Høneballehaven på Samsø: Hårde tider igen\nSom bekendt har Bent meget hårdt arbejde i forbindelse med haven\nstierne i skoven\nog stenene her i stenbedet, som han lavede for mange år siden, men så hårdt som det arbejde, han havde i går, har det ikke været før.\nmon I har gættet det. Det var gunneraen som skulle flyttes, det var bestemt ikke nogen nem sag.\nOg noget vi var enige i, allerede i efteråret bestemte vi, at den skulle flyttes, den fyldte alt for meget, der hvor den stod.\nførst skulle der graves fri, han havde gode medhjælpere, men hjælpe med at bære kunne de nu ikke. Den havde er kæmperod, det var lige så slemt som at flytte et stort træ, og den skulle op af hullet og hen af stien bagved.\ndet var et stort hul, sækkevognen var ikke til meget hjælp, før gunneraen var kommet op af hullet.\nefter den var plantet, skulle der mere jord læsses på.\nSå er det overstået, DET var hårde tider.\nto nye gunnera kom der også ud af anstrengelserne, der var aftagere til dem begge\nskovbunden er ved at være dækket af skovmærker og bregner, hostaerne er godt på vej\nanemonerne dækker også godt\nFrit. pallidiflora har blomstret længe\nen af de nye gudeblomster (dodecatheon)\ndobbelt påskeklokke fra Rita, påskeklokkerne er også gode til bunddække i skoven.\nnu står stenen snart i fuldt flor :)\nR. P.J. Mezitt står stadig flot i læhegnet\nen ny er i blomst R. Schlippenbachii\nEn nyudsprunget mere R. Tholasma\nR. williamsianum er så fin med fine blomster og nye bladskud\nDenne Trillium vist ikke af de sjældne, men fin er den.\nTræpæonen er godt på vej\nTulipanen Bleu Amaible\nligner nu ikke meget posen, det gør ikke noget, den ser lidt kunstig ud.\nørkenbedet med det fine støbte blad til minde om et kæmpeblad på Gunneraen :)\nFortsat god aften og god Kristi Himmelfartsdag.\nPosted by Høneballehaven at onsdag, maj 04, 2016\nAnne Rasmussen 4. maj 2016 kl. 21.54\nJa det må ha været en drøj omgang at få den Gunnera gravet fri og flyttet men det blir helt sikkert flot der ved bænken og da godt at den stod klar til at Bent kunne tage et hvil. Spændende hvad planen er for det plads den har efterladt sig.\nAflæggerene kunne vel indbringe en lille sum for de er vel ikke helt billige hvis man skal i en planteskole og købe en.\nJa den store kærlighed er på vej mellem stenen og Rhodoen. Den krybende gule sag er også en af dem jeg er lidt vild med. Husker jeg helt forkert men fik den ikke frostskader sidste år. Godt at se frem til træpæonerne og med det fine vejr vi har i udsigt så kan der jo hurtigt komme blomstring i dem.\nDer er vidst ingen tvivl om at der er pyntet lidt på tulipanmærkaten :-)\nJeg tror nu også at jeg bedst ka li den ægte vare. Selv om jeg er glad for blåt :-)\nFortsat god aften og en god kristihimmelfarts dag til både dig, Bent og de små hjælpere.\nHøneballehaven 4. maj 2016 kl. 22.22\nDet var virkelig hårdt for ham at flytte den, der kunne godt have været en stærk mand til at hjælpe ham. Der er ingen plan for pladsen endnu, så langt er jeg ikke nået :) Foreløbig står der en hosta der.\nJa vi er så flinke, så vi forærer aflæggerne væk, jeg så en hos Lau til 95 kr. og en til plantemarkedet til 110 kr. vores er meget større.\nJa Lemon Cloud er flot - også i den måde den gror rundt om stenen. Nej du huske rigtigt, den blev svedet af sidste år. Ja det var nok ikke længe, inden træpæonerne blomstrer.\nJa det er en gyselig blå farve på mærkatet.\nMarit 4. maj 2016 kl. 22.00\nJa, mannen din har hardt arbeide ;)\nGunnera er manges ønskedrøm her, men de overlever ikke.