Kattavien telemetriakäytäntöjen liiketoiminnalliset hyödyt - Zure\nEtusivu Blogi Kattavien telemetriakäytäntöjen liiketoiminnalliset hyödyt\nKattavien telemetriakäytäntöjen liiketoiminnalliset hyödyt\nVuosien varrella erilaisten applikaatioiden kanssa työskennellessäni olen huomannut, että niin asiakkailla kuin kehittäjillä on taipumusta vähätellä hyvin mietittyjen metriikka- ja logituskäytäntöjen tärkeyttä tuotekehitysprosessissa. Näiden implementointia pidetään usein viimeisenä asiana ennen tuotteen lanseerausta, kun suurin osa budjetista on jo käytetty. Ongelma näkyy varsinkin projektityössä, jossa työn raamit on määritelty jo ennen kuin edes ongelman ratkaisemista aloitetaan.\nTällainen ajattelutapa on kuitenkin helppo ymmärtää. Kuten monen muunkin DevOps-ajattelutavan prosessin kanssa, telemetrian hyödyntäminen ja arvon louhiminen voi viedä suhteellisen paljon aikaa, ennen kuin konkreettiset tulokset näkyvät projektin sisällä. Miksi haluisimme käyttää aikaa dashboard-näkymien tai hälytyslogistiikan rakentamiseen? Mehän näemme jos tuotteemme antaa 503-virheitä!\nJoku voisi myös argumentoida, että optimisointi pitäisi aloittaa siitä, mikä sattuu eniten. Vaikka olenkin osittain samaa mieltä tuon väitteen kanssa, on harmillisen usein tilanne se, että puutteellinen monitorointi huomataan vasta silloin, kun jotain on jo mennyt pahemmin pieleen.\nTässä postauksessa yritän avata muutamia näkökulmia siitä, miten laaja-alainen ja kattava telemetria sekä tuotettu palaute auttavat kehitysprojektia toimimaan ketterämmin, julkaisemaan koodia useammin, johtamaan nopeampaan pääsyyn markkinoille ja ehkä jopa muuttamaan tiimisi kehityskulttuuria parempaan suuntaan.\nData pitää applikaatiosi pystyssä\nKatarina Engblom, Microsoftin Suomen One Commercial Partner-organisaation johtaja, sanoi osuvasti alkuvuodesta julkaistussa Ikkunastudio-podcastin jaksossa, että ”Datan omistajuus kuuluu toimitusjohtajalle”. Mielestäni tämän ajattelun ei pitäisi päteä pelkästään liiketoimintadataan, vaan myöskin teknisen datan keräyskäytäntöjen standardisointiin organisaatiossa. On erityisen tärkeää tuoda kaikki samalle pohjatasolle, samalla kun tiimien itsehallitsemiskykyä implementaatioyksityiskohdissa korostetaan ja kannustetaan.\nIkävä kyllä liian usein realiteetti on, että osuudet jopa organisaation tärkeimmistä arvovirroista eivät tuota minkäänlaista liiketoiminnalle näkyvää teknistä pohjadataa. Pahimmissa tapauksissa ongelmatilanteessa järjestelmän palautusajat voivat olla katastrofaalisia, kun hyvää tapaa paikallistaa ongelmaa ei ole.\nPeukkusääntönä teknisten tiimien olisi tärkeä varmistaa, että heiltä löytyy yhteisesti noudatettava tapa paikantaa ongelmat niiden juureen, eikä vain suoraan käynnistää koneita tai kontteja uudelleen. Tätä vastaan toisaalta väittää ajattelutapa, jossa pilvinatiivissa maailmassa tie toimivaan applikaatioon on mieluummin tappaa rikkinäinen worker-node ja pystyttää tilalle uusi, miettimättä niinkään hajonneen kappaleen kohtaloa. Saavuttaaksesi molempien ajattelutapojen hedelmät, on ainoa tapa yhdistää telemetriadatan keräys sekä rikkinäisten nodejen erottelu syrjään myöhempää vianselvitystä varten.\nYdinajatuksena on, että jos dataa tietyn osan toiminnasta ei kerätä ja seurata, ei myöskään ole mahdollista varmentaa, että se toimii halutulla tavalla. Tästä johtaen voimme myös huomata, että mitä aikaisemmin dataa aletaan keräämään, sitä paremmin pystymme arvioimaan muutoksien vaikutuksen applikaation toimintakykyyn tai toiminnallisuuteen.\nOngelmista on hankalaa saada kiinni ilman telemetriaa\nPohjatasolla niinkin yksinkertainen asia, kuin telemetriapalvelun kuten Application Insights, StatsD tai Prometheus lisääminen järjestelmääsi antaa jo suoraan oletuksena valtavan määrän datapisteitä kerättäväksi. Jäljelle jää vain selvittää, mitä näistä kyetään käyttämään hyödyksi tuottamaan sellaista näkymää järjestelmän toimintaan, jonka perusteella voidaan tehdä muutoksia tilanteen parantamiseksi. Edellä mainitut työkalut ovat äärimmäisen kyvykkäitä, ja mahdollistavat myös räätälöityjen ajastimien ja laskureiden luonnin vain yhden koodirivin vaivalla.\nSamaa käytäntöä pitäisi myös noudattaa kaikissa järjestelmäsi ympäristöissä. Vaikka tuotantoa vastaavan liikenteen tuottaminen kehitysympäristöissä onkin usein hankalaa, jo pienikin määrä voi johtaa bugin löytämiseen ennen kuin se johtaa ongelmiin. Tätä liikenteen puutetta voi tiettyyn pisteeseen asti helpottaa implementoimalla end-to-end-tyylistä testausta niille osa-alueille, jotka vastaavat applikaation päätoiminnoista.\nTelemetrian seuraaminen myös pitää applikaatiosi pystyssä. Puppetin 2015 luoman State of DevOps-raportin mukaan yritykset, jotka ovat ottaneet yhteneväiset ja kattavat telemetriakäytännöt työkalupakkiinsa ovat 168 kertaa nopeampia palauttamaan järjestelmänsä toimintakykyisiksi verrattuna niihin yrityksiin, jotka eivät tätä tee. Vuoteen 2019 mennessä tämä aukko vastaavien yritysten välillä on vain kasvanut, ja DORA:n Accelerate State of DevOps report paljastaakin, että Elite Performers-ryhmän yrityksien palautusaika-aika (Mean time to recover, ”MTTR”) on alle yhden tunnin, kun taas Low Performers -ryhmän yrityksillä samaan kuluu keskiarvolta viikosta kuukauteen.\nYritykset, jotka ovat ottaneet yhteneväiset ja kattavat telemetriakäytännöt työkalupakkiinsa ovat 168 kertaa nopeampia palauttamaan järjestelmänsä toimintakykyisiksi verrattuna niihin yrityksiin, jotka eivät tätä tee.\nKoodin tuotantoon vientien säännöllisyys kertoo samanlaista tarinaa. Vaikka monitorointi / monitoroinnin integrointi toisten työkalujen kanssa ei yksinään selitä eroja tässä mittarissa yritysten välillä, ovat ne mahdollistavia tekijöitä kehittyneempien DevOps-kyvykkyyksien rakentamisessa. Esimerkkejä näistä voisivat olla vaikkapa kaaostestaus ja automaattiset järjestelmän parantumiskeinot, jotka molemmat omat omiaan parantamaan kehitystiimien luottamusta automaattiseen julkaisuprosessiin.\nKetä varten lopulta kehität?\nMonessa projektissa, joista olen keskustellut alan ihmisten kanssa, tietyn featuren valmiusmäärittely jää helposti tasolle ”tekeekö feature sen toiminnallisuuden, jonka haluamme sen tekevän?”. Erityisesti tämä tuntuu vaivaavan liiketoimintasovellusten kehitystiimejä.\nVaikkakin tämän tyylinen suunnittelu voi varmasti johtaa toimivaan tuotteeseen, se jättää huomioimatta kaksi tärkeää aspektia: Miten luotettava kyseinen feature tarvitsee olla, ja kuinka voimme varmentaa käyttäjien tyytyväisyyden siihen. Käyttäjien tyytyväisyys on tunnetusti hankala tarkentaa tiettyihin asioihin, mutta tähän auttaa huomattavasti Service Level Objective-ajattelu (SLO).\nLainaten ja kääntäen Googlen ”The Site Reliability Workbook”-kirjaa:\nSLO asettaa luotettavuuden kohdetason palvelun käyttäjille. Tämän kohdetason ylittyessä lähes kaikkien käyttäjien pitäisi olla tyytyväisiä palvelun toimintaan (olettaen, että he ovat muuten tyytyväisiä sen toiminnallisuuksiin). Sen alittuessa taas käyttäjät ovat alttiita alkaa tekemään valituksia, tai jopa lopettamaan koko palvelun käytön täysin. Lopulta, käyttäjien tyytyväisyys on se, millä on merkitystä – tyytyväiset käyttäjät käyttävät palvelua, tuottavat organisaatiolle liikevaihtoa, ovat vähemmän vaativia asiakaspalvelutiimejä kohtaan ja suosittelevat palveluasi ystävilleen. Pidämme palvelumme luotettavina, jotta asiakkaamme pysyisivät tyytyväisinä.\nKun olemme määrittäneet sopivan SLO:n, meidän pitää selventää kaksi asiaa: palvelutason indikaattorit (Service Level Indicators, SLI), jotta voimme ymmärtää pääsemmekö SLO:n asettamiin tavoitteisiin, sekä saada sidosryhmien hyväksyntä noudattaa sovittua kohdetasoa. Näin varmistamme, että meillä on mandaatti priorisoida korjaustoimenpiteitä, jos haluttu taso ei täyty.\nSLI:t ovat yksinkertaisuudessaan datapisteitä, jotka päätämme olevan tärkeitä asiakkaidemme käyttökokemukselle. Esimerkiksi voitaisiin ajatella seuraavia:\nLatenssi – Miten nopeasti featuremme lataa?\nSaavutettavuus – Miten suuri prosentti kutsuista palauttaa onnistuneen http-koodin?\nLaatu – Miten suuri prosentti sivulatauksista palauttaa oikeat kuvat, eikä placeholder-kuvia?\nAjantasaisuus – Miten suuri prosentti sivunlatauksista palauttaa dataa, joka on ajantasaisempaa kuin 5 minuuttia?\nOikeellisuus – Miten suuri prosentti datan käsittelyputkeen syötetystä tavarasta palauttaa oikeita tuloksia?\nNäiden lisäksi voitaisiin myös käyttää muita käytönseurantatyökaluja, kuten Microsoftin Clarity, jotta voisimme ymmärtää käyttäjiämme paremmin. Kuten tekstistä on nyt tähän asti varmaankin jo selvinnyt, ainoa tapa tälläiseen ajattelutapaan siirtymiseen on ensin kerätä haluttua dataa järjestelmistämme.\nLoppujen lopuksi sovelluksen käyttäjät ovat pitkässä juoksussa yksi tärkeimmistä asioista sovelluksen kokonaisuutta ajatellessa. Vaikka voitaisiinkin väittää, että tämä on totta vain asiakkaile suunnatulla sovelluksella (koska sisäisten työkalujen käyttämistä ei usein pysty lopettamaan tuosta noin), pitää sisäisten sovellusten kanssa muistaa myös SLOista kiinnipitämisen mahdollistamat käyttäjien tehokkuushyödyt, jotka voivat johtaa suuriinkin rahallisiin hyötyihin isossa kuvassa. Totta kuitenkin on, että tuota rahallista arvoa on hankalampaa mitata, varsinkaan lyhyellä ajanjaksolla.\nKaksi DevOps-ajattelun ydinajatusta (ainakin omasta mielestäni) ovat tiimien voimaannuttaminen – mahdollistaen heille kyvyn toimia itsenäisesti ja mahdollisimman pienellä määrällä byrokratiaa – ja avoin näkyvyys organisaation sisällä. Tämä ei koske vain teknisiä tiimejä, vaan samaten myös liiketoimintaa ja tukifunktioita.\nMiten näkyvyyttä sitten voi parantaa? Nyt kun sinulla on telemetriaa järjestelmästäsi, seuraava askel on valjastaa se näkyväksi kenelle tahansa, ketä se voi kiinnostaa. Asiakkaille, Vierailijoille, Kehittäjille, Ylläpitäjille, Liiketoiminnalle? Kaikille. Luonnollinen tapa tehdä tämä on luoda dashboard-näkymiä, jotka yhdistävät liiketoimintadataa sekä teknistä dataa. Lisäksi voidaan näyttää ennustavaa tietoa, kuten esimerkiksi odotettuja toimintakyvyn väliaikaisia heikkenemisiä tulevan koodijulkaisun jälkeen.\nNäiden dashboard-näkymien (ja alla olevan datan) avaaminen kaikille tuo lukuisia hyötyjä:\nViestit katsojille, että sinulla ei ole mitään piilotettavaa keneltäkään. Samalla kasvatat yleistä kiinnostusta projektiasi kohtaan, ja kannustat osallistumista kaikilta organisaation sisällä.\nKorotat mahdollisuuksiasi löytää vaikeasti nähtäviä bugeja: Ehkäpä henkilö liiketoiminnan puolelta huomaa jotakin outoa, mitä tekniset tiimit eivät ole osanneet huomioida. Esimerkiksi ”aiemmin myydyin tuotteemme ei saa enää liikennettä samaan tapaan”.\nMahdollistat nopeamman palautteen saamisen tuotetiimeillesi siitä mikä toimii, ja mikä ei. Tämä johtaa nopeampaan iterointiin ja parannuksiin.\nKorostat kulttuuria, jossa ei syytellä muita, mahdollistaen päätösten teon oikean datan ja tieteellisen päättelyn pohjalta.\nSaat uuden tavan viestiä huoltokatkoista ja ongelmista\nVoit liittää liiketoiminnan KPIt, SLOt ja SLI:t suoraan näkymiin, ja pystyt käyttämään tätä dataa parempaan päätöksentekoon työn priorisoinnissa\nTiedät olevasi hyvässä tilanteessa, kun SLO:si on määritelty ja seurattu, ja samalla aikaa pystyt varmentamaan mahdollisuutesi päästä niiden asettamiin tavoitteisiin lyhyellä aikavälillä sekä ylläpitää sitä pitkällä aikavälillä. Tämä avaa uusia tapoja käyttää kehitystiimisi aikaa, esimerkiksi automatisoimaan manuaalisia tai toistettavia tehtäviä (eliminating toil) tai kehittämään uusia toiminnallisuuksia.\nPitkässä juoksussa nämä parannukset voivat olla oleellinen tekijä vähentämään työntekijöidesi stressiä ja mahdollisuuksia burnouttiin. Samaten sana kulttuuristasi kiirii eteenpäin, tuoden mukanaan halukkaita rekrykandidaatteja organisaatiollesi.\nPostauksesta tuli lopulta hieman paasaavampi kuin olin ajatellut, mutta pähkinänkuoressa ajatukseni voi kiteyttää seuraavasti:\nTelemetria on elintärkeää, suoraan projektin tai tuotteen kehityksen alkutaipaleelta.\nVaikka oikeiden asioiden mittaamiselle on vaikeaa asettaa tarkkaa rahallista arvoa, se on lähes taatusti omiaan puskemaan organisaatiosi sovelluskehitystoimintatapoja parempaan tuottavuuteen.\nAvoin datan saatavuus on olennaista organisaatiokulttuurin muuttamiseen, ja toimii vastavoimana siilojen rakentumiselle.\nThe Site Reliablity Workbook\nPasi Huuhka | DevOps Architect | LinkedIn


Insinööriasenne ilmastopolitiikkaan | Vihreä Lanka\nHenrik Vuornoksen lisäksi myös Kokoomuksen nuorten liiton puheenjohtaja Daniel Sazonov ja Kokoomusopiskelijoiden Marianna Kupias mainittiin puolueen tulevina tähtinä.\nHenrik Vuornoksen kokoomus tekee tilaa uusille energiaratkaisuille.\nMiten päädyit kokoomukseen?\n”Olen ollut aktiivinen oppilaskunnassa ja nuorisovaltuustossa. Pohdin vihreiden ja kokoomuksen välillä. Talouspolitiikka ratkaisi, vihreillä ei ollut siihen kantoja. Myös ahkeruuden ja yrittämisen arvostus painoivat.”\nMinkä tulevaisuuden haasteen kokoomus ratkaisee parhaiten?\n”Ilmastonmuutoksen. Kokoomuksen ilmastopolitiikassa on insinöörimäistä otetta. Tehdään tilaa uusille energiaratkaisuille, kuten sähköautoille ja kysyntäjoustopolitiikalle. Kokoomuksessa toimimalla voin kirkastaa ilmastoarvoja puolueessani. Kun sähkön kysyntä markkinoilla joustaa ja kulutuspiikit vähentyvät, se on myös ilmastolle parasta.\nIlmastonmuutos on kokoomukselle tärkeä asia. Hallituksen ilmasto- ja energiastrategia on kunnianhimoisin tässä maassa koskaan toimeenpantu ilmastolinjaus. On saavutus , että se tehtiin hallituksessa keskustan ja persujen kanssa. Ainoa mistä en strategiassa tykkää, on biotalouden massiivinen buustaaminen.”\n”Jyrki Katainen. Hänellä on uskomaton kyky herättää luottamusta. Kunnioitan hänen vahvaa eurooppalaista pohjavirettään ja kykyä selvitä vaikeista paikoista.”\nHenrik Vuornos, 23\nTaloustieteen opiskelija ja ministeri Sanni Grahn-Laasosen erityisavustaja.\nKokoomuksen valtuustoryhmän puheenjohtaja ja kaupunginhallituksen jäsen Espoossa, Kokoomusnuorten liittohallituksen jäsen.


