoidettu, lennot ja junat. Ja onhan nuo junaliput aika oleellinen osa reissua, että hölmöä sinänsä surra säästötilin laskevaa summaa, mutta Jarkon sanoin kyllä se heti paljon surullisemmalta näytti se tili.\nEn tiennyt, että lipunostohetkellä matkan alkupäivä täytyy olla tiedossa, vaikka tottakai se on loogista. Jotenkin vain olin hämääntynyt netissä lukeneesta infosta, että liput voi ostaa kolme kuukautta etukäteen. Kuka nyt kolmea kuukautta etukäteen osaa sanoa varmasti tarkan lähtöpäivän? No muunmuassa me tietty, mutta liian kohtalokkaalta olisi tuntunut kolmea kuukautta etukäteen ostaa liput. 19 päivää aikaisemmin on oikein hyvä.\nLoppuun hauska kuva, kun Jarkon puhelin olikin selfiestickin (#korea) kanssa säätäessä panoraama-tilassa.\nKoht mennään! Me ja meidän kaikki seitsemän päätämme.\nTunnisteet: reili, reissut, spesiaalikeissit