\nHøneballehaven 4. maj 2016 kl. 22.23\nJa det har han :) nej gunnera kan nok ikke klare sig så højt mod nord.\nCasa Rosen- en Kolonihaveblog 4. maj 2016 kl. 22.03\nAltså Bent, hvor har du knoklet. Hold nu op et arbejde og hvilken stor rod den Gunnera havde.\nNu kan i sidde der på bænken og nyde den flotte kæmpe.\nDe næste dage giver helt sikkert mange nye blomster i haven og mon dog ikke Rhodoerne kommer til at stå i fuld flor.\nJeg må sige at jeg meget bedre kan lide den farve tulipanen har nu.\nHøneballehaven 4. maj 2016 kl. 22.25\nJa jeg må sige, at han virkelig knoklede, den var kæmpestor i roden, og nu ser den næsten helt lille ud efter plantningen, men det er den ikke :)\nJo rhodoerne kommer dumpende med blomstringen nu, ingen tvivl om det.\nJa jeg kan også bedst lide den naturlige farve på tulipanen.\nHeidi 4. maj 2016 kl. 22.13\nJa tænk at i har jeres helt eget fitness center, hvor i hver dag kan få trænet alle muskelgrupper ude i den friske luft, helt gratis...håber Bent værdsætter mulighederne.. nå spøg til side du kan roligt hilse Bent og sige godt kæmpet. Gunneraen står super godt det nye sted ved bænken ;)\nPerfekt samspil mellem rhodo og sten så bliver det ikke flottere.\nGod og solrig Kristi himmelfartsdag til dig og Bent ;)\nHøneballehaven 4. maj 2016 kl. 22.28\nJa vi er meget heldige, jeg tror Bent fik trænet lidt for meget på de forskellige muskelgrupper, det var lidt hårdt ved ryggen, men han klarer det.\nJa den står helt fint der bag bænken, der kan den brede sig som den vil.\nJa det er et fantastisk samspil stenen og planten har.\nVivi 4. maj 2016 kl. 22.54\nNogle planter kan være ret genstridige at få op, og gunneraen er åbenbart en´ af dem. Jeg har ingen erfaring med at grave dem op, men kan forstå det vil være klogt at finde den helt rigtige plads til en sådan fra starten af ;-)\nGodt kæmpet af Bent! og heldige dig, at du har en mand der kan tage det tunge slæb.\nHøneballehaven 4. maj 2016 kl. 22.57\nJa det var noget af en rod, den havde lavet på 3-4 år, så det er en god idé at placere den det rigtige sted fra start. Bent er jo en lille mand, så det var ret godt klaret og bestemt ikke nemt. Ja jeg er heldig, at han kan endnu, men han klager sig lidt.\nSussi.Sussinghurst 4. maj 2016 kl. 23.22\nHvor er damestenen med parykken dog fin :-) :-)\nRos til din hårdt arbejdende mand.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 07.44\nJa det er en dygtig rhodo, der selv finder rundt om stenen.\nLinda Borg 5. maj 2016 kl. 06.43\nJeg må sige, at jeg er virkelig imponeret af Bent! Det virker nærmest som en uoverkommelig opgave at få den gunnera op ene mand - det er utrolig flot klaret, og det må du gerne hilse ham og sige. Ikke noget at sige til, at han trængte til et lille hvil på den indbydende bænk - det bliver dejligt for jer at nyde gunneraen derfra, for det er en fin plads, den har fået :) Bent burde jo nok have haft lidt større hjælpere ;) Altså Lemon Cloud og stenen stjæler jo nok rhodobilledet i dag - det er et af mine absolutte yndlingsmotiver i din have, men også williamsianum gør indtryk med sin fine, enkle blomst - det må være ren nydelse at opleve rhodoernes genkomst fra dag til dag :) Kan godt huske den underlige farve på pakken med Bleu Aimable, for hvis jeg husker ret, købte du den på Århus plantemarked og heldigvis er den jo langt smukkere i farven i virkeligheden. Jeg satte en del forrige år, men den skuffer mig i år, for det er kun få, der er kommet op - det kan være, du har mere held med den. Bladet er simpelthen så flot!