Historia jatkuu...: lokakuuta 2017\nPresidentinvaalit lähestyvät ja taistelu ulkopoliittisesta agendasta käy mielenkiintoiseksi. Itse asiassa meillä pitäisi olla tulossa yhdet kaikkein rauhallisimmista vaaleista. Siksi tuntuu hieman hämmentävältä, että nyt halutaan terävöittää ulkopoliittista keskustelua nimenomaan vastakkainasettelua kärjistämällä.\nEntinen Moskovan suurlähettiläs Hannu Himanen on juuri julkaissut muistelmateoksen Moskovan lähettiläsajoiltaan (2012-2016) ja ryhtyi agitoimaan kirjassaan Natoon liittymistä. Hän vetoaa turvallisuustilanteen kiristymiseen johtuen Ukrainan sodasta. Venäjän reaktioita dramatisoidaan hänen mukaansa perusteettomasti.\nMyös aiemmin tänä syksynä arvioimani Jukka Tarkan muistelmateos kuuluu Natoon liittymistä aktivoivaan kirjallisuuteen. Minun argumenttini ovat täysin toisenlaiset. Ensinnäkin haluan irrottaa Ukrainan yhteyden Baltiaan tai Suomeen. Kysymys ei ole mistään München 1938 -syndroomasta. Venäjän etelärajan tapahtumilla on aivan oma logiikkansa. Ukrainan ja muiden Etelä-Venäjään rajoittuvien alueiden yhteys Itämeren tilanteeseen on vain karkean välillinen ja liittyy yleisellä tasolla suurvaltojen epästabiileihin suhteisiin. Mitään välitöntä konfliktinvaaraa ei ole näköpiirissä.\nToinen yhtä merkittävä syy on, että Suomen ja Venäjän suhteet eivät ole millään tavalla kehnot enkä näe niiden muuttuvan sellaisiksi ainakaan lähiaikoina. Päinvastoin Suomen ja Venäjän suhteet ovat niin hyvät kuin ne tässä tilanteessa voivat olla. Ei siis ole mitään syytä dramatisoida suhteiden kehitystä ottamalla mukaan poliittiseen asetelmaan uusia elementtejä, kuten Nato – siis uusia riskejä, jotka voivat jossain vaiheessa konkretisoitua.\nKuulun niihin, joiden mukaan meillä on juuri nyt historiaulottuvuudella tarkasteltuna tavattoman tasapainoiset ulkoiset suhteet, kunhan emme niitä itse horjuta omilla toimenpiteillämme.\nIsoihin ongelmiin joudutaan vain siinä tapauksessa, että syttyy laaja alueellinen konflikti. Siitä Suomen on vaikea pysyä irti. Sellainen on kuitenkin erittäin epätodennäköinen. Suomen oma uskottava puolustus on tae, ettei Suomesta tulee läpimarssin kohdetta myöskään laajemman konfliktin olosuhteissa. Myös presidentti Niinistön kanta on ollut, että vain laajoissa sotilaallisissa jännitteissä Suomella on tartuntavaara konfliktiin.\nNiinpä liittoutuminen on epäajankohtainen asia. Päinvastoin Suomen pitää keskittyä täysiaikaisesti rauhantyöhön.\nMinua kiusaa Himasen teoksessa yksityiskohtaiset kuvaukset, mitä tapahtui hänen matkoillaan laajassa Venäjän maassa. Hän on kokenut kiusaamista ja vahtimista matkojensa yhteydessä. Tällaisilla puheilla ei kuitenkaan Natoa voi perustella. Arvo Korsimo ja Lauri Sutela ovat kertoneet Neuvostoliiton aikaisista matkakokemuksistaan vastaavista venäläisten mykkäkouluista tai kiusaamisista. Ei kannata - ulkopolitiikan ollessa kysymyksessä - sotkea isoja asioita ja pieniä asioita keskenään.\nHelsingin Sanomat otsikoi 28.10.2017 ”Suomi varautuu Venäjän vaalivaikuttamiseen”. Kirjoituksessa käydään läpi ”Valtiollisen turvallisuuskomitean ennakointiverkoston” muistiota koskien niitä keinoja, joilla Venäjä voi vaikuttaa Suomen presidentinvaaleihin. Turvallisuuskomitea toimii puolustusministeriön yhteydessä, joten sillä lienee puolustusministeri Niinistön hyväksyminen. Muistio perustuu komitean käyttämän asiantuntijaverkoston mielipiteiden koosteeseen.\nAsiantuntijaverkoston nimiä ei kerrota.\nMuistiossa on komitean pääsihteerin Vesa Valtosen mukaan kysymys ”keskeneräisestä työpaperista”.\nHuomiota herättää, että jos kysymys on ”keskeneräisestä työpaperista”, niin miksi se julkaistiin, kun kerran lopullinen esityskin on käsitykseni mukaan tarkoitettu vain viranomaiskäyttöön?\nMaan suurimman sanomalehden rooli on tässä kummastuksen kohteena.\nKuvaavaa on, että Helsingin Sanomat ei alun perin referoidessaan komitean käyttämien asiantuntijoiden johtopäätöksiä millään tavalla kommentoinut sen yhdeksänkohtaista pelottelulistaa, jonka luettelemat uhkatekijät ulottuvat ”presidentin vaalien voittajan avustamisesta” ”salamurhaan tai terrori-iskuun”. Mikä tässä on tarkoitus? Suomihan mielletään ikään kuin kehittymättömäksi ei-demokraattiseksi ja korruptoituneeksi valtioksi, jossa vaalit voidaan sabotoida muutamalla yksinkertaisella keinolla. Heikoilla on luottamus demokratiaan!\nKomitean asiantuntijat aliarvioivat Suomen kansalaisten tietomäärää ja kykyä ymmärtää potentiaalisia uhkia. Kyllä kansalaiset osaavat ajatella ihan omilla aivoillaan. Kun sanon näin, en tietenkään kiellä, etteikö vaaleihin vaikutettaisi jollain tavoilla. Minulle ei ole vain selvinnyt, mitä vaikuttamisella aiotaan saada aikaan. Sekasortoa? Epäjärjestystä? Miten tämä palvelee Venäjän intressejä? Kenen puolelle Venäjä kävisi tilanteessa, jossa vaaleissa on vain yksi suosikki?\nHesarissa julistetaan, että komitean mukaan tärkein Venäjän vaikuttamiskeino on ”nostaa Kremlin suosima ehdokas Suomen presidentiksi”. Entä jos Suomen kansa ja ”Venäjä” ovat samaa mieltä siitä, kuka pitäisi valita presidentiksi? Eihän tästä puutu enää kuin väite, että venäläiset pyrkivät kohdistamaan kovan painostuksen Nato-mieliseen presidenttiehdokkaaseen Nils Torvaldsiin, jotta tämä Olavi Hongan malliin luopuu ehdokkuudesta! Näistä taitaakin tulla jännät vaalit.\nJoskus tulee mieleen, kumpi aiheuttaa enemmän ongelmia, ulkoiset trollit vai meidän oma turvallisuuskomiteamme (huh, mikä nimi!). Presidentti Niinistö kehotti hybridiuhkien osaamiskeskuksen avajaisissa lokakuun alussa kylmäpäisyyteen ja varoitti suoranaisesta alarmismista eli Venäjään liittyvien uhkien liioittelemisesta: ”Joskus lietsomme informaatiosotaa niiden puolesta, joita vastaan olemme sen alun perin tarkoittaneet”, totesi Niinistö.\nNiinistön varoitukset kaikuivat kuuroille korville. Turvallisuuskomitea sortui heti perään ”alarmismiin”, hätävarjelun liioitteluun. Komitean pääsihteeri Vesa Valtonen kommentoi STT:n (toivottavasti rahoitus STT:n toiminnan jatkamiseksi löytyy, sitä nimittäin tarvitaan) haastattelussa, että komitea on ”moniääninen työryhmä”, jonka tehtäviin kuuluu listata ”mustia joutsenia ja villejä kortteja” (ei siis mustia hevosia). Lopulta Valtonen tuntuu itsekin epäuskoiselta joutuessaan kommentoimaan komitean asiantuntijoiden esityksiä: hän viittaa Ilkka Remeksen fiktioihin kommentoidessaan kaikkein mielikuvituksellisimpia spekulaatioita. Hän ei pidä itsekään järkevänä sitä, että komitean käyttämät asiantuntijat spekuloivat salamurhilla.\nParhaillaan käytävällä ”keskustelulla” näyttää olevan yksi päämäärä, Suomen kiinnittäminen Natoon lujin sitein. Nyt tarvitaan vastavoimien terästäytymistä.\nSen jälkeen, kun kirjoitin yllä olevan tekstin käytiin ensimmäinen presidenttiehdokkaiden vaaliväittely, jossa presidentti Niinistö käytti nimenomaan ilmaisua trollitoiminta turvallisuuskomitean eksperttien esittämistä uhkakuvista.\nOn käynyt ilmi, että Helsingin Sanomat on ollut aloitteellinen ”keskeneräisen muistion” julkaisemisessa. Toinen mahdollisuus on, että muistio on vuodatettu Helsingin Sanomille. Joka tapauksessa muistion julkitulo Hesarissa on lehden Nato-myönteisen linjan mukainen.\nTällaisilla menettelyillä pyritään vaikuttamaan presidenttiehdokkaisiin ja äänestäjiin provosoivassa mielessä.\nMuistion puolustajien viimeinen veto nähtiin sitten A-studiossa (Markku Mantila ja Jarno Limnell) 31.10.2017, jossa koko muistion herättämää kohua vähäteltiin ja annettiin ymmärtää, että ehkä ilman salamurhakohtaa se on aivan asiallinen luettelo uhkatekijöistä. Annettiin ymmärtää, että presidentti ja muut ehdokkaat olivat ärtyneet turhasta. Meillä vallitsee juopa vastuuntuntoisten presidenttiehdokkaiden, kriittisesti ajattelevien tavallisten kansalaisten ja ns. asiantuntijaeliitin kesken.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 20.33 6 kommenttia:\nJohn F. Kennedyn murha – epätodennäköinen salaliitto\nMissä olit, kun John F. Kennedy murhattiin? Kuuluisa kysymys, johon minun ei tarvitse miettiä kauan vastausta. Muistan elävästi olleeni tuona iltana kotona. Kuulin tyrmistyttävän tiedon radiosta tuoreeltaan. Äitini tuli myöhään töistä ja kerroin hänelle, mitä oli tapahtunut. Järkytys oli suunnaton, olihan Kennedy äitini suosikkivaltiomies.\nMurha on jälleen esillä, kun Yhdysvalloissa on julkaistu aiemmin salaisena pidettyä aineistoa murhaan liittyen. Aineistosta on toivottu lisävalaistusta Lee Harvey Oswaldin liikkeisiin ennen murhaa. Asiantuntijat eivät odota suuria paljastuksia. Olen käsitellyt murhaa ja mahdollista salaliittoa kirjoituksissani useaan otteeseen. Minulla ei ole sellaista tietoa, joka osoittaisi, että kysymys on salaliitosta.\nSeuraava teksti on kooste aiemmista kirjoituksistani.\nLee Harvey Oswaldin syyllisyyttä murhaan on käsitelty lukemattomia kertoja kymmenien vuosien aikana. Warrenin komissio aikanaan (1964) totesi hänet yksin syylliseksi murhaan. Epäilyt salaliiton olemassaolosta virisivät jo komission istuessa. Raportin julkaisun jälkeen virallinen selitys on asetettu hyvin usein kyseenalaiseksi.\nLee Harvey Oswald on herkullinen esimerkki siitä, miten mies omalla käyttäytymisellään ja olemuksellaan voi tehdä itsestään ”syyllisen” salaliittoon. Hän oli ollut Neuvostoliitossa 1959-1962. Mennessään sinne (Helsingin kautta!) neuvostoliittolaiset epäilivät häntä CIA:n agentiksi ja tullessaan sieltä pois häntä epäiltiin Yhdysvalloissa KGB:n agentiksi. Molemmat luopuivat nopeasti epäilyistään. Oswald oli aivan liian häilyväinen - tai epäilyttävä, jos niin halutaan sanoa - toimiakseen luotettavana agenttina.\nTultuaan Yhdysvaltoihin hän liittyi Fair Play For Cuba -järjestöön (Castro-myönteinen järjestö) saaden epäilyt myöhemmästä murhasta kallistumaan kohti Castroa. Kerta kaikkiaan järisyttävä esimerkki, miten henkilö itse luo eväät salaliittoteorioille otolliseksi!\nPyrkiminen Kuubaan vähän ennen murhaa Neuvostoliiton Meksikon suurlähetystön kautta lisäsi epäilyä jostain suuresta juonesta. Tosiasiassa Oswald heitettiin ulos suurlähetystöstä kuten Kuubankin suurlähetystöstä. Neuvostoliittoa eikä Kuubaa ole pystytty osoittamaan syylliseksi murhaan, vaikka erityisesti Fidel Castrolla olisi ollut syytä kaunaan, yrittihän CIA tappaa hänet useaan otteeseen käyttäen bulvaanina mm. Mafiaa.\nOswaldin liikkuminen New Orleansin hämärämaailman liepeillä kesällä 1963 liitti hänet Mafiaan. ”Mafia connection” onkin yksi tunnetuimmista salaliittoteorioista. Suurimmat epäilyt kohdistuivat New Orleansin vaikutusvaltaiseen mafiapomoon Carlos Marcelloon, Kuuba-yhteyksistään tunnettuun Santo(s) Trafficanteen ja ammattiyhdistysjohtaja Jimmy Hoffaan. Kaikilla oli henkilökohtaisia syitä inhota Kennedyä tämän taistellessa järjestäytynyttä rikollisuutta vastaan. Kukaan ei ole todistanut tätä tutkimuslinjaa oikeaksi.\nSitten on epämääräinen joukko muita salaliittokuvitelmia, joissa syyllinen on milloin varapresidentti Lyndon B. Johnson(!), milloin Kennedyä kuljettaneen auton kuljettaja (!), milloin peräti Jacqueline Kennedy(!). Vakiosyyllisiä ovat tietenkin FBI ja CIA ja Neuvostoliitto.\nMikä mies Oswald oikein oli ? Minulle on jäänyt kuva ihmisestä, joka oli epäonnistunut kaikissa omissa tavoitteissaan, ja joka korvasi puutteensa kuvittelemalla itselleen suuren roolin. Onko sattumaa, että sekä Oswald , Norjan joukkosurmaaja Breivik että James Earl Ray, Martin Luther Kingin murhaaja, olivat kaikki elämässään epäonnistuneita luusereita. Heillä kaikilla oli mielessään jokin suuri historiallinen rooli: paha piti saada kitkettyä pois yhteiskunnasta. Ainakin Raylla ja Breivikillä oli kuvitelma jonkinlaisesta sankaruudesta. He ikään kuin toimivat jonkin suuren tahdon toimeksiannosta.\nOswald ei lähtenyt syyhyttä sotaan. Hän yritti tappaa italialaisella kiväärillään äärioikeistolaisen kenraalin Edwin Walkerin keväällä 1963. Kenraali selvisi murhayrityksestä hiuksen hienosti. Tällä teollaan – joka selvisi vasta Kennedyn murhan jälkeen – Oswald osoitti, että hän pystyy tappamaan ihmisen. Hänellä oli pakkomielle tehdä ”jotain merkittävää”.\nOn epäilty, että Oswaldilla ei ollut edellytyksiä selvitä ottamastaan tehtävästä. Lukemattomien teorioiden joukossa on mm. maininta Oswaldin heikosta ampumataidosta. Hän ei tämän mukaan mitenkään olisi pystynyt osumaan Kennedyyn (ampumamatka oli ammunnan kestäessä max 82 metriä). Se ei pidä paikkaansa. Hän oli armeijassa parhaimmillaan tavallisten varusmiesten kärkeä (212 pistettä/sharpshooter = 210-219 pistettä). On myös väitetty, että laukaukset ammuttiin 6 sekunnissa, joka on kova saavutus hyvällekin ampujalle. Tosiasiassa myöhempi tutkimus on osoittanut, että kolmen luodin (ensimmäisestä viimeiseen) aikaväli oli 8,4-8,8 sekuntia. Analyysi on tehty tilanteessa kuvatun Abraham Zapruderin kaitafilmipätkän perusteella.\nHäviäjän rooli on ratkaiseva elementti mietittäessä salaliittoteorioita. William Manchester teki Kennedy-elämäkerran 1960-luvulla. Osuvasti hän toi esille, että jos toiselle puolelle asetetaan 6 miljoonaa murhattua juutalaista ja toiselle puolelle valtava natsihallinto, vallitsee tasapaino: vain noin suunnaton rikollinen koneisto voi saada aikaiseksi noin suuren rikoksen. Mutta jos asetetaan toiselle puolelle Kennedy (maailman mahtavin mies) ja toiselle puolelle Oswald (elämässään epäonnistunut mitättömyys) vallitsee täydellinen epätasapaino. Miten voi niin mitätön henkilö kuin Oswald surmata niin merkittävän hahmon kuin Kennedy? Ei mitenkään! Niinpä Oswaldin puolelle on ollut pakko lisätä suurisuuntainen salaliitto, jotta saataisiin ”tasapaino” aikaiseksi.\nYhdeksi salaliittoteorian kantavaksi ajatukseksi nousi Dallasin Dealey Plazalla ammuttujen laukausten ja ampujien määrä. Laukaukset aiheuttivat kaikuefektin (Warrenin komission raportissa on tarkka analyysi). Siitä huolimatta ylivoimainen enemmistö Dealey Plazalla kuuli kolme laukausta. Asian varmisti kirjavaraston (ampumispaikka) viidennessä kerroksessa työskennellyt miesparivaljakko. He olivat suoraan ampumispaikan alapuolella ja vannoivat laukausten määräksi kolme.\nMyöhemmin syntyi ns. magic bullet -teoria, jonka mukaan keskimmäisen luodin piti vikurrella uskomattomalla tavalla, jotta kolmen luodin teoria olisi totta. Koska luoti ei voi tehdä tällaisia liikkeitä, oli laukausten määrän oltava vähintään neljä. Tämä taas olisi merkinnyt vuoren varmasti sitä, että ampujia olisi pitänyt olla enemmän kuin yksi, koska laukaustiheys olisi noussut liian korkeaksi, jotta yksi mies olisi siitä selvinnyt. Ja tämä taas olisi merkinnyt salaliittoa. Tosiasiassa luoti ei tehnyt siksakkia, vaan eteni suoraan lävistäen ensin Kennedyn yläselän ja sitten kuvernööri Conallyn. Tämä on pystytty osoittamaan tietokonegrafiikalla ja -animaatiolla erittäin luotettavasti, siis tekniikalla, jota ei ollut tuolloin vuonna 1963 -64 käytössä.\nYoutubesta kuka tahansa voi todeta jutun ytimen nimittäin, että Conally ja Kennedy eivät istuneet täsmälleen peräkkäin, vaan viistosti toisiinsa nähden. Lisäksi Kennedyn istuin oli muutaman tuuman korkeammalla kuin Conallyn istuin. Luoti eteni täysin suoraviivaisesti. Oliver Stone rakensi elokuvan ”JFK” virheellisen istuma-asennon varaan. Syntyi perusteeton salaliittoelokuva.\nTosiasiassa luoteja siis ammuttiin kolme, ei enempää eikä vähempää. Ensimmäinen luoti meni ohi, kun puun oksisto peitti hetkeksi auton Oswaldin kiikaritähtäimen näkymästä, toinen luoti käyttäytyi edellä kuvatulla tavalla ja kolmas tappava luoti osui presidenttiä päähän. Kivääri löytyi kirjavaraston kuudennesta kerroksesta ja siinä oli Oswaldin sormenjäljet. Kivääri oli Oswaldin, sillä hän oli esitellyt sitä vaimolleen ja otattanut siitä ja itsestään valokuvan. Lattialta löytyi kolme hylsyä ja ne olivat niiden luotien hylsyjä (yhtä luotia ei löydetty, koska ohi mennyt laukaus otti kimmokkeen katukiveyksestä), jotka löydettiin autosta. Kolme luotia ei ole teoria, se on fakta. Pakomatkallaan Oswald tappoi poliisikersantti Tippetin pistoolilla. Pistooli löydettiin häneltä, kun hän yritti piiloutua elokuvateatteriin.\nVuosien varrella on synnytetty uusia teorioita murhasalaliitosta. Tunnetuin näistä on New Orleansin piirisyyttäjän Jim Garrisonin todisteluketju liikemies Clay Shawta vastaan, joka kuitenkin osoittautui kestämättömäksi oikeudenkäynnissä. Käynnistetiin myös uusi tutkimus, kun joku oli löytänyt moottoripyöräpoliisin vahingossa auki olleesta radiosta neljän laukauksen ääneen. Tämäkin osoittautui tarkemmissa tutkimuksissa vääräksi tiedoksi.\nMurhaan liitettyjen hämärämiesten hämärät kuolemat ovat yksi ihmettelyn aihe. Asia lienee kuitenkin niin, että hämärämiesten kuolleisuus on aivan muista syistä korkeampi kuin tavallisten kadun tallaajien kuolemat keskimäärin.\nKuten tunnettua striptease-klubin omistaja Jack Ruby (alunperin Rubinstein) murhasi Lee Harvey Oswaldin, kun häntä oltiin siirtämässä vankilasta toiseen. Hänet kutsuttiin Warrenin komission kuultavaksi. Ruby loihti komission edessä suurisuuntaisen salaliiton, jonka tarkoituksena oli tappaa Yhdysvaltain juutalaiset. Kennedyn murha oli vasta alkua. Ruby pelkäsi myös oman henkensä puolesta.\nJack Ruby on loistava esimerkki ihmisestä, joka keksii päästään suurisuuntaisen juutalaisvastaisen salaliiton, jossa hän – ja vain hän – oli pelastamassa koko liittovaltion. Vihdoinkin hän – mitätön linssilude, joka oli kaikkien kaveri – sai tilaisuuden osoittaa olevansa jotain muuta kuin striptease-klubin omistaja.\nKehen Rubya voisi verrata? Minulle tulee heti yksi henkilö mieleen ja se on Lee Harvey Oswald. Miesten luonteenlaadussa oli toki eroa, sillä Ruby oli suupaltti ja Oswald niukkasanainen yksinolija, mutta muuten täsmää: molemmat olivat psyykeltään epävakaita. Avainasian sanoi varmaan Lee Harvey Oswaldin veli, järkimies Robert L. Oswald, joka totesi veljestään: ”Ei ollut mitään salaliittoa. Salaliitto oli Lee Oswaldin päässä”. Koko tässä saagassa oli mielestäni kaksi ”salaliittoa”: toinen oli Oswaldin päässä ja toinen Rubyn päässä.\nMiten vaikeaa onkaan hyväksyä sattuman oikkua! Sokeaa kohtaloa ei sulateta, vaan pitää olla suuri tarkoitus, miksi raivata joku merkkihenkilö pois tieltä . Samalla kasvaa suurmiehen legenda. Molempia puolia – sekä murhaajan että murhattavan puolta - on tarve paisuttaa. Ihmiset haluavat loppumattoman tarinan: on jännittävää spekuloida ikuisia aikoja murhasalaliitolla. Monille olisi suuri pettymys, jos löytyisi ”lopullinen” totuus.\nMitä suurimmalla todennäköisyydellä lopullista totuutta ei löydy tulevaisuudesta, se on jo löytynyt! Miksi nimenomaan amerikkalaiset ovat herkkiä salaliittoteorioille (vrt. WTC-tornit)? Mielestäni yksi perussyy on, että luottamusyhteiskunta ei ole kehittynyt yhtä hyvin kuin esim. Skandinavian maissa. Jos FBI selvittää rikosta, kääntyy se helposti FBI:n omien väitettyjen rötösten väitetyksi peittelyksi.\nEpäilyjä salaliiton olemassaolosta ei voida koskaan poistaa lopullisesti. Aina on murhaan liittyviä teorioita. Yli puolet amerikkalaisista uskoo vieläkin salaliittoon. Yksikään esitetty todiste ei kuitenkaan tue konspiraatioväitettä. Jos tällainen todiste esitetään vakuuttavasti, olen valmis vaihtamaan kantaani.\nEnsihavainnot nyt julkaistusta aineistosta (lokakuu 2017) kertovat CIA:n ja FBI:n toimintavoista, tavoista peitellä viranomaisten toimintamenetelmiä. Nämä asiat tulevat ilmi tapaus Oswaldin oheistietoina eivätkä sinällään kerro uutta Kennedyn murhasta. Jotkut näyttävät - aineiston perusteella - syyttävän CIA:ta ja FBI:ta siitä, että viranomaiset eivät olleet ryhtyneet toimenpiteisiin ennaltaehkäistäkseen epätasapainoiseksi tiedetyn Oswaldin puuhia jo etukäteen.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 23.53 Ei kommentteja:\nFriedrich Engels kirjoitti vuonna 1845 teoksen ”Die Lage der arbeitenden Klasse in England”. Kirja kuvaa sitä järkytystä, jonka Engels koki seurattuaan teollisuuden työntekijöiden asemaa Englannissa noina 1800-luvun puolivälin vuosina. Kirjan ilmestyessä Engels oli vain 24 vuotias.\nTeos on suomennettu nimellä ”Työväenluokan asema Englannissa”. Sen kautta saamme kurkistuksen niihin olosuhteisiin, joiden seurauksena syntyi Karl Marxin ja Engelsin opit. Jotkut ovat pitäneet teosta jopa Engelsin parhaana. Joka tapauksessa kirjan avulla saa kuvan, mistä olosuhteista nousi Marxin yhteiskuntafilosofinen rakennelma. Kirjoitin Engelsin kirjasta arvion vuonna 2015 nimellä ”Friedrich Engels – kapitalisti, jonka sydän sykki työväelle”. Seuraava teksti on osin lainausta tuosta blogikirjoituksesta, mutta nyt olen lisännyt uuden lähestymistavan - ”Engelsin paussin” - silloiseen kirjoitukseeni.\nKaukoidän hikipajojen työolosuhteita juuri nyt voidaan verrata Englannin 1800-luvun olosuhteisiin, joten kirjan sanoma on ajankohtainen. Ja kyllä kehittyneissä länsimaissakin joudutaan pohtimaan isoa ongelmaa: joustavatko palkat alaspäin? Meillä on tänä päivänä uusköyhälistö, joka on joutunut globaalin pääoman rengiksi. Sopeutumistaistelusta tulee kova.\nEngelsin kaksoisrooli kapitalistina (tekstiiliteollisuuden suuryrittäjänä) ja radikaalina vasemmistolaisena avaa mahdollisuuksia monenlaisiin tulkintoihin. Vaikeaksi roolinsa koki myös Engels itse, jota hän valitteli kirjeessään Marxille.\nEräällä tavalla Engels toimii hämmentävästi siltana (muttei sillanrakentajana) kovan bisneksen ja työväen olosuhteiden ymmärtäjänä kuitenkin niin, että hänen myötätuntonsa on selkeästi työväen puolella.\nEngels lainaa kirjassaan raportteja, joita viranomaiset laativat tuohon aikaan seuratessaan huolestuneina työolojen huononemista. Eräs raportti toteaa: ”Tehtailijat palkkasivat ensi alkuun harvoin viisivuotiaita (!) lapsia, usein kuusivuotiaita ja hyvin usein seitsemänvuotiaita sekä tavallisimmin 8-9-vuotiaita lapsia”. Työpäivän pituus oli usein 14-16 tuntia ilman taukoja ja ruokatunteja. Tehtaan valvovat piiskasivat ja pahoinpitelivät lapsia. Vielä pahempaakin tapahtui, mutta olkoot nämä esimerkkeinä tuon aikaisista menettelyistä.\nJatkuva työttömyys, yötyöt, lastenhoito-ongelmat ja jatkuva työtä rationalisoiva koneistaminen sekoittivat ihmisten päivä- ja yörytmin ja tuhosivat monien terveyden ennen aikojaan. Työolosuhteet olivat sanoinkuvaamattoman kehnot. Raskaissa ruumiillisissa töissä kuoltiin 35-45-vuotiaina. Hiojien ammattikunnassa kuoltiin keskimäärin 28-32-vuotiaina.\nTehtaanjohtajana toimiminen Manchesterissa, Englannissa avasi Engelsin silmät työväen kurjille olosuhteille. Samalla hänelle valkeni, miksi englantilaiset pystyivät tuottamaan niin halvalla tekstiilejä saksalaisiin verrattuna. Alhaiset hinnat otettiin työläisten selkänahasta.\nKirjasta ilmestyi toinen saksankielinen laitos vuonna 1892. Siinä Engels myöntää saavutetut työväenluokan olosuhteiden edistysaskeleet (jopa niin, että sosialismi hävisi Englannista joksikin aikaa!) , mutta samalla huomauttaa, että pääomien keskittyminen jatkuu. Kapitalistit jopa itse huomasivat työväestön aseman parantamisen toimivan omaksi edukseen.\nTässä kirjoituksessa haluan liittää Engelsin tekstin historioitsijoiden käyttämään käsitteeseen ”Engelsin paussi”. Sillä tarkoitetaan ajanjaksoa, joka ulottui 1800-luvun vaihteesta osapuilleen vuoteen 1840. Teollisuus koki ennenkuulumattoman nousun näinä vuosikymmeninä. Samaan aikaan työväestö koki ihmisarvon alenemisen Engelsin edellä kuvaamalla tavalla. Teollistuminen tarvitsi valtavasti työvoimaa ja samalla kaupungistumisaalto löi läpi.\nTeollisuuden läpimurto merkitsi yhteiskuntasuhteissa radikaalia muutosta. Ristiriidat tehtaanomistajien ja työläisten välillä kiristyivät äärimmilleen: palkat olivat todellisia nälkäpalkkoja ja työläisten elintaso lasku.\nEngels myöntää vuonna 1892, että kirjan ensimmäisessä painoksessa esitetyt vallankumouksen odotukset osoittautuivat hätäisiksi, mutta silti hän ei halunnut poistaa niiden kuvauksia uudesta laitoksesta. Vallankumous on kuitenkin lopulta tuleva! Jälkikäteen tarkasteltuna ainakin osa Marxin ja Engelsin vallankumousinnosta selittyy 1800-luvun runsailla talouskriiseillä: pankkikriisit seurasivat toisiaan kymmenen vuoden välein ja loivat kuvan kapitalismin kriisiytymisestä ja jatkuvasta vallankumouksen tarpeesta.\nKapitalistinen järjestelmä todella näytti ajautuvan 1800-luvulla kriisistä toiseen. Kumma kyllä tähän aspektiin on kiinnitetty vain vähän huomiota käsiteltäessä Marxin ja Engelsin vallankumouslogiikkaa: se oli vahvasti aikaan sidottu. Engels myöntää kirjansa uudessa laitoksessa, että sosialismista on tullut 1890-luvulle tultaessa hyväksytty yhteiskunnallinen liike, se on jopa salonkikelpoinen! Engels puhuu vuoden 1892 laitoksessa kuinka ”vesitetyllä sosialismilla” jopa keikaroidaan porvaripiireissä. Hän hakee aitoa sosialismia kaihoisasti Lontoon East Endin slummien keskeltä heräävästä uudesta sosialismista!