\nEn rigtig dejlig solskinsdag til dig!\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 07.48\nJa jeg var også imponeret, det var nærmest uoverkommeligt, men han giver ikke op, jeg har hilst ham. Bent er lidt bekymret for, om den overlever flytningen, men lad os nu se. Ja Lemon Cloud er en meget dygtig rhodo, jeg håber den får lov at blomstre i al sin pragt i år. Ja jeg nyder at gå ud og kigge, hvad der er sket fra morgen til aften.\nDet er rigtigt, at jeg købte Bleu Amaible på plantemarkedet i Århus og kun fordi, den var så grim :) Ja lad os nu se, om den kommer igen.\nUnknown 5. maj 2016 kl. 07.31\nKære Lisbeth. Skønne blomster vitaminer, tak :-). Sikke et kæmpearbejde din Bent har været i ganga med den Gunnera, det kaldes vist naturfitness... Forleden dag var jeg til staldfitness, der var sygdom blandt personalet i stalden, så jeg hjalp til med køerne... Fantastisk med din rodo og stenen, jeg er helt solgt til den sammensætning. Jeg håber I får rigtig dejlige solskinsdage på Samsøe de næste dage :-) Mojn\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 07.50\nSelv tak :) ja det var virkelig et kæmpearbejde, men det har jeg vist beskrevet fint, kan jeg se af kommentarerne.\nJa der findes mange former for fitness :)\nJa det er flot med rhodoen, som kryber omkring stenen.\nMon ikke vi alle får dejlige solskinsdage, det har foreløbig været en fantastisk uge, og nu er der et par fridage, hvor alle kan nyde det.\nUlla J. 5. maj 2016 kl. 08.45\nDu behøver vist ikke sende Bent i motionscenter. Sikke et knokkelarbejde, men nogle gange er det jo nødvendigt. Den er ikke sådan til at kigge uden om, når den først folder sine store blade ud.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 10.21\nNej det er absolut ikke nødvendigt, det var hårdt arbejde ja, nej den er groet enormt, siden vi købte den for 3 år siden.\nKarsten F 5. maj 2016 kl. 09.05\nDet var noget af et arbejde, godt at få det klaret før planten vokser til og det iøvrigt bliver for varmt:)\nSikken sommeren eller bsanker på hos dig, det ser så frodigt og grønt ud.\nHer er birkren netop slået ud - det skete i nat.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 10.22\nDet har du helt ret i, det havde slet ikke været sjovt, når det bliver varmere.\nJa der er rigtig sommeragtigt her. Skønt med birken hos dig, det ser så dejligt ud i den første tid.\nFrk. Anemone 5. maj 2016 kl. 09.39\nSikke hårde tider - nu har I da fortjent at slappe af med nogle lidt lettere haveopgaver i dag - nyd nu solskinnet :)\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 10.23\nJa nu skal der slappes lidt af, hvis vi kan nå det, inden næste opgave :)\nMen nyder solen, det gør vi.\nMaribel 5. maj 2016 kl. 09.42\nDet var ingen liten flytt, tur att du har en man med kraft i armarna. Mycket som blommar hos dig. Stenen är fin med sitt hårsvall, och en mycket vacker Fritillaria. Ibland blir man överraskad då tulpanerna har en helt annan färg än förpackningen, men den blev fin ändå.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 10.24\nNej det var noget af en opgave, han kom på der, utroligt at han kunne. Ja der er meget, der blomstrer her nu. Jeg er nu glad for, at tulipanen ikke har den farve, som pakningen viser :)\nLandbohaven 5. maj 2016 kl. 10.23\nSom altid fine billeder fra din smukke have.\nHvor er du heldig med, at Bent kan ordne de tunge ting for dig.\nHer skinner solen og himlen er blå.