\nEngelsin kirjan ensimmäisen laitoksen kirjoitusajankohta osuu vaiheeseen, jossa varhainen teollisuus tuotti kyllä uusia tuotteita, mutta ne tuotettiin työläisten heikkenevän hyvinvoinnin kustannuksella. Aikaa jota juuri nyt parhaillaan elämme on verrattu Engelsin paussiin. Ollaan siirtymässä ajankohdasta toiseen, vanhasta maailmasta uuteen. Vanhat elinkeinot, erityisesti teollisuus ja palvelut ovat siirtymässä automaation, tekoälyn ja robotisaation aikaan. Muutos on pahasti kesken, mutta merkit ovat nähtävissä. Olemmeko nyt samanlaisessa välitilassa kuin Engelsin kirjan ensimmäisen laitoksen ilmestymisen aikoihin? Uutta tuottavaa ei ole vielä näkyvissä, joka nopeuttaisi kasvua, mutta paikallaan polkevien tai alenevien palkkojen rautainen laki painaa päälle.\nMaailma toipui Engelsin paussista 1800-luvun jälkimmäisellä puoliskolla ja nuo ankeat dickensiläisen teollisen murroksen päivät ovat jääneet unholaan, mutta ne elävät Marxin teksteissä. Marxin tuotannossa odotetaan vallankumouksen syttyvän hetkenä minä hyvänsä. Engelsin paussi selittää paljolti noiden aikojen synkkyydestä, joka taas oli Marxin kirjoitusten lähtökohta. Marx ja Engels tarjosivat vallankumousta ihmisten olosuhteiden parantamiseksi, jossa ei ole mitään yllättävää, kestihän paussi tuon ajan ihmisten elinajan verran, siis toivottaman pitkään.\nEntä tänä päivänä? Joudummeko odottamaan kymmeniä vuosia, jotta nykyinen heikon kasvun aika, ”nykypaussi” on ohitse. Kehitys on johtanut keskiluokan aseman heikkenemiseen, pientuloista jämähtämiseen pieniin palkkoihin ja tuloerojen kasvuun.\nHistoria harvoin toistaa itseään, mutta Engelsin paussia voitaneen pitää jonkinlaisena tulevaisuuden enteenä: monet asiat ovat tänä päivänä muutoksen kohteena ja heikko kasvu länsimaissa johtaa ajatukset 1800-luvun alkupuolen tilanteeseen.\nVahvin johtopäätös on sittenkin toteamus, että Marx oli oman aikansa profeetta, jonka profetiakin eli ajassa. Kun Marx ja Engels ikääntyessään vielä jännittivät vallankumouksen puolesta, olivat ajat jo parantuneet ja ajaneet vallankumoushaaveiden ohi. Sosialismi oli laimentunut kilpaileviksi sosialismin ja sosialidemokratian fraktioiksi.\nJoka tapauksessa Engelsin paussi saa ainakin minut ymmärtämään paremmin marxilaisen yhteiskuntafilosofian syntyä, eliväthän ihmiset tuota aikaa tietämättä, mitä tulevaisuus tuo tullessaan. Paremman puutteessa Marx ja Engels ennustivat kurjistumisen jatkuvan.\nTeollinen vallankumous näyttäytyy edellä esitetyn oletuksen ollessa voimassa tämän ajan airuelta: moderni tuotanto automaatioineen ja tekoälyineen sortaa pieni- ja keskituloista, kunnes joskus kaikesta sinnikkyydestä lankeaa kiitos palkkioksi. Niinkö?\nLähettänyt Pekka Tikka klo 21.21 2 kommenttia:\n”Aave kummittelee Euroopassa – oikeistoradikalismin aave”, näin alkaa Marxin ja Engelsin ”Kommunistinen manifesti” sillä korjauksella, että oikeistoradikalismin sijasta manifestissa käytettiin tietenkin käsitettä kommunismi.\nMutta entä tänä päivänä? Ranskassa, Hollannissa, Itävallassa, Tsekissä ja monissa muissa maissa on huomattavia oikeistopuolueita, jotka ovat ryhmittyneet maahanmuuttovastaisuuden ja osittain EU-vastaisuuden taakse. Riittääkö tämä selitykseksi?\nTuoreimpana poliittisena mullistuksena on Tsekin vaalit voittaneen populistisen ANO-puolueen ylivoimainen voitto parlamenttivaaleissa. Miksi ANO ja oikeistoradikaalit puolueet voittivat? Tsekin väistyvä pääministeri Bohuslav Sobotka: ”Kuinka on mahdollista, että tilanteessa, jossa maalla menee erittäin hyvin, täällä on vakaata ja turvallista ja olemme saavuttaneet paljon viimeisten neljän vuoden aikana, ihmiset yhä enemmän kannattavat äärinäkemyksiä”. Muslimiväestö ei ole mikään ongelma Tsekissä. Ei ihme, että Sobotka tyrmistyi vaalien tuloksesta.\nOn siis liian yksinkertaista syyttää vaalien tuloksesta pelkästään maahanmuutto-ongelmaa (Sobotka torjui EU:n turvapaikkakiintiöt) tai EU:ta.\nAjan henki on, että epämukavuuden vaivaamat kansalaiset etsivät aiemmasta poikkeavia ratkaisuja epämääräisiksi jääviin ongelmiin. Onko kysymys ideologisesta taudista, joka kiertää maapalloa ja on erityisesti iskostunut Eurooppaan? En tiedä, mutta Tsekin vaalituloksesta huolimatta tai siitä johtuen epäilen taudin nimeksi voimistunutta nationalismia eri muodoissaan.\nJa oikeistoryhmien kirjo jatkuu……\nJoissakin maissa, kuten Puolassa ja Unkarissa vallassa ovat autoritääriset oikeistopuolueet. Sitten on vielä ”normaalidemokratian” piirissä tapahtuneet oikeistosiirtymät. Osa vanhoista hyvinvointiyhteiskuntapuolueista on saanut väistyä vallankahvasta, joskaan ne eivät ole hävinneet mihinkään.\nOikeiston aave on nähtävissä myös USA:ssa. Yhdysvallat on laboratorio, jossa on nähtävissä koko oikeistoaatteen kirjo: muukalaisvihamielisyys, globaalin kaupankäynnin rajoittamispyrkimykset, oma maa ensin -ajattelu, rotuvihamielisyydet, vähemmistöihin kohdistuva antipatia, kristillinen fundamentalismi, sosialismiviha jne.\nViimeksi oikeistoradikalismi tai oikeamanin äärioikeisto viettivät riemujuhlia 1930-luvulla. Suuri osa keskisen ja itäisen Euroopan maista luopui demokratiakokeiluista ja taipui suosiolla autoritarismiin tai diktatuuriin. Vastareaktiona toisen maailmansodan jälkeen seurasi hyvinvointiyhteiskunnan nousu ja sosiaalisen markkinatalouden elpyminen.\nOikeistoradikalismin taustalla on yleistä tai spesifistä yhteiskunnallista - usein taloudellista – ahdistusta. Oikeistoradikalismi yksinkertaistaa yhteiskunnalliset haasteet ja keskittää syyllistämisen yhteiskunnan ongelmiin yhteen tain kahteen tahoon. Natsismi kohdisti syytökset juutalaisiin ja kommunisteihin ja viime kädessä kaikkiin demokratian puolustajiin.\nOikeistoradikalismin syitä nykytilanteessa voidaan etsiä myös ympäröivän yhteiskunnan monimutkaisuudesta ja elämänpiirin hallinnan menetyksen tunteesta. Syntipukiksi sopivat maahanmuuttajat, kasvoton EU tai hahmoton eliitti. Viholliseksi sopii myös paras osa liberaalia lehdistöä (”valemedia”), se kun kaivaa maata autoritarismin alta paljastamalla maailman monitahoisuuden. Juuri tämän moniulotteisuuden autoritarismin kannattajat torjuvat ja pyrkivät yksinkertaistettuun maailmankuvaan.\nKehittynyt edustuksellinen demokratia, jossa korruptio on vähäistä, pystyy suodattamaan oikeistoradikalismin suurimmaksi osaksi. On syntynyt oikeistoradikalismin light-versio, jossa on työnnetty syrjään maahanmuutto- ja EU-vastaisuus. Suurin osa läntisen Euroopan oikeistosta edustaa tätä mallia. Vanha konservatiivinen oikeisto on syrjäytetty vallankahvasta.\nLänsieurooppalainen oikeistolaisuus ei ole missään tapauksessa autoritaarista, mutta siinä on voimakas ideologinen sävy. Se ilmenee vahvana yksityisen sektorin korostamisena ja julkisen kaventamispyrkimyksenä.\nUutta oikeistoa edustavat mitä puhtaimmin Saksan viime vaalien tulos sekä esim. Macronin Ranska ja Suomen nykyinen hallitus. Nykyinen (keskusta)oikeistolainen trendi sisältää vahvan liberaalin piirteen, joka on omiaan kasvattamaan suuntauksen suosiota varsinkin nuorten keskuudessa. Oikealla on konservatiivisia voimia, kuten ennenkin mutta liberaali vastavoima tuntuu olevan niskan päällä. Toki oikealla on myös sosiaalisen markkinatalouden kannattajia.\nMyös Suomen keskustassa on vallalla oikeistoliberaali virtaus, joka näyttää määrittävän keskustan suunnan. Tämä on kuitenkin vahvassa ristiriidassa vanhan keskustalaisen tai sanokamme alkiolaisen ”köyhän ystävän” näkökulman kanssa. Kipunointi näkyy kannatuksen alenemana gallupeissa johdon ihmetellessä, miksi synkistellään, kun talous on tervehtymässä.\nSuuri osa keskustan kannattajista suhtautuu epäluuloisesti talouden ”liberalisointiin”, joka käytännössä merkitsee usein yksityistämistä. Keskustan vanha kannattajakunta on ollut ja on edelleen hyvin vahvasti yhteiskunnan järjestämän merkittävän toimeliaisuuden kannalla. Nämä kannattajat taistelevat ”laajan yhteiskunnan” puolesta ja juuri nyt he vaistoavat esim. soten kautta, että tämä yhteiskuntamalli on rapautumissa.\nKeskustan on rimpuiltava hallituksessa toivoen, että pahin menee ohi ja kasvua tulee ennen vaaleja. Eduskuntavaaleja se ei tähän väliin halua, koska puolueen kannatus suhteessa kokoomukseen on surkean alhainen.\nOikeistoliberalismin pohjoismainen versio lähtee siitä, että yleinen taloudellinen piristyminen heijastuu positiivisella tavalla alempiin yhteiskuntaluokkiin. Se on siis eräänlainen pohjoismainen versio – sinänsä kyseenalaisesta - amerikkalaismallisesta trickle-down -valumisefektistä. Raha ei kuitenkaan valu pienituloisille, vaan pysyy ”ylhäällä”. Ajatustavan iso ongelma on, että globalisaatio ja teknologinen kehitys ovat viemässä kohden suurempia tuloeroja ja yksittäisen maan talouden kasvu ei sinällään lisää jaettavaa riittävästi eikä pysty kumoamaan kasvavaa modernin maailman tulonjako-ongelmaa. Työpaikkojen lisäyskään ei tahdo auttaa, koska uudet tulonsaajat, jotka ovat vapautuneet työttömyyden ikeestä joutuvat tyytymään aiempaa alhaisempaan palkkaan työstään tai sitten pakkoyrittämiseen.\nKehitys on omiaan lisäämään oikeiston menestystä, koska se on suurin hyötyjä talouden liberalisoinnista alemman keskiluokan ja pienituloisten sijasta. Vaurauden kasvu pitkän taantuman jälkeen herättää helposti katkeruutta niiden joukossa, jotka eivät saa heille kuuluvaa osuutta kasvavasta vauraudesta.\nOminaista tälle ajalle – minun tuntemusteni mukaan – on, että myös vasemmistolle on sosiaalinen tilaus. Suomessa se on ilmennyt vihreiden kannatuksen nousuna, joskin osa vasemmistolaisen vihertartunnan saaneista on peruuttamassa takaisin vasemmistopuolueisiin.\nVaikka koko Eurooppaa ajatellen oikeistosuuntaus on vahva, niin esimerkiksi Englannissa vasemmisto-oppositio nostaa profiiliaan eräänlaisena tulevaisuuden airuena, vaikka sitä juuri nyt onkin vaikea uskoa. Ilmapiiri ikään kuin odottaa vastavoimaa oikean reunan esiintyöntymiselle. Kysymys on ihmisten kokemasta pärjäämisen tunteesta. Jos oikeisto ei saa tunnetta realisoitumaan heräävät vastavoimat vastaiskuun.\nMutta voisiko tämä ristiriitainen kehitys johtaa Britannian toisen maailmansodan jälkeisen johtajan Clement Attleen taikomaan ”uuteen Jerusalemiin”, uuteen jakopolitikkaan, austerityn eli positiivisen niukkuuden hengessä? Jaettavaa on, jos sille löytyy ihmisiä vakuuttavat perusteet.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 22.30 1 kommentti:\n”Vaikka paremmaksi kaikki muuttuu, silti hyväksi ei milloinkaan”, todettiin vanhassa 1960-luvun folk-kappaleessa. Kappaleessa saattaa olla jotain todenperäistä tuosta ajasta. Kirjoitettaisiinko nyt iskelmäsanoitusta tuohon malliin. Epäilen, että ei. Päällimmäiseksi jää tunne, että paremman tulevaisuuden odotus oli 1960-luvulla eräänlainen oletustila.\nOlen usein palannut noihin aikoihin kirjoituksissani. Aikakausi oli kummallinen sekoitus voimakasta idealistista tulevaisuuden uskoa (”Elintaso on jo riittävän korkea; nyt on aika parantaa elämänlaatua”) ja toisaalta asevarustelukilpailun keskellä elämistä. Ristiriita ilmeni konkreettisesti siten, että tuolloin pelättiin kolmannen maailmansodan syttymistä. Kun Neuvostoliitto räjäytti kaikkien aikojen suurimman ydinlatauksen lokakuussa 1961 (”Tsar-Bomba”) Novaja Zemljalla, näytti siltä, että varustelukilpailulle ei näy loppua. Kansakoulun neljäsluokkalaisena yritin esiintyä aikuismaisesti ja kerroin koulutovereille, että kysymys oli vain ydinkokeesta, ei sodan valmistelusta. Minulle sanottiin, että menisin ensimmäisenä, kun sota syttyy.\nKuuban kriisi (1962) toi sitten ydinsodan mahdollisuuden todelliseksi vaihtoehdoksi. Kuitenkin minulle on jäänyt 1960-luvusta käsitys optimismin vuosikymmenenä: mikä tahansa saattoi olla mahdollista. Luonnontieteet pääsivät asemaan, jossa juuri kukaan järjissään oleva ei kiistänyt geneettisen informaation DNA-rakennetta. Biologian tunnit olivat tie, totuus ja elämä. Tuntui vaikealta ottaa todesta raamatun opetuksia vetten päällä kävelystä tai Lootin vaimon suolapatsaaksi muuttumisesta. Uskonto ja tieteellinen näkemys irtautuivat omiksi maailmoikseen.\nVai onko tämä vain kuvitelmaa, jälkiviisautta? Olen käsitellyt aihetta perusteellisesti useassa blogikirjoituksessa: ”Olemmeko pessimistejä vai optimisteja?” (19.1.2016), ”Yksinkertaisten vastausten aika on ohi” (6.5.2017), ”Viidenkymmenen vuoden pessimismi osat 1 ja 2 (14.11.2015).