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 10.26\nDu kan tro, jeg værdsætter det også, jeg har lavet lagkage til ham i dag :)\nJa det er en skøn dag.\nhorta 5. maj 2016 kl. 11.09\nGodt gået til Bent, håber gunneraen kan lide sit nye hjem. Ku være sjovt at have sådan en dinosaur, men så skulle der vist nedlægges flere bede i denne lille have. Stenen med Rhododendron- håret er fantastisk! god have- dag! Nu vil jeg ud og grave køkkenhave\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 13.12\nTak skal du have, ja det håber vi også, Bent er lidt betænkelig for om den klarer det. Ja den kræver virkelig meget plads.\nmarie 5. maj 2016 kl. 12.41\nI dag får Bent vel fri, så han kan nyde det fine vejr med en cykeltur, eller hvad han nu kan finde på:-) Efterhånden tror jeg, det er svært at identificere trilliumplanterne, fordi de formerer sig på kryds og tværs.\nHøneballehaven 5. maj 2016 kl. 13.13\nBent har travlt med at slå græs, så han senere kan komme på tur :) så ingen fridag til ham, det styrer han nu selv. Jeg har set nogle flotte trillium på facebook i rhododendrongrupper, det var derfor, jeg skrev sådan.


Vi har mistet Ragna Tang - men legenden vil altid leve - PDF\nDownload "Vi har mistet Ragna Tang - men legenden vil altid leve"\n1 Vi har mistet Ragna Tang - men legenden vil altid leve Den 5. juni 1915 blev der i Højslev ved Skive født en lille pige, der fik navnet Ragna Marie. Samme dag blev Danmarks Riges Grundlov nyrevideret, og dermed fik også kvinderne stemmeret i Danmark, og det var godt, for den lille Ragna blev en dame, der virkelig lod sin stemme høre. Det var under Første Verdenskrig, og vi er så langt tilbage i tiden, at der i Danmark kun fandtes biler, og i København havde man en hestetrukken sporvogn, der hed Hønen. Ragnas far var degn og fik tilbudt en bedre lønnet stilling i Sønderjylland, hvor familien Kiilerich flyttede til. Da Ragna var seks år, mistede hun sin far. Moren med sine børn købte med hjælp fra bedstefaren et husmandssted i Rindum. Den lille Ragna voksede sig stor og smuk og udviste en energi, der resulterede i, at hun i 1934 blev uddannet gymnastikleder på Ollerup Gymnastikhøjskole. Det var et stort held for vores egn, at moren havde slået sig ned i Rindum, for efter Ollerup vendte Ragna tilbage, og straks startede hun et gymnastikhold for kvinder i Ølstrup. Hertil kom Ragna med Ringkjøbing-Nørre Omme Jernbane, Numse Grisen som den kaldtes i folkemunde, banen var åbnet 14. nov. 1911, og Ragna stod af på Lervang Station tæt ved Lervanggaard. Hendes lederstil var en fornyelse i gymnastikken, hun indlagde sange med tekster som fx: Vandet risler hen over stenene, hvor en gymnastisk bevægelse hen over gulvet symboliserede teksten. Efterfølgende blev Ragna fra 1936 leder af fire gymnastikhold i Damernes Idrætsklub i Ringkjøbing. Sangene, hun indlagde i gymnastikken, udviklede sig ret hurtigt til, at hun også fik interesse for folkedans, og fik efterhånden flettet enkelte danse ind i gymnastiktimerne. Den 31. juli 1937 blev Ragna gift med Hans Tang (8/ /7 2008). Ragna har i 80-års alderen fortalt, med glans i øjnene som var hun stadig 22, hvordan hun havde ekviperet sig med en ny blå frakke og ditto hat, og i det nyerhvervede tøj promenerede i Ringkjøbings gader med det formål, at Hans skulle få øje på hende, for han var no sån en flot mand. Ragna stillede sig op og kiggede på de udstillede varer i butiksvinduet, men det var slet ikke varerne, hun kiggede på, men derimod på vinduets spejlbillede, hvor hun holdt øje med Hans på det modsatte fortov. Resultatet kender vi, Hans blev erobret, og vi, der kender Ragna, er ikke spor overrasket over, at hun også her fik sin vilje. Vi er også ret overbevist om, at det blev til begges lykke. Om investeringen i den blå frakke havde været nødvendigt, kan godt betvivles, for med den vilje og energi Ragna gennem årene har udstrålet, ville hun med lethed kunne have erobret selv den russiske zar. I stadig stigende grad blev det folkedansen, der optog Ragna mest, og hvilken ildsjæl havde vi ikke fået til vores egn. Da Ragna i 1960-erne startede dans i Herning, var det ikke uden kritik fra visse religiøse kredse i samfundet, kredse der mente, at hun ledte de unge mennesker ud i det rene fordærv, tænk de danser. Det var i pessimisternes øjne umoralsk, at unge kvinder og mænd kom hinanden så nær. Ragna afviste kategorisk kritikken ved at hævde, at det var bedre for de unge at mødes i åbenhed på dansegulvet end i skjul på høloftet. Det er muligt at pessimisterne og optimisterne tager lige meget fejl, men vi optimister har det i hvert fald sjovere. Ragna Tang\n2 Den 8. sept blev Ringkjøbingegnens Folkedansere stiftet. Primus motor i den aktive forening var Ragna. Det er en af Danmarks største folkedanserforeninger med over 200 aktive medlemmer. Ragnas indsats i foreningen er ubeskrivelig, uden hendes inspiration, udstråling og energi havde foreningen bestemt ikke været, hvad den er i dag. Når man som ny kom til folkedans, kunne det være fristende at sidde på bænken og lure de dygtige dansere kunsten af, men nej, straks var Ragna over en, og man blev medevons en aktiv del af fællesskabet, uanset om benene ville det eller ej. Og fællesskab var netop et af hendes kendetegn. Ingen, bestemt ingen fik lov at være bænkevarmer. Det fortælles også, at Ragna med øremærkede aktiviteter har mangen et bryllup på sin samvittighed. Så også på den facon har hun bidraget til berigelse af vort jordiske ophold. Om det at stå udenfor fællesskabet skriver Ragna i - Mine Barndoms- og Ungdomserindringer. Derfor følte jeg også altid med de, som stod udenfor. Jeg ved, hvordan det kan føles. Man bliver sær af det indeni. Det kan ikke siges bedre. Men ikke kun dansen interesserede Ragna, hendes næstekærlighed rakte videre. På det menneskelige plan var hun uhyre social, hun havde en fantastisk evne til at vise sin deltagende opmærksomhed og forståelse overfor den enkelte, der måtte have et personligt problem. Det var folkedansen, der blev hendes liv, med aktiviteter der rakte langt ud over foreningen i Ringkjøbing. Her tænkes ikke mindst på de succesfyldte kammeratskabsaftener i Herning Kongrescenter. Kreativ var Ragna også, der er udgivet en bog med 30 danse, som hun har kreeret i samarbejde med sin veninde Mie Dalgaard fra Stadil, der har komponeret musikken. Mie Dalgaards musik, som vi holder så meget af, er indspillet på cd. Og rundt om i hele landet holdes der flere kurser udelukkende med netop Ragnas danse, der er populære som aldrig før. Her har Ragna, for tid og evighed, sat sit og vor egns fingeraftryk i danske folkedanse. Og som Ragna selv har sagt, så fejer folkedans al søllehie og æ spindelvæv fra æ hjærn. Tit har vi på øveaftener oplevet Ragnas humor med små slagfærdige bemærkninger, som fx en aften hvor hun ville hive fløjten op af lommen, den hun brugte for at kalde os til orden: A æ kyv a et, men den fløjt a høj i mi lom, det var altså en læbepomade. Disse små pudsigheder har vi alle nydt, og latteren bruste over hele salen. Hver eneste aften vi er til folkedans, danser vi stadig indtil flere af Ragnas danse, og vi slutter altid af med den aftensang, Ragna selv har forfattet. Nu vil vi slutte denne gang med hånd i hånd og fælles sang. Med glæde ser vi atter hen til sammenværd og fest igen. Med gode ønsker for enhver forlader vi nu stedet her; derfor vi siger med vor sang: farvel og tak for denne gang.