\nTommi Uschanov (”Hätä on tarpeen. Kulttuuripessimismin nousu 1965-2015”) antaa yhden selityksen, kun hän toteaa, että pessimismi ei päässyt 1960-luvulla esille, koska juuri käydyt hirvittävät sodat olivat muistutuksena kaikesta pahasta. Ehkä tästä syystä monet nuoret eivät halunneet samaistua sota-ajan sukupolveen. Haluttiin ”omat taistelut”. Suurten ikäluokkien myötä oli syntynyt joukkovoimaa taisteluun paremman tulevaisuuden puolesta. Uschanov: optimismi voittaa, koska ei pystytä samaistumaan pessimismiin. Konkreettisena esimerkkinä otan esille Helsingin Sanomien juttusarjan, jossa lainataan katkelmia lehden 50 vuoden takaisista uutisista. Tarkalleen 12.11.1965 uutisoitiin, että ensimmäistä kertaa Helsingin kaupungin budjetti ylitti miljardin silloisen markan rajan. Sitten tulee oleellinen tieto: ”Summa on 17,6 prosenttia suurempi kuluvan vuoden talousarvion loppusumma, joka on 912,2 miljoonaa markkaa”. Ei ihme, että odotukset olivat korkealla.\nSittemmin maailma on osoittautunut raadollisen puolensa, vaikka aineellinen elintaso on noussut varsinkin länsimaissa ennenkuulumattomalle tasolle. Kuusikymmentäluvulla surkutellut ”kehitysmaatkin” ovat ainakin osittain nousseet kukoistukseen. Nyt puhutaankin kehittyvistä maista.\nKehitys ei ole ollut lineaarista pyrkimystä kohti kestävän rauhan ajan hyvinvointia. Kahdeksankymmentäluvulla euro-ohjukset aiheuttivat pelon tunteita, mutta sittemmin ”liberaali demokratia” näytti pääsevän voitolle. Oli syytä arvostaa sitä, mitä oli saavutettu ja oli syytä odottaa kehityksen jatkuvan, vaikka historia ei loppunutkaan.\nNiin, kun on saavutettu paljon, herää hätä, mitä tapahtuu, jos kaikki sortuu. Voin hyvin ymmärtää Väinö Tannerin järkeilyn, kun hän vuonna 1938 uskoi, ettei maailma voi olla niin hullu, että tuhoaa kaiken saavutetun.\nVenäjän kehitys näytti seesteiseltä 2000-luvun alussa, mutta matala profiili paljastui vain Venäjän heikkouden ajan ajatustavaksi. Heti kun Venäjä pääsi jaloilleen 1990-luvun sekasorron jälkeen, se ryhtyi aktiivisesti pyrkimään takaisin suurvallaksi. Ei mitään uutta auringon alla! Yhdysvallat oli tyytyväinen ainoan supervallan statukseen, kunnes sekin huomasi, että kilpailua ei ollut ratkaistu. Seuraus on ollut yllättävä: Yhdysvaltain presidentti on ryhtynyt ajamaan eristäytymispolitiikkaa, vaikka samaan aikaan vannoo USA:n suuruuden nimiin. En tosin usko, että presidentin linjan kannatus on pysyvää, mutta jotain se kertoo nationalistisen sulkeutuneisuuden osavoitosta.\nGlobalisaation voittokulku (ja sen populistiset vastavoimat), teknologinen kehitys ja kansallismielisyyden voitto samoin kuin kaiken eliitin vastainen epäluulo ovat yhtenä vyyhtenä ihmisten mielissä. Jostakin ajatuksen päästä on kuitenkin saatava kiinni, jotta pystytään asemoitumaan edes jollakin järjellisellä tavalla nykyiseen hullunmyllyyn. Etsitään sateentekijää tai pelastajaa, joka vapauttaa modernin ihmisen ahdistuksesta.\nItse asiassa fukujamalainen optimismi on ollut väistyvä ajattelutapa viimeisten sadan vuoden ajan. Länsimainen pessimismi on tunkeutunut kerran toisensa jälkeen ihmisten tajuntaan vaikkapa Oswald Spengleristä lähtien. Kolmekymmentäluvulla puhuttiin kadonneesta sukupolvesta. Kuulosti varmaan hienolta kuulua ”kadonneisiin”. Kaksi maailmansotaa eivät antaneet juuri mahdollisuutta optimismiin.\nSaska Saarikivi käsitteli HS:n kolumnissaan 15.10.2017 ”Maailma ei ole hullu vaan hiukan sekaisin” edellä esitettyjä teemoja Arthur Koestlerin ajattelun kautta. Sen mukaan ihmiskunta menee kyllä eteenpäin, mutta ei lineaarisesti vaan mäkiä kiiveten ja tasanteiden kautta notkelmiin syöksyen. Ehkä Koestlerin keskeisen ajatuksen vuodelta 1940 voi tiivistää käsitteeseen sopeutuminen tai mukautuminen. Kun teknologinen kehitys harppaa eteenpäin, on ihmisten vaikeaa heti seurata äkkiä käynnistyvää trendiä, mutta vähitellen saavutetaan tasapaino. Olemme juuri nyt kokeneet informaatioteknologian valtavan harppauksen viimeisen 30-40 vuoden kuluessa ja parhaillaan sopeutumassa siihen. Mutta tasaantuuko kehitys harppauksen jälkeen. Yhtä pitävä väite on, että muutos on jatkuva ja juoksemalla pysyy suurin piirtein niissä asemissa, joissa on ollut kehitystrendin aikana. Aavistettavissa on, että ihmisten väliset sopeutumiserot kasvavat.\nJoskus olen ihmetellyt hiekkakuonan pohjalla ylhäällä näkyvän turvekerroksen ohuutta. Sen kasvattamiseen on mennyt kymmeniä tai satoja vuosia, mutta yksi kaivinkoneen raapaisu avaa metsäpohjan alta paljastuvan maan. Tuo turvekerros kuvaa saavutettua sivistyksen tasoa. Sen aikaansaaminen on ollut valtava ponnistus, mutta ihminen pystyy omilla toimillaan tuhoamaan ”sivistyskerroksen” käden käänteessä.\nKorkea sivistystaso on luonut luottamusyhteiskunnan. Ihmiset ovat oppineet luottamaan tietoon, viranomaisiin ja kanssaihmisiin. Joskus epäily käy mielessä, että jotain jo saavutetusta luottamuksen tasosta on menetetty sekavassa arvojen tavaratalossa.\nOn aivan liian aikaista vetää johtopäätöksiä ”totuuden jälkeisestä aikakaudesta” tai ”valeuutisista” tai ”vaihtoehtoisesta totuudesta”, mutta selvää on, että poliittinen päätöksenteko on pirstoutunut entistä pienempiin osiin pääasiassa populististen puolueiden markkinoilletulon seurauksena. Hätäisimmät ovat luovuttamassa valtaa autoritäärisille johtajille, jotka lopettavat ”kansanvallan alennustilan” vähän kuin Saksassa Weimarin tasavallan päätteeksi.\nSomen aikakausi on saanut meidät luulemaan tietävämme asiat ja aliarvioimaan asiantuntijamielipiteen voiman (välillä kritiikkiin on kyllä aihettakin). Pesuveden mukana ovat menossa poliitikot, jotka pyristelevät kansalaismielipiteen ja asiantuntijoiden välissä ollen ymmällä, mitä on tapahtumassa, mutta kuitenkin pitäen kiinni vaikutusvallan rippeistä.\nLopuksi vielä tutkimustuloksia pessimismi-optimismi -akselilta:\nPari vuotta sitten ilmestyi YouGov-tutkimuslaitoksen tutkimus siitä, missä maassa asuvat optimistisimmat ihmiset. Suomalaisista ”peräti” 8 prosenttia ajatteli maailman muuttuvan paremmaksi (huonommaksi sen ajatteli muuttuvan 67 prosenttia vastaajista). Oikeampaa olisi otsikoida, että pessimismi vallitsee lähes koko läntisessä maailmassa. Otetaanpa esille pessimistien määrä muutamissa maissa: Norja 61 prosenttia (optimisteja 8 prosenttia) , Ruotsi 66 prosenttia (optimisteja 10 prosenttia), USA 65 prosenttia (optimisteja 6 prosenttia), Hong Kong 71 prosenttia (optimisteja 8 prosenttia), Ranska 81 prosenttia (optimisteja 3 prosenttia!) jne.\nEntä missä ollaan optimistisimpia? Kiinan ykkösasema oli tutkimuksessa ylivoimainen 41 prosentilla. Seuraaviksi sijoittuivat Indonesia (23 prosenttia) ja Saudi Arabia (16 prosenttia). Onko pessimismin sylttytehdas siis sijoittunut hyvin voivien voivien länsimaisten ihmisten korvien väliin? Onko kysymys kyynisestä menneen maailman märehtimisestä ja näköalattomasta tulevaisuuden näkymästä?\nMuitakin tutkimustuloksia on käytettävissä:\nEnglantilainen Ipsos Mori -tutkimusyhtiö on vastikään (2017) tutkinut ihmisten käsityksiä poliittisista ja yhteiskunnallisista asioista (ympäristö, brändit ja tuotteet, teknologia, yhteiskunta, terveys ja hyvinvointi, sukupolven yli ulottuvat mielipidemuutokset). Ipsos Mori kehaisee, että tutkimus on suurin koskaan näistä teemoista toteutettu. Se perustui 18 000 haastatteluun 23 maassa. Mukana oli sekä kehittyneitä että kehittyviä maita, ei kuitenkaan Suomea.\nPuutun tässä vain keskeisiksi katsomiini tuloksiin. Koko aineiston tuloksista käy ilmi, että 76 prosenttia vastaajista katsoi talouden suosivan rikkaita ja vahvoja. Maailman katsoi yhä vaarallisemmaksi paikaksi 82 prosenttia vastaajista ja 79 prosentin mukaan maailma muuttuu liian nopeasti. Mielenkiintoinen on myös tulos, jonka mukaan 69 prosenttia ihmisistä haluaa opastajia ja mentoreita enemmän kuin poliitikkoja. Noin puolet vastaajista katsoi, että teknologia on tuhoamassa heidän elämänsä! Ovatko nämä ihmiset populisteja? Jos he aiheuttaisivat vallankumouksen poliittisissa voimasuhteissa voitaisiin heidät leimata populisteiksi, mutta kun ylivoimainen enemmistö äänestää perinteisiä poliittisia puolueita (ehkä Ranska muodostaa poikkeuksen), niin kysymys täytyy olla syvällisemmästä epämukavuuden ja ahdistuksen tunteesta.\nKysymys on myös kulttuurisesta odotuksesta. Ei ole nähty sellaista ”ihmisen jalostumista” paremmaksi kuin monet odottivat (tai toiveajattelivat). Varsinkin vasemmalla tämä on nähty käsittääkseni pessimismin perimmäisenä syynä. Sitä kuuluisaa ”elämänlaadun” kohoamista ei ole nähty. Onko maailmanparannuksen aika ohi? Jäljellä on viheliäinen matoinen maailma, joka ei anna lupausta paremmasta?\nOn iso määrä ihmisiä, joihin vetoaa tällainen länsimainen ”rappiotarina”. Erik Korvela ja Johanna Vuorelma pitävät kirjassaan ”Puhun niin totta kuin osaan” tällaista ajattelua länsimaisen omahyväisyyden ilmauksena. Olemmeko siis omineet suurina liberaaleina oikeuden mielikuvissamme kohtaamamme rappion märehtimiseen?\nPaperista bitteihin – Sanomien ja Erkkojen historia 1800-luvulta tähän päivään\nBlogikirjoituksessani ”Pilveen kirjoittajan lööppi” 5.9.2016 muistelin käyntiäni Taiteiden yön yhteydessä Päivälehden museossa, jossa seurasin mm. käsinladontaa. Museossa ”pilveen kirjoittaja” (siis blogin kirjoittaja) sai näytteen käsin ladotusta ”Historia jatkuu” -sloganistani paperilla. Tulos nähdään oheisessa kuvassa:\nTähän sopinee pieni muistelu tuosta kirjoituksestani:\n”Helsingin Sanomien edeltäjän Päivälehden perustamisen historia on täynnä suurta intoa, vähäistä tietotaitoa ja aivan liian pieniä resursseja. Venäjän sananvapautta kuristava ote leijui lopettamisuhkana lehden yllä. Luulenpa, että tämä vaihe täytyi kuitenkin käydä läpi ennen kuin saavutettiin jotain pysyvämpää lehdistömme historiassa. Päivälehden ”piiristä” kasvoi lopulta poliittinen liike. Nuorsuomalaiset ovat monen myöhemmin perustetun poliittisen puolueen alkujuuri (edistyspuolue, kokoomus, maalaisliitto/keskustapuolue, jopa sosiaalidemokraatit). Vallitsi valtava odotus, että tapahtuu jotain suurta ja ihmiset, jotka olivat mukana lehtimaailman myllerryksessä odottivat itseltään merkittävää roolia juuri tuossa historian vaiheessa.”\nPäivälehden/Helsingin Sanomien historiassa on myös kysymys omistajasuvun Erkkojen historiasta. Erkkojen matkasta maineeseen kirjoitin myös blogikirjoituksessa ”Aatos Erkko ja onnistumisen ongelma” (kirja-arvio Antti Blåfieldin teoksesta ”Loistavat Erkot”). Pieni katkelma tuosta kirjoituksesta sopinee tähän:\n”Paradoksaalista on, että Aatos Erkko, joka sai miltei kaiken, mitä median alalla on saavutettavissa, turhautui menestyksen keskellä. Vuonna 1994 hän totesi Hufvudstadsbladetin haastattelussa: ”Olen paljon radikaalimpi kuin Helsingin Sanomien toimitus. Missä minä saan ajatukseni painettua? Helsingin Sanomat ei ole kiinnostunut”. Muutoinkin Erkko osoitti tyytymättömyyttään lehteä kohtaan noihin aikoihin. Kaipa se on merkki Hesarin mahtavuudesta, että kukaan ei saanut omistajan sadattelun seurauksena potkuja. Lehti oli mahtavampi kuin omistajansa! Lohdutuksena Hesarin menestys teki Erkosta suunnattoman rikkaan.”\nNämä asiat palautuivat mieleen, kun luin Niklas Jensen-Eriksenin ja Elina Kuorelahden tuoretta teosta ”Suuri affääri” (Siltala, 2017). Kirja kertoo Sanoman ja sanomalaisten historiasta pienestä startupista suureksi afääriksi. Kysymys on siis yhtiön historiasta.\nKeskityn tässä kirjoituksessa Helsingin Sanomilla rikastuneiden Erkkojen viimeisten vuosikymmenien ja toisaalta aivan viime vuosien historiaan. Matka ulottuu lehden loiston päivistä yhtiön laajenemisen vuosien kautta paperilehden mahalaskuun ja digi/printtilehden uudelleen nousuun aivan viime aikoina.\nTarina voitaneen alkaa 1980-luvun nousukauden viimeistä ylilyönneistä. Suomihan oli irtautunut rahamarkkinoiden säätelystä, velkarahaa haettiin vapautuneilta markkinoilta ja sijoitettiin kasinobisnekseen. Ekonomistit varoittelivat talouden ylikuumenemisesta, mutta markkinat eivät kuunnelleet…. Hesari oli osin tämä kiihkon ylä- ja ulkopuolella. Sen turvatun aseman tarjosi vakaa talous. Mutta kovia haasteitakin oli. ”Suuressa affäärissä” tuodaan mainiosti esille Yhtymän ”lamantunnistusvaltti” eli työpaikkailmoitukset. Vielä syksyllä 1989 kaikki näytti hyvältä. Joulukuussa, tarkemmin sanottuna 8.12.1989 tuli veret seisauttava raportti ilmoitusmyynnin romahtamisesta. Tämä oli enemmän kuin ennakkovaroitus. Laman tuhovaikutukset tulivat sitten 1991-1993. Sanoma osasi reagoida eli sopeuttaa toimintaansa ennaltaehkäisevästi orastavaan lamaan.\nVahvan talouden Hesariakin käynnistyvä lama kohteli kaltoin. Parissa vuodessa palstamillimetrein mitatusta ilmoitusmäärästä katosi 90 prosenttia. Kaikki on suhteellista. Sanoma Yhtymän liikevaihto putosi maltillisesti vuoden 1990 2,2 miljardista markasta vuoden 1992 1,9 miljardiin markkaan. Hesarin tappiot eivät heiluttaneet koko yhtymää. Tulos oli koko ajan reilusti voitollinen. Aatos Erkon linja, ettei irtisanota, piti kohtuullisesti: massairtisanomisilta vältyttiin. Hesarin levikki nousi vuonna 1992 483 000 kappaleeseen. Sitten alkoi hidas lasku, jolle ei näyttänyt tulevan loppua. Jokin asia oli muuttumassa, joka aamuista aamulehteä ei pidetty enää itsestään selvyytenä.\nNettiin siirtymisestä puhuttiin, mutta käytännössä eteneminen oli varovaista.\nLama tarjosi vahvalle yhtiölle etenemisen paikan, mutta oli monelle muulle kohtalokas, kuten Uudelle Suomelle. Uuden Suomen ostaminen ei Sanomaa kiinnostanut, mutta tuottoisaa Kauppalehteä se tavoitteli vuosia.\nKesällä 1991 aloitettiin keskustelu kansainvälistymisestä. Suomi alkoi olla rahoille epävarma paikka. Yhtymä onnistui kansainvälisten kanavien kautta hyvin rahavarojensa suojaamisessa.\nKaiken jälkeen Yhtymä pystyi investoimaan tulorahoituksella. Hesarin osuus katteen luomisessa oli ylivertainen. Sähköinen viestintä oli yksi sijoitustoiminnan kiinnostuksen kohteista. Tavoiteltu MTV jäi kuitenkin lopulta hankkimatta, vaikka siihen oli ehkä mahdollisuus vuosien kuluessa. Aatos Erkon varovaisuus oli etenemisen este, mutta myös suurten epäonnistumisten este.\nYhdeksänkymmentäluvulla yhdessä vaiheessa Erkot olisivat halunneet myydä koko yhtymän, mutta myyntihinta ei koskaan noussut riittävälle tasolle. Erkko tarjosi Yhtymää amerikkalaiselle finanssiyritykselle Kohlberg Kravis Roberts & co, joka harjoitti yritysten kaappauksia ja pilkkomisia. Oliko yllättävä myyntiyritys yhteydessä aiemmin mainitsemaani Erkon turhautumiseen Helsingin Sanomiin? Olisihan se ollut melkoinen jytky, jos Hesarin kaltainen instituutio olisi joutunut bisnessusien repimäksi.\nLopulta etenemisen vaihtoehdoista toteutui Sanoman ja WSOY:n yhdistäminen (1998). Kilpailijana markkinoilla oli Bonnier, jota ennen Sanoman piti iskeä. Ostosten mukana tuli paljon toimintoja, jotka poikkesivat vanhasta lehtitalotoiminnasta. WSOY:n mukana tuli muun muassa Rautakirja, joka toi tullessaan huomattavan katteen. Tässä vaiheessa Sanoma oli äveriäimmillään. Liikevaihto kiipesi 7,4 miljardiin markkaan.\nUusi Sanoma-WSOY listautui Helsingin pörssiin 2000-luvun vaihteessa. Aatos Erkko luopui keväällä 2001 Sanoman hallituksen puheenjohtajuudesta ja vähän myöhemmin hallituksen jäsenyydestä. Pääomistaja ei kuitenkaan voinut kokonaan jättää yritystään. Suuret asiat vietiin edelleen Erkolle päätettäväksi.\nUudella vuosituhannella omistuksia tuli ja meni. Jää kuva, että yhtymä etsi bisneksiä hapuillen sinne tänne. Ehkä raha poltti taskussa. Sanoma kohtasi eräänlaisen onnistumisen ongelman: sillä ei ollut Suomessa juuri kasvumahdollisuuksia.\nUusien bisneksien lopputulos jätti paljon toivomien varaa: Talousanomat, internet-kuviot, hollantilainen VNU:n aikakauslehtitoiminnot (ostettiin 1,25 mrd:n hinnalla vuonna 2001) eivät osoittautuneet hyviksi liiketoimiksi. VNU:ta seuranneen 10 vuoden aikana Sanoma solmi yli sata yritys- ja liiketoimintakauppaa. Aktiviteetit ulottuivat Itä-Eurooppaan ja Venäjälle. Laajentumisen seurauksena aikakauslehdet muuttuivat Sanoman ydinliiketoiminnaksi.\nKasvavan monialayrityksen riskit kasvoivat. Säästöt tulivat jokapäiväisiksi. Henkilökunta huomasi sen siitä, että kahvipullat katosivat sisäisistä palavereista! Ensimmäiset uuden tilanteen yt-neuvottelut käytiin vuonna 2006. Suorissa irtisanomisissa Yhtymä oli edelleen varovainen Erkon hengessä.\nSanoma myi 2010-luvulla huomattavan osan omistuksistaan (mm. DNA:n R-kioskit, Suomalaisen Kirjakaupan ja pääosan ulkomaisista lehtitaloista…..). Sanoma myi myös kiinteistöjään, jotka Erkolle olivat omistamisen keskiössä. Ostopuolella olivat aiemmin Sanoman vieroksumat ilmaisjakelulehdet.\nHuomattava muutos omistuksessa tapahtui, kun Antti Herlin osti itsensä Sanoman toiseksi suurimmaksi omistajaksi. Päätuote Helsingin Sanomat ajautui myös vaikeuksiin. 2010-luvun vaihteessa paperilehti oli suurissa ongelmissa kaikkialla maailmassa. Oltiin kahden tuotteen loukussa: printtimedia oli laskussa ja digi-tuotanto oli vasta tulossa – mutta kiduttavan hitaasti. Kysymys kuului, miten verkosta saa rahaa?\nMyös sisällöllisesti Hesaria arvosteltiin. Se oheni fyysisesti, mutta myös sisältö ”oheni”. Joskus postilaatikolta Hesaria kiikuttaessani tuntui, että lehti oli tavanomaisen maakuntalehden kokoinen. ”Suuri affääri” loppuu tähän välitilaan, josta on vaikea sanoa, mihin suuntaan oltiin menossa. Heikot positiiviset digitaaliset signaalit olivat kuitenkin näkyvissä.\nJuuri kirjan hankittuani Hesarissa ilmestyi näköislehtien vertailu paperilehtiin: ”HS:n näköislehden lukijamäärä kasvaa lujaa” (15.9.2017). Jutun pylväsdiagrammit osoittavat, että Hesari on parhaiten lehdistämme pystynyt kasvattamaan nettilehden osuutta paperiversioon. Helsingin Sanomien kokonaislukijamäärästä, 679 000 kappaletta digitaalisen näköislehden osuus oli 115 000 (kasvua 16 % edelliseen tutkimukseen). Ollaan jo tilanteessa, jossa kokonaislukijamäärä laski enää 1,5 prosenttia.\nNiklas Jensen-Eriksen ja Elina Kuorelahti ovat kirjoittaneet tiiviin ja informatiivisen kirjan Sanoma-yhtymästä. Kirjoittajien linja on korostetun ”sitoutumaton”. Runsaslukuisen haastateltavajoukon annettaan puhua omalla äänellään kirjoittajien kommentoimatta juurikaan sanottua. Hyvä näin.\nSujuvasti kirjoitettua ja helppolukuista kirjaa voi mielellään suositella luettavaksi. Kysymys on arvokkaasta ja monilta osin ainutlaatuisesta osasta suomalaista yrityshistoriaa. Sanoma on saanut arvoisensa yrityshistorian perusteellisine lähdeviitteineen.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 23.56 Ei kommentteja:\nHitlerputsch - epäonnistuneen vallankaappauksen anatomia\nYhdysvaltalainen David King on kirjoittanut monellakin tapaa mielenkiintoisen kirjan ”Hitlerin oikeudenkäynti” (The Trial of Adolf Hitler, 2016), jonka on sujuvasti suomentanut Ilkka Rekiaro. Kirja muodostuu keskeisiltä osiltaan Hitlerin tunnetusta vuonna 1923 tapahtuneesta vallankaappausyrityksestä (suomeksi yleensä ”oluttupavallankaappaus” ja saksaksi Bierhalleputsch) ja sitä seuranneesta oikeudenkäynnistä.\nSeuraavassa keskityn siihen, missä olosuhteissa kaappaus yleensäkin oli mahdollista, ja mitä se kertoo Hitlerin toiminnan luonteesta. Hitler löi läpi julkisuudessa tapahtumaketjun yhteydessä, mutta valtaan pääsyyn meni silti vielä 10 vuotta. Ehkäpä kirja antaa osviittoja tämän päivän fasististen liikkeiden olemuksesta ja muutoinkin oikeistolaisesta liikehdinnästä.\nTapahtumaympäristönä oli Münchenin kaupunki, joka oli aikoinaan ollut älymystön ja taiteiden ja muutoinkin korkeatasoisen kulttuuri tyyssija. Viimeistään sota sorrutti kaupungin ja sen maineen kulttuurikaupunkina.\nTähän ympäristöön tuli Hitler ensimmäisen kerran jo sodan aattona 24-vuotiaana taidemaalarina. Jo tuolloin kaupungin taantumisen merkit olivat osin nähtävissä. Kaksikymmentäluvun vaihteessa kaupungista tuli erilaisten poliittisten ja ideologisten suuntausten sekasortoinen taistelukenttä.\nValtaan nousivat sosialistit. Vallankumous tapahtui aluksi verettömästi. Idealismi kukki. Tarkoitus oli tehdä Münchenistä valon kaupunki. Bolsevikit riisuivat poliisit ja siviilit aseista. Lopulta ”verettömässä kumouksessa ” tapahtui myös veritöitä.\nBaijerilainen utopia jäi toteutumatta. Sodan raskas varjo leimasi heiveröisiä pyrkimyksiä nostaa kaupunki kukoistukseen. Seurasi oikeistolainen vastareaktio. Valtaan nousivat puoliviralliset vapaaehtoisjoukot, Freikorpsit.\nMaaliskuussa 1920 vallan kaappasi Gustav von Kahr. Hän toivotti äärioikeistolaiset tervetulleeksi kaupunkiin. Organisoitiin kansanmiliisi, jonka vahvuus ylitti 100 000 miestä. Nyt reagoi ensimmäisen maailmansodan voittajavaltio Ranska: miliisi hajotettiin ja von Kahr erosi. Samaan aikaan synyi radikaalijoukkoja kuten kansallissosialistiset SA-joukot……Kun Saksan kriisi paheni vuonna 1923, kutsui Baijerin hallitus von Kahrin uudelleen peräsimeen diktatorisin oikeuksin.\nTässä sekavassa tilanteessa postikorteista jäljennettyjä piirustuksiaan kaupitellut 34 vuotias Hitler löysi pitkään sisällään vallinneille ahdistuksille purkautumisväylän. Elettiin marraskuuta 1923. Hitlerin vaikutuskanavana oli kansallissosialistien äänenkannattaja Völkischer Beobachter, jonka hinta kertoi jotain Saksan suurista vaikeuksista. Irtonumeron hinta oli nimittäin 8.11. 1923 viisi miljardia markkaa (kilpaileva sosialistien lehti maksoi kahdeksan miljardia markkaa). Elettiin hyperinflaation huippuaikoja. Saksa oli ajautunut ja se oli ajettu ympärysvaltojen toimesta konkurssitilaan.\nVallankumouksen käynnistyspaikaksi valikoitui Bürgerbräun oluthalli Münchenissa. Von Kahr järjesti – Hitlerin suunnitelmista tietämättä - puoluetilaisuuden sopivasti 8.11.1923. Hitlerin avustajat agitoivat paikalle väkeä – myös Münchenin hallinnon johtajia ja muita VIP-henkilöitä – mutta koollekutsun tarkoitus salattiin. Paikkaan ahtautui 3000 pääosin oikeistolaista baijerilaista. Porukasta huokui juutalaisvastainen henki.\nGustav von Kahr oli paikalla ja oikeastaan hänen paperista luetusta vaatimattomasta puheenvuorostaan kaikki alkoi. Hitler kysyi ivallisesti ”Ymmärtääkö kukaan, mistä von Kahr puhuu?” Se oli merkki: tarkoitus ei ollut tulla paikalle löpisemään rutiinimaisesti punaisesta vaarasta, vaan käynnistää vallankaappaus – aluksi Münchenissa, sitten muualla Saksassa.\nHitlerin puoli vuotta aiemmin perustettu iskujoukko oli hallin ulkopuolella varustettuna konepistoolein ja käsikranaatein. Paikalla oli myös Herman Göring SA-joukkoineen, joka oli täynnä (kapakka)tappelijoita. Nämä joukot piirittivät hallin ja ajoivat virallisen vallan poliisit tiehensä.\nLennokkaasti mutta ilmeisen totuudenmukaisesti King kuvaa Hitlerin työntymistä ihmismassan eturiviin. Hitler: ”Kansallinen vallankumous on alkanut!” Kukaan ei voinut poistua piiritetystä hallista. ”Baijerin ja Berliinin hallitukset on syösty vallasta”, jatkoi Hitler optimistisesti.\nTässä vaiheessa Baijerin johtokolmikko (triumviraatti), von Kahr (valtionkomissaari), Otto von Lossow (armeijan kenraali) ja Hans von Seisser (valtionpoliisin päällikkö), ohjattiin sivuhuoneeseen ja pidettiin siellä panttivankina. Varsinainen haaste oli saada vangitut johtajat vaihtamaan puolta: heidät haluttiin vallankumouksen taakse hoitamaan normaaleja tehtäviään! Hitaasti edenneen taivutteluyrityksen aikana saliin ahtautunut suuri yleisö alkoi käydä levottomaksi: tuleeko tästä mitään?!\nKing kuvaa eloisasti äärimmilleen jännittynyttä ilmapiiriä kirjassaan. Hitlerin problematiikan hän esittelee seuraavasti: Hitler joutui operoimaan kahdella suunnalla: painostamaan sivuhuoneen vangittuja puolelleen ja huolehtimaan, että ”suuren salin” väenpaljous yhtyi hänen vaatimuksiinsa. Lämmitettyään yleisöä puheillaan hän huusi: ”Saanko sanoa heille (vangituille), että te asetutte heidän puolelleen?” Hitler sai myrskyisät aplodit ja ne kuuluivat sivuhuoneeseenkin. Hitler (vangituille): ”Kuulitteko suosionosoitukset salista?”\nAlkoi kuulua Heil Hitler -huutoja….. Kuultiin lupaus uuden hallituksen nimeämisestä…..\nTapahtumapaikalle käytiin hakemassa ensimmäisen maailmansodan johtava kenraali Erich Ludendorff, joka oli mukana kaappauksessa, vaikka antoikin kuvan, että oli ulkopuolinen. Hänen taivuttelutaitojaan tarvittiin, jotta neuvotteluissa päästiin suotuisaan tulokseen. Johtokolmikko taipui kohtaloonsa enemmän tai vähemmän pakosta.\nVallankaappauksia pantiin toimeksi useissa muissakin pisteissä kaupungilla. Hitler näytti aluksi olevan vahvoilla. Sitten kaupungilta kuului epämiellyttävä uutisia. Kumouksen eteneminen kohtasi ongelmia – Hitler poistui Bürgerbräun hallista selvittämään asiaa. Se oli virhe. Sillä aikaa pyhät valat vannonut Baijerin hallinnon avainkolmikko oli päästetty – tyhmää kyllä - vapaaksi ja käänsi nopeasti selkänsä kumoukselle.