\n3 Gennem mange år har Ragna nærmest været at betragte som en offentlig person, et folkeeje som vi alle kendte, og følte vi havde en vis andel i. Og hvad nåede Ragna ikke? Vi bliver helt forpustet ved tanken om hendes virke gennem 66 år som aktiv leder. Dette kan heller ikke siges uden at nævne Hans, der fik øje på den underskønne i den blå frakke. En enestående offervilje og godmodighed har Hans udøvet. På sin stille og rolige facon har han altid stået klar til at bære Ragnas ransel og fulgt hende i tykt og tyndt. Uden Hans havde Ragna næppe kunnet klare den aktivitet, hun har udvist. Ofte var alle ugens aftner besat, så meget hjemmeliv har der bestemt ikke været plads til. Man kan godt undres over, at der overhovedet blev tid til at få børn. Men fem børn fik Ragna og Hans, og hvem passede børnene? For de var vel også små engang. Desværre havde Ragna og Hans den store sorg at miste en datter. Efter en enestående karriere nåede Ragna søndag 9. feb til vejs ende, de sidste uger kunne hun godt være skånet for. Fredag den 14. feb. blev hun bisat fra Ny Sogn Kirke. En meget stor flok fulgte med på hendes sidste rejse. Først sang vi Ingemanns: Nu titte til hinanden de favre blomster små, gennem blanke øjne kunne vi titte Hans og familien, vennerne og de mange, mange der gennem årene har nydt samværet med Ragna, lederkollegaer, musikere og dansere alle følte vi savnet af en mistet ven. Så sang vi Brorsons: Op al den ting, som Gud har gjort, hvorefter præsten holdt sin tale. Et resume over Ragnas aktive liv der havde en vid horisont, og bestemt ikke var uden humor. Herefter sang vi Grundtvigs: Den signede dag med fryd vi ser og til slut Ingemanns: Dejlig er Jorden! Prægtig er Guds Himmel! Til slut fortalte Thor Lykke Jensen træk fra Ragnas liv. Han fremhævede hendes mission, nemlig at folk skulle leve sundt og have det godt med hinanden. Han takkede på familiens vegne de mange, der var mødt op og andre, der på anden vis havde ydet en hjælp ikke mindst i den sidste svære tid. Sluttelig indbød han alle til en mindesammenkomst i forsamlingshuset. Familien bar kisten ud til rustvognen over det tusindtallige blomstertæppe, der på sin stille, smukke måde sagde et sidste farvel. En meget stor flok mødtes til mindesammenkomsten. Rundt ved bordene udveksledes minder fra de utallige oplevelser, man havde haft med Ragna. Hun var der, og hun var der alligevel ikke. Under kaffen gik fem nuværende og forhenværende spillemænd på scenen, og så spillede de Mie Dalgaards dejlige glade melodier. Til et af numrene sprang Ragnas barnebarn, Line op på scenen og viste sit store sangtalent ved at synge teksten til en af de kendte melodier. Et flot indslag. Der blev udtalt mindeord af Aage Petersen, Herning, med hvem Ragna havde haft et mangeårigt samarbejde til kammeratskabsaftnerne i Herning Kongrescenter. Formanden for Ringkjøbingegnens Folkedansere Mads Rahbek, Lem fremhævede Ragnas mange fortræffelige evner og den uvurderlige indsats, hun havde gjort for foreningen. Indimellem blev der sunget flere sange. Det blev en mindesammenkomst, hvor