\nPian paljastui, että näennäisestä mahtavuudestaan huolimatta kapinallisten joukot olivat voimattomia kun hallinnon iso koneisto pantiin liikkeelle. Mutta isoa kiusaa hitleriläiset pääsivät tekemään. Hallinto otti ripeästi haltuunsa viestintäkeskukset, vaikka kaikista henkilöistä ei voinut sanoa olivatko he kumousyrityksen puolesta vai vastaan.\nBerliinin hallinto sai hälytyksen ja ryhtyi tarpeellisiin ennalta ehkäiseviin toimiin. Armeija pystyi laillisen hallinnon puolella.\nVallankaappausyrityksen viimeistä edellinen näytös näyteltiin Bürgerbräun oluthallissa, jonne Hitler ja Ludendorff lähimpineen olivat palanneet kaupungilta melko toivottomissa tunnelmissa.\nJoku ehdotti, että koko joukko lähtisi mielenosoituksellisesti marssimaan kaduille. Niin tehtiin ja mukaan liittyi vallankumouksen kannattajia matkan varrelta. Ensimmäisen poliisiryhmittymän joukot riisuivat aseista, mutta toisen kohdatessaan käynnistyi ampuminen puolin ja toisin. Seurasi verilöyly, jossa kapinallisilla ei ollut mitään mahdollisuuksia menestyä. Kaikkiaan kuoli 20 henkilöä, joukossa neljä poliisia.\nHitler onnistui pakenemaan, mutta pian kätensä loukannut natsijohtaja antautui eräässä yksityisasunnossa. Hän selvisi rikokseen verrattuna lievällä tuomiolla – viisi vuotta – päästen sitä paitsi ehdonalaiseen jo puolen vuoden kuluttua. Hitler käytti oikeuden puheenjohtajan suopeutta hyväkseen ja propagoi tuttuja teemojaan, joita lehdet kotimaassa ja ulkomailla auliisti levittivät. Eniten hänen puolustuspuheillaan oli kuitenkin merkitystä potentiaalisille kannattajille.\nRyhdikäs oikeudenkäyttö olisi voinut johtaa Hitlerin hautautumiseen historian hämäriin. Kävi toisin. David Kingin sanoin: ”tämä….. kieroutuneen oikeudenkäytön tapaus pohjusti tietä Kolmannelle valtakunnalle ja salli Adolf Hitlerin sälyttää ihmiskunnalle sanoinkuvaamattomat kärsimykset”.\nKingin kirja käsittelee yksityiskohtaisesti Hitlerin oikeudenkäynnin kulun ja Mein Kampfin valmistelun vankeusaikana. Jätän nämä asiat toiseen kertaan.\nMikä tähän kaikkeen johti? Syitä on monia. Versaillesin kostorauha pani Saksan taloudellisesti polvilleen. Tammikuussa 1923 Saksa oli jäänyt sotakorvausten maksamisessa toivottomasti jälkeen aikataulusta. Yhdellä dollarilla sai lähes 18 000 Saksan markkaa. Se oli vasta alkua. Joulukuussa 1923 yhdellä dollarilla sai 6,7 biljoonaa markkaa.\nSyksyyn 1923 mennessä sodan jälkeinen yhteiskunnallinen järkytys Saksassa oli kasvanut räjähdyspisteeseen. Sodassa oli kärsitty valtava tappio: kaksi miljoonaa kaatunutta, viisi miljoonaa haavoittunutta. Noin 750 000 saksalaista kuoli aliravitsemukseen. Päälle tulivat maan raunioituminen ja sekavat poliittiset olot. Monien järkytykseksi Saksa oli yhtäkkiä tasavalta, mutta samalla milteipä anarkia.\nSuurin osa Hitlerin kannattajista oli tavalla tai toisella kostonhimoisia, jota Hitler ruokki puhujanlahjoillaan. Kannattajat tarvitsivat samaistuskohteen ajatuksilleen ja löysivät Hitleristä vastinpohjan.\nHitlerin psyykestä on tehty lukemattomia analyyseja, joita King ei ota tehtäväkseen eritellä. Hän kertoo vuosien 1923-24 vaiheet Hitlerin elämästä tarkasti nykylähteistön valossa ja selviytyy hienosti tehtävästään.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 20.11 Ei kommentteja:\nLähettänyt Pekka Tikka klo 1.52 Ei kommentteja:\nLähettänyt Pekka Tikka klo 22.32 2 kommenttia:\nVoima-lehden numerossa 7/2017 Marianne Sandelin julistaa demokratian epäonnistuneeksi (”Demokratia on epäonnistunut”) viemättä johtopäätöksiä kuitenkaan ihan näin pitkälle. Provosoivalla otsakkeella hän kiinnittää huomiota demokratian kokemiin epäonnistumisiin historian aikana. Ainakin minut hänen onnistui provosoida kirjoittamaan tämä blogikirjoitus.\nSandelin aloittaa artikkelinsa eurooppalaisen konservatismin oppi-isästä Joseph de Maistresta, joka julisti, ettei ”ideaali kansanvallasta toteudu koskaan”. Ehkä niin, mutta voisimmeko tyytyä hieman vähempään tavoitteissamme? De Maistren mielestä monarkia oli ainoa vakaa hallitsemisen muoto. Hänen ajatuksensa demokratiasta sotii omaa ajatustani vastaan. Olen näissä kirjoituksissa korostanut kahta tärkeää asiaa: 1) demokratiaa täytyy harjoitella jopa kymmeniä vuosia (varsinkin, jos lähtökohdat ovat itsevaltiudessa), jotta se toimisi ja 2) demokratia vaatii kansalaisilta lujan yleissivistyksen onnistuakseen. Voitaneen sanoa, että demokratia on hyvin haastava hallitsemisen muoto.\nIhmisyhteisöillä on takanaan tuhansien vuosien ajan hierarkkinen hallinnan muoto. Niissä olosuhteissa demokratia ei voinut puhjeta kukkaan. Mitä laajempi yleissivistyksen taso ihmisillä on sitä monipuolisempia ovat hallinnan vaihtoehdot.\nDe Maistre turhautui Ranskan vallankumousta seuranneeseen ”demokratiakokeiluun”. Hän kääntyi demokratian ja valistuksen vastustajaksi. Hätäinen johtopäätös? Katsotaanpa!\nRanskan siirtyminen säätyvaltiopäivistä ja kuningasvallasta kansalliskokouksen hallitsemaan uuteen Ranskaan oli aivan liian nopeatempoinen, jotta tällä perusteella voidaan arvioida heiveröisestä demokratiasta yhtään mitään. Päinvastoin Ranskan vallankumous kääntyi muutamassa vuodessa hirmuvallan ajaksi. Ihmisiltä puuttui kokonaan ”demokratiaperspektiivi” eivätkä muutoksen käynnistäneet köyhät työläiset pystyneet oikeastaan muuhun kuin Versaillesin tyhjäntoimittajien vallan päättämiseen. Kaduilla liikehtinyt väkijoukko ei todellakaan ollut mikään ”työväestön etujoukko”.\nVallankumous riistäytyi käsistä. Eli liian paljon muutossykäyksiä, liian nopeasti ja liian pienellä harjoittelulla. Seuraavaksi Sandelin ottaa esille Vilfredo Pareton ja Gaetano Moscan 1900-luvun alussa muotoilemat teoriat. Heidän väitteensä oli, ettei demokratiasta ole vastusta pienelle talouseliittivähemmistölle. Suuryrityksillä on vallan avaimet käsissään. Demokratialla ei taloudellista valtaa ja eriarvoisuutta pystytä tasoittamaan (Pareton sääntö). Taloudellinen valta (eliitti) pystyy lobbaamaan tarvittavia vaikuttajatahoja.\nRobert Michels taas korosti, että järjestelmät ovat aina oligarkkisia, ja valta ajautuu väistämättä lopulta eliitille. Demokratia ei kestä oligarkian painetta. Kansanvaltainen järjestelmä ei onnistuessaankaan lyö läpi ainakaan pitkäksi aikaa.\nEnsimmäisen maailmansodan jälkeen demokratiaa kokeilleet Keski- ja Itä-Euroopan valtiot epäonnistuivat kansanvallan kokeissaan ja näyttivät siten vahvistavan Pareton, Moscan ja Michelsin tulevaisuuden kuvat. Jälleen siirtymiseen yksinvaltiudesta demokratiaan jäi aivan liian vähän aikaa. Itsevaltiuden ajasta oli kulunut vain joitakin vuosia. Ei oltu kypsiä omaksumaan demokraattisia periaatteita tai sitten kärsivällisyys poliitikkojen hitaina pidettyihin muutospyrintöihin kyllästytti ja kaivattiin vahvaa johtajuutta.\nValtaa eivät maailmansodan jälkeen ottaneet talouseliitin jäsenet, vaan osin vanhaa aristokratiaa kannattaneet tahot ja sitten toisaalta uuteen fasismi-ideologiaan taipuneet diktaattorit. Fasistijohtajien voima kumpusi johtajien ylläpitämästä etnisestä vihasta tai laajentumishalusta lähtevästä viholliskuvasta. Vallan ottaneet edustivat äärinationalismia.\nSotien välisenä aikana pystytetyt demokraattiset kokeilut olivat aivan liian heiveröisiä pysyäkseen pystyssä. Niitä tuskin kannattaa pitää mittana arvioitaessa demokratian elinkelpoisuutta ja kestävyyttä.\nNykytutkijoista Sandelin ottaa esille Colin Crouchin, joka on lanseerannut käsitteen post-demokraattinen yhteiskunta. (Post-)demokraattinen yhteiskunta on alun perin ollut kansanvaltainen järjestelmä, joka ajan mittaan on muuttunut pelkäksi ”demokratiakuoreksi”. Crouchin mukaan demokratian ulkoiset tuntomerkit (vaalit, vallan vaihtuminen vapaasti, sananvapaus) ovat voimassa, mutta niillä ei kuitenkaan ole aitoa demokraattista sisältöä, vaan kansanvaltaiset instituutiot ovat loitontuneet kansalaisista. Todellista valtaa käyttää jälleen eliitti.\nPost-demokratiasta kertovat esimerkiksi lobbaajien kasvava valta, alentuneet äänestysprosentit, yksityisen edun kasvu julkisella sektorilla (uusliberalismi), puolueiden muuttuminen markkinointikoneistoiksi, globalisaation seuraukset, puuttuminen toisten valtioiden asioihin ja sosiaalisen median merkityksen kasvu. Osa ihmisistä tuntee, ettei heidän äänillään ole merkitystä perinteisessä poliittisessa järjestelmässä. Yhteisillä tavoitteilla on yhä heikompi kaiku yhteiskunnassa. Post-demokratiassa osa eri alojen työntekijöistä ja yrittäjistä kokee, että ei ole yhteistä edunvalvontaa, joka toimii aidosti heidän hyväkseen.\nPost-demokraattisia tunnusmerkkejä ei voi kieltää, mutta ei kehitys mitenkään lineaarisesti johda pois kansanvallasta. Kansanvallalla on monissa maissa vahva itsepuolustuskyky. Kuitenkin esimerkiksi Kansallinen kivääriyhdistys Yhdysvalloissa pystyy kerta toisensa jälkeen torppaamaan aserajoitukset kongressissa, vaikka murheellisia joukkosurmia tapahtuu jatkuvasti.\nDemokratiakeskustelu halutaan joskus kokea niin, että enemmistö sortaa vähemmistöä. Ketä sorretaan? Esimerkiksi Björn Wahlroos on kääntänyt kirjoissaan asian niin, että hänen kaltaisensa ihmiset edustavat vähemmistöä, jota enemmistö sortaa. Toisten mielestä hän edustaa ylivoimaisessa asemassa olevaa eliittiä.\nEnemmistön ylivaltaa vastaan on kehittyneissä demokratioissa keinot. Määrävähemmistösuoja on tarkoitettu toimimaan vähemmistön etujen turvaajana.\nDemokratian asemaa saattaa heikentää meneillään oleva trendi, jossa politiikkaan halutaan vähemmän politiikkaa. Politiikka on ikään kuin saastunut. Suosiossa ovat sellaiset hahmot, jotka tulevat mukaan politiikkaan politiikan ulkopuolelta, esimerkiksi liike-elämästä. Eri asia on sitten, että asianomaiset tahtovat muuttua ”poliitikoiksi” ajan myötä. Se on luonnollista, koska politiikkaan on sisäänrakennettuna vaikuttaminen yhteiskunnallisiin asioihin. On ollut mielenkiintoista seurata joidenkin politiikan ulkopuolelta tulleiden kompastelevaa ”harjoittelua” politiikassa eli yhteisten asioiden hoidossa.\nDonald Trump on mielestäni varoittava esimerkki siitä, miten vähättelevä suhtautuminen poliittisen järjestelmään johtaa aliarvioimaan järjestelmän toimivuutta. Toisaalta kannatuksen keskittyminen tällaiselle henkilölle on merkki demokratian epäonnistumisesta. On selvää, että Trump ei olisi saanut hyvää kannatusta, jos hän ei olisi käyttänyt hädänalaisten ihmisten epätoivoa hyväkseen. Poliittinen establishmentti (koko poliittinen koneisto) oli laiminlyönyt tehtävänsä tasoittaa yhteiskunnallisia eroja. Vahinko on jo tapahtunut eikä Trumpin varmalta tuntuva epäonnistuminen lupaustensa täyttämisessä helpota asioiden hoitoa.\nPitäisikö siis demokratialle pitää jäähyväispuhe? Palaan kansanvallan reunaehtoihin: demokratialle tulee taata riittävä kypsymisaika ja ihmisten tulee olla varustettu riittävän homogeenisella sivistyksen tasolla, jotta yhteiset demokraattiset päämäärät ovat omaksuttavissa sortumatta saivarteluihin. Luja demokraattinen pohja kestää erimielisyydet, jotka sinänsä ovat luonnollinen osa kansanvaltaa.\nSkandinaavinen demokratia on suurin piirtein kärjessä kansanvaltaisen järjestelmän toteuttamisessa vikoineen kaikkineen. On jopa sopeuduttu poliittisten vähemmistöjen johtamiin hallituksiin. Mielestäni skandinaavisen mallin mukainen järjestelmä ei ole lähelläkään täydellistä, mutta kehittämishaasteet on otettu vastaan ennakkoluulottomasti.\nTummia pilviä on kuitenkin kertynyt demokratian taivaalle. Hyvinkin autoritäärisistä järjestelmistä käytetään nimeä demokratia (Venäjä, Puola, Unkari). Näissä puoluekenttää hallitsee yksi valtapuolue.\nDemokratiaa uhkaa myös päinvastainen liike eli puoluekentän pirstoutuminen. Äänestäjäkunta jakautuu aiempaa hienojakoisemmin eri agendoja ajaviksi ryhmiksi. Tyypillisenä esimerkkinä on oikeistopopulismin nousu. Myös kaksipuoluejärjestelmässä johtavat puolueet jakautuvat usein lohkoiksi, joilla saattaa olla yhteisiä nimittäjiä, mutta jotka kuitenkin poikkeavat toistaan jossakin ratkaisevassa suhteessa (esim. USA:n republikaanit!) . Hallitusten muodostaminen vaikeutuu, kun rajalinjat eivät kulje puolueiden välissä vaan niiden poikki tai keskeltä.\nVarsinkin lännen demokratioissa ihmisten tulevaisuudenodotusten synkkyys ja epävarmuus rapauttavat uskoa demokraattiseen järjestelmään. Kansanvalta nojaa luottamuksen palauttamiseeen.\nKriiseissä demokratian asema heikkenee. Sodassa päätöksenteko kapenee. On arvioitu, että 1940-luvun alussa oli vain vähän toistakymmentä demokratiaa jäljellä (Suomi on laskettu nipin napin joukkoon). Mutta onko niin, että olemme siirtyneet jatkuvaan kriisiin, joka edellä mainitulla logiikalla heikentää jatkuvasti demokratian toteutumista?\nJoskus on haettu kansanvallan korvaajaksi valistunutta itsevaltiutta. Oma käsitykseni on, että juuri kukaan valtionpäämies historiassa ei ole säilynyt valistuneena, vaikka alussa onkin saattanut näyttää hyvältä.\nVaarallista demokratian rapautumista on se, joka tapahtuu vähittäin, huomaamatta. Silloin demokratian sisään tunkeutuu voimia, jotka haurastuttavat demokraattisia prosesseja. Esimerkiksi lobbarit liikkuvat toimeksiantojensa mukaisesti poliitikkojen joukossa kuin kalat vedessä.\nEhkä kaikkein vakavin uhka demokratialle on meidän tavallisten ihmisten epäluottamus järjestelmään. Jos omaksumme yhä laajemmin ajattelun, jossa emme usko demokraattisiin vaikuttamismahdollisuuksiin, niin silloin kansanvaltainen järjestelmä uhkaa rapautua ja sen jälkeen on syytä syvään huoleen.\nPaul-Erik Korvela ja Johanna Vuorelma ovat kirjoittaneet kirjan ”Puhun niin totta kuin osaan. Politiikka faktojen jälkeen”. Olen kuullut teoksesta vain aamu-tv:n haastattelussa 6.10.2017, jossa tekijät kertoivat kirjansa sisällöstä. Hankin toki kirjankin myöhemmin.\nEn siis seuraavassa arvioi kirjaa vaan itse aihetta eli ”totuuden jälkeistä aikakautta”. Haastattelun aikana tuli tunne, että Donald Trump -ilmiöstä lähtenyt keskustelu oli saanut siivet alleen ja laajentunut kytköksiin, joihin sitä ei ehkä kannata yhdistää. Korvela ja Vuorelma suhtautuvat sinänsä skeptisesti ajatukseen, että olisi jokin vertailuajankohta - faktojen aika - jolloin on puhuttu totta. Silti Trumpin käytös poikkeaa niin selkeästi läntisten valtionpäämiesten käytöksestä, että asiaan kannattaa kiinnittää erityistä huomiota. Läntisen maailman valtionpäämieheksi Donald Trumpin käyttämä totuuden muokkaus on sellaisenaan hämmentävä.\nYritän siis sanoa, että totuuden jälkeisestä ajasta puhuminen liittyy ensisijaisesti Trump-ilmiöön ja toiseksi ”trumpismiin”, ja sitten vasta johonkin muuhun. Riittäkö tästä aihetta laajoihin teorioihin totuuden ja totuuden jälkeisestä ajasta?\nKorvala ja Vuorelma laajentavat teemaa puhumalla – aiempaan tutkimukseen pohjautuen - 12 valhetyypistä (jossa mukana ovat mm. propaganda ja korruptio), joista Trump-ilmiö edustaa ykkösluokan kaikkein selkeintä valhetta. Nämä ovat Vuorelman ja Korvelan mukaan helppo korjata faktantarkistajilla. Tässä tutkijat kyllä erehtyvät, sillä tietyissä äärikonservatiivissa piireissä - Trumpin ydinkannattajajoukossa - ”minusta tuntuu” -totuus on niin syvällä, että faktojentarkistajat sysätään syrjään: faktantarkistajat ovat samaa valheellista joukkoa kuin valheen levittäjät! Muut kansalaiset, jotka eivät ole sitoutuneet Trump-propagandaan tietenkin hyötyvät faktantarkistajista. On syytä huolestua, jos osa kansasta perustaa totuudenkäsityksensä selvästi virheelliseen tietoon eikä välitä faktoista.\nEn siis tarkastele valhetta 12 vaihtoehdon näkökulmasta vaan ”ensimmäisen luokan helposti tunnistettavissa olevana valheena”, joka on ominaista Trumpin synnyttämälle käytännölle.\nEhkä tähän sopii asian palauttaminen ”sylttytehtaalle” eli käsitteen syntysijoille. Trumpin henkilökunta pisti Valkoisen talon kotisivuille kuvan Trumpin virkaanastujaisista, joka tosiasiassa oli Obaman virkaanastujaisista. Miksi? Koska Obaman virkaanastujaisissa oli lähes puolta enemmän väkeä kuin Trumpilla ja Trump oli päästänyt suustaan, että hänen virkaanastujaisensa olivat kaikkien aikojen suurimmat. ”Kuvaerehdys” (tarkoitushan se oli) paljastui ja presidentti ja hänen henkilökuntansa yritti aikansa väittää kuvaa oikeaksi. Valhe paljastui pian ja presidentille tuli tarvetta selittää, mistä oli kysymys. Asialle pantiin hänen avustajansa Kellyanne Conway, joka sanoi unohtumattomat sanat, että Trumpin julkaisemassa kuvassa oli kysymys ”vaihtoehtoisesta totuudesta”. Tästä hätävalheesta lähtivät liikkeelle ainakin osittain jutut totuuden jälkeisestä ajasta” (Post-Truth Era) - aluksi ironisessa mielessä.\nMitä tulee Brexitiin, joka on pyritty yhdistämään trumpismin myötä nousseeseen totuuden jälkeisen aikaan, niin sanoisin, että brexitissä oli kysymys ensi sijassa kansanäänestyksen oikeutuksesta toimia ”kansan luotettavana äänenä”. Tässä yhteydessä on viitattu siihen, että kaiken kattavassa propagandistisessa ilmapiirissä kansa äänesti ”väärin” ja tästä viisastuneena ollaan oltu sitä mieltä, ettei kansanäänestyksiä yleensäkään kannata järjestää. Erotan siis brexitin selkeästi omaksi ilmiökseen enkä sekoita sitä totuuden jälkeiseen aikaan. Vastaväitteitä voidaan toki esittää, sillä populistisen UKIPin Nigel Farage kävi valheellisen EU-erokampanjan ainakin osin vaihtoehtoisen totuuden hengessä.\nKirjan otsakkeessa ”Puhun niin totta kuin osaan” viitataan totuuskäsitteeseen, jota kannattaa kommentoida, nimittäin ”minusta tuntuu” -totuuteen (josta käytän nimeä mutu-totuus). Tämän mukaan äärikonservatiiveihin liitetyssä ajattelussa jokainen saa pitää sen totuuden, joka tuntuu oikealta. Kun lehdet, hallitus ja asiantuntijat väitetysti valehtelevat, niin totuus muodostetaan omaan kokemukseen nojautuen ja hyljeksitään virallista tai establishmentin totuutta. Tällä ajattelulla on etäiset historialliset juurensa 1800-luvun puolenvälin populistisessa ”Know Nothing” -liikkeessä, jossa pyrittiin elämään ikään kuin muita kuin valkoisia ei olisi ollut olemassa. Rohkeasti väitän, että maahanmuuton vastaisuudella on yhteys Post-Truth Eraan.\nOlisin hyvin varovainen ennen kuin laajentaisin edellä kuvatun valheperäisen periaatteen suureksi teoreettiseksi viitekehykseksi, joka pitää sisällään paitsi brexitin niin myös esimerkiksi Francis Fukujaman sloganin historian lopusta (joka on toiminut ”totuuden ajan” symbolina, ja josta on muuten johdettu tämä blogini nimi ”Historia jatkuu”) ja George Bush nuoremman valheelliset perusteet käynnistää Irakin sota.\nIrrotan em. tapahtumat trumpismista ja yritän ohessa perustella ajatustani. Korvala ja Vuorelma viittasivat tv-haastattelussa Francis Fukujaman suureen erehdykseen, kun hän kirjassaan ”Historian loppu ja viimeinen ihminen” 1990-luvun alussa meni ”lupailemaan” historian loppua tarkoittaen, että liberaali demokratia oli voittanut kommunismin ja on jäänyt vallitsevaksi ja pysyväksi yhteiskuntafilosofiaksi. Fukujama erehtyi yhtä karkeasti kuin suuri esikuvansa Friedrich Hegel, joka ennusti myös historian loppua Napoleonin sotien aikaan. Kirjaa tuoreeltaan lukiessani taistelin ärtyneenä sen julistamaa aikakauden muutosta vastaan.\nFukujamasta olisi edellä esitetyn mukaan käynnistynyt liberaalin demokratian ideologioista vapaa historian vaihe, jolloin ”liberaalin demokratian totuus” määritettiin ”totuudeksi”. Elettiin ikään kuin faktojen määrittämässä ideologittomassa maailmassa erotukseksi nyt esillä olevasta ideologian paluun sisältävästä totuuden jälkeisestä maailmasta. Tietenkään liberaali demokratia ei ole ideologiakäsitteen ulkopuolella, mutta olemme esimerkiksi Skandinavian maissa vieneet liberaalidemokraattisen hallintotavan pitkälle ja omaksuneet siinä samalla luottamusyhteiskunnan keskeiset piirteet paremmin kuin mitkään muut maat (tässä on taustalla kansainvälinen tutkimus). Ei hassumpi saavutus.\nLiberaalin demokratian fakta-maailma ja vaihtoehtoisen totuuden maailma eivät sovellu mielestäni vakavasti otettavaksi pariksi. ”Totuuden jälkeinen maailma” ei ansaitse liberaalia demokratiaa vastaavaa yhteiskunnallista arvonantoa. Ja toisaalta liberaalin demokratiankin nimissä tehtiin paljon pahoja tekoja, josta enemmän seuraavassa.\nGeorge Bushin käynnistämä Irakin sota perustui valheeseen joukkotuhoaseiden olemassa olosta Irakin maaperällä. Prosessi, jonka kautta päädyttiin sodan käynnistämiseen oli pitkä eikä sillä mielestäni ole yhteyttä totuuden jälkeiseen aikakauteen trumpilaisessa mielessä. Sen sijaan siinä oli voimakkaasti mukana ideologinen ajatus liberaalin demokratian ylivertaisuudesta ja siitä, että amerikkalaisten joukkojen tuli viedä demokratiaa Irakiin sotatoimien ohella. George Bush toimi Tony Blairin avustamana liberaalin demokratian ylipappina. Samalla kostettiin WTC-tornien tuho, joka lienee ollut taustalla sotatoimien aloittamisen pontimena. Tuo ideologioista vapaa aika ei siis ollut vapaa ideologioista!\nToki on muistettava, että on paljon harmaan alueen totuus/valhekäsitystä, kuten Vuorelma ja Korvela toteavat. On paljon valhetta, jossa ei ole Trumpin ”selkeyttä”.\nTotuuden jälkeisestä ajasta on tullut muodikas termi, jolle ei voi luvata pitkää elinikää vakavasti otettavana objektivisuuteen pyrkivän totuuden kilpailijana (Know Nothing -liikkeen kulta-aikaa olivat vuodet 1854-56). Puhuisin siis pelkistetysti totuudenjälkeisestä ajasta Trump-ilmiönä tai korkeintaan trumpismina kuvaamaan hänen tapaansa käsitellä totuutta. Demokratian kannalta kysymys on palopesäkkeestä, joka kannattaa yrittää tukahduttaa tai rajata mahdollisimman aikaisessa vaiheessa.\nOn kuitenkin eräs näkökohta, joka sotii edellä esitettyä totuuden jälkeisen ajan ”rajallisen vaikutuksen mallia” vastaan ja se on tutkijoiden haastattelussa esille ottama populististen ja autoritääristen liikkeiden läpimurto. Ne koetaan aiheellisesti ideologioina neutraalina pidettyä liberaalia demokratiaa vasten. Ainakin ne haastavat aktiivisesti liberaalin demokratian.\nPopulistit voivat toimia ja ovat toimineet totuuden jälkeisen ajan airueina. Ne ovat asettaneet kyseenalaiseksi liberaalin demokratian asettaman totuuden esimerkiksi maahanmuuttokysymyksissä . Monet oikeistopopulistiset liikkeet ovat tunteneet vetoa trumpismia kohtaan. Sama koskenee monia autoritäärisiä johtajia.\nVastakohtaisuus totuuden käsittelyssä tulee erityisesti esille ideologisessa mielessä silloin, kun oikeistopopulismi haastaa vasemmistolaiseksi kokemansa liberaalin demokratian.\nTrumpin tuoreissa twiiteissä korostuu ”kahden totuuden” välinen ristiriita, kun hän vaatii senaatin tiedustelukomiteaa tutkimaan – hänen väittämiään - perättömiä uutisia tuottavia kanavia ja selvittämään – edelleen Trumpin väittämiä - sepitettyjä valeuutisia. Vahvistuu kuva, että on ikään kuin kaksi erillistä maailmaa, joiden kautta tulkitaan tapahtumia, Trumpin sisäinen maailma ja joltisellakin objektiivisuudella varustettu ulkoinen maailma. Mielestäni tämä osoittaa selvästi, että Trumpin totuuskäsite on hänen persoonaansa liittyvä ja poikkeaa muista totuus/valhe -ulottuvuuksista ainakin silloin, kun puhutaan länsimaisesta totuuskäsityksestä.\nLähettänyt Pekka Tikka klo 21.16 2 kommenttia:


Seksi Alasti And / Kymen\nSeksi alasti and\ntoukokuu Tuusulan käräjäoikeus langetti vuotiaalle miehelle sakkotuomion sukupuolisiveellisyyden julkisesta loukkaamisesta. Syynä oli seksin. Vierailija: "Oletteko aina täysin alasti kun rakastelette sängyssä vai onko jokin vaate päälle, yökkäri, sukat?Meillä mies aina täysin nakuna mutta minulla on. Vaatteiden päällä pitämiseen voi suhtautua vaikka pelinä. Sen sijaan että riisuutuisitte heti seksin tullessa puheeksi alasti, kokeilkaa pitää vaatteet yllänne niin.\nPelataan seksialiasta syyskuu Milf mobiili putki Kukko jerking kuvia Kuuma. Kyrpä pillussa kuvia lihava mummo ja alaston nainen poni maksuntonta seksi. heinäkuu Toukokuu, alaston suomi bb naiset alasti suihkussa video. X video ilmainen homo kuvia suomi pimppi ilmaisia seksi opas onnistuneeseen. Seksi treffit alaston nainen naurunappula - Xdaiting tornio Naurunappula alaston nainen treffit joensuu - Xdaiting tornio Elokuu, naurunappula alaston nainen.\nSeksi alasti and -\nMies on saanut huumausaineisiin liittyvän sakkotuomion jo aiemmin. Tuusulan käräjäoikeus langetti vuotiaalle miehelle sakkotuomion sukupuolisiveellisyyden julkisesta loukkaamisesta. Email Twitter Facebook Whatsapp. Rikoksen uhrit eli naapurit soittivat paikalle poliisin, joka yllätti pariskunnan itse teossa, kertoo Keski-Uusimaa-lehti. Sekä mies että nainen olivat käyttäneet illan aikana huumeita - nainen sen verran runsaasti, että hänet vietiin heti sairaalaan. Keski-Uusimaa kertoo esitutkintamateriaaliin perustuen, että pariskunta oli poliisin saapuessa rappukäytävässä ilman vaatteita. Lisäksi hän joutuu maksamaan 40 euron rikosuhrimaksun.\nHairy pussy back pissa seksi\nEscort seks netti pornoa\nanne escort escort whatsapp