livets lyse sider stod i front. Helt i Ragnas ånd. Et langt og rigt liv er til ende, men - legenden vil altid leve. På vegne af Ringkjøbingegnens Folkedansere Frede Lauritsen\n4 I 2013 godkendte Teknik og miljøudvalget, at pladsen ved det tidligere forsamlingshus i Kloster får navnet Ragna Tangs Plads, når stedet bebygges. Tidligere udgivelser: 1980 Andorra 1987 Arnold - novelle 1990 Thailand på godt og ondt 1991 Sydamerika Chile - Brasilien 1992 "Jambo" Kenya - du forunderlige land 1993 Barnløshed - adoption 1994 En lille bid af tilskudssamfundet: "Jeg løfter røret" 1994 Mine Tidsbilleder. Kronologiske leksika. Ajourføres løbende 1994 Leksikassen. Ord jeg er ramlet i uden til fulde at forstå. Ajourføres løbende 1994 Søren Aabye Kierkegaard - hvordan var han egentlig? (Revideret ) 1995 De Slesvigske Krige 1995 Østeuropa i forandring 1995 Colombia - smuk og mangfoldig 1996 Hærvejens historie - i cykelhøjde 1996 Øretæver i tilværelsen 1996 Æseløre - litteraturanmeldelser. Ajourføres løbende 1997 En dag i Budapest & Ungarn - i efterårsdragt 1997 Lolland-Falster & Møn - i cykelhøjde 1997 Ego - det bevidste jeg 1997 En lille stump af det mægtige Kina 1998 Storebælt - i cykelhøjde 1999 Skt. Petersborg - paladsernes by bygget på sumpen 1999 Sjælland Stevns - Masnedø - Asnæs - i cykelhøjde 1999 Et eventyr om julenissens morgensvømmetur 2000 Madeira - en blomstrende ø 2000 Rom - Den evige Stad 2001 En lille stump af Himalaya - verdens tag 2001 Samos - en ferieø for alle 2001 Samsø - i cykelhøjde 2002 Limfjorden Ø - i cykelhøjde 2002 Vest Stadil Fjord i cykelhøjde 2002 Wien - musikkens by 2002 Mozart - hvordan var han egentlig? 2002 Egypten Nilens gave 2003 Steen Steensen Blicher - hvordan var han egentlig? (Revideret 2010) 2003 Vietnam Østens smukke, venlige land i forandring 2003 Limfjorden V - i cykelhøjde 2003 Ragna Tang - en legende 2004 Grænselandet i cykelhøjde 2005 H.C. Andersen - hvordan var han egentlig? 2005 Mexicos - Store Riger\n5 2005 Sjælland N i cykelhøjde 2005 Paris byernes by 2006 IKA MARKED - gennem 27 år 2006 Skal vi hejse Dannebrog, eller skal vi brænde det? 2006 Hven i cykelhøjde 2006 Sydfyn og Det Fynske Øhav - i cykelhøjde 2006 Bulgarien et smukt og alsidigt land 2006 Sydafrika en regnbuenation 2007 Kaj Munk - hvordan var han egentlig? (Revideret 2012) 2007 Vendsyssel - i cykelhøjde 2007 N.F.S. Grundtvig - hvordan var han egentlig? 2007 Cornwall den sydvestlige del af England 2008 Læsø Kattegats Perle i cykelhøjde 2008 Ti Radioforedrag - fra The Big Bang til år Ti Radioforedrag - fra år 1380 til år Chile det lange land i ly af Andesbjergene Peru inkaernes land 2009 Lissabon en smuk og alsidig by 2010 Bornholm i cykelhøjde 2010 Canada - på tværs. Fra Newfoundland til Vancouver 2010 Julemærkets historie 2011 Hvidsten - gruppen 2011 Mariager Fjord og omegn - i cykelhøjde 2011 Tyrkiet - med fødderne i to kontinenter 2011 En lille julemus på spil 2012 Fregatten Jylland 2012 Kreta - Grækenlands største ø 2012 Ringkjøbing Fjord og omegn - i cykelhøjde 2013 Ringkjøbing By - i gåhøjde 2013 Ecuador og Galapagos - riget på ækvator Frede Lauritsen - Herningvej 7B Ringkjøbing Tf: Mail: Hjemmeside:


Her er straffen for tyrkisk dominansvold: Klatrevæg, poolbord og god mad – Frihedens Stemme\nEMNER:anklagerApplebadeværelsebasketballbanebestikcigarettercomputerdaglig lederdominansvolddødstruslerFacebookfitnesscenterfodboldbanehalsgrebhærværkImacinstitutionklatrevægKoglenKristen EgeKristen Flethøj EgelederMehmet Ali YücelbaşMehmet YücelbasMichael HøjerMidtjyllandofferoptællingpædagogpædagogerpoolbordRegion MidtjyllandSdr. OmmeslagsmykkedesignsparkstereoanlægtræhåndværkTrine WaltherTyrkietudsigtudslusningungdomssanktionvideovidnetruslerVold\nI går faldt der dom i den såkaldte ‘kys min fod’-sag fra Sønderborg. Nu kan sløret løftes for, hvilken slags straf, der reelt bliver givet i den meget omtalte voldssag.\nTyrkiske Mehmet Ali Yücelbaş er dømt for grov dominansvold mod en 14-årig dansk dreng. Halsgreb, spark og dødstrusler hagler nedover offeret, der til sidst tvinges til at kysse tyrkerens fødder.\nI retten erkendte Mehmet Yücelbaş, at han ville ‘nedgøre’ sit offer.\nDommen lyder på 16 måneders ‘ungdomssanktion’. En ungdomssanktion er et forløb med en pædagogisk indsats.\nI Mehmet Ali Yücelbaş’ tilfælde betyder det en dagligdag med klatrevæg, god mad, fladskærms-tv, basketball, cigaretter, smykkedesign og omsorg fra en stor gruppe pædagoger.\nUdover den uhyggelige dominansvold blev Mehmet Ali Yücelbaş også dømt for knivtrusler, hærværk og voldsomme vidnetrusler.\nAnklageren i voldssagen – Kristen Flethøj Ege – oplyser, at Mehmet Ali Yücelbaş skal være under konstant opsyn de næste fire måneder på en sikret institution. Derefter vil han blive overflyttet til et åbent opholdssted. Til sidst i forløbet følger en ‘udslusningsfase’, hvor den tyrkiske gerningsmand kan flytte hjem.\nEfter tirsdagens dom blev 16-årige Mehmet Ali Yücelbaş kørt direkte til den sikrede institution ‘Koglen’, der ligger ved Sdr. Omme i Midtjylland. Et pædagogisk behandlingssted, der minder om alt andet end et fængsel.\n‘Straf’ er ikke det første ord man tænker på, når man ser beskrivelserne af Mehmet Ali Yücelbaş’ hjem de næste måneder.\nInstitutionen ‘Koglen’ bliver drevet af Region Midtjylland og består af to lukkede afdelinger. Her kan der bo op til fem unge på hver afdeling. I dagtimerne er der konstant tre pædagoger på den enkelte afdeling. De støtter og hjælper de unge kriminelle.\nHvert år anbringes omkring 60 unge fra hele landet på opholdsstedet ‘Koglen’. Det er typisk unge fra ‘visse etniske grupper’ og kriminelle fra ‘belastede boligområder’. Unge helt ned til 12 år, der har begået vold eller røveri, kan bo på institutionen.\nDe kriminelle unge får deres eget veludstyrede værelse med blandt andet stereoanlæg, udsigt til marker med græssende køer – samt selvfølgelig deres eget rummelige badeværelse.\nDer er ikke fængselsbetjente ansat på institutionen. Derimod er der pædagoger, der skal skabe tillid og relationer til de unge kriminelle, så de kan føle sig trygge.\n“For mig handler det om, at man er en troværdig voksen,” fortæller Trine Walther, der er pædagog på ‘Koglen’.\nDen pædagogiske ledelse på institutionen, hvor Mehmet Ali Yücelbaş skal opholde sig de næste måneder, er god til at underspille volden, der bliver begået af de unge forbrydere:\n“Typisk er det ikke kynisk og kalkuleret vold. Vi har ikke lejemordere,” forklarer Michael Højer, der er daglig leder på ‘Koglen’.\nBortforklaringerne er mange, og de kommer fra de pædagoger, der typisk stemmer på venstrefløjen, når der er folketings- og kommunalvalg i Danmark. Og som i mange tilfælde lever fedt af at håndtere de unge kriminelle.\nEt ophold på den sikrede institution i Midtjylland byder på mange spændende oplevelser for gerningspersonerne. I de kommende måneder får voldsmanden Mehmet Ali Yücelbaş mange muligheder for en indholdsrig og udfordrende hverdag.\nInstitutionen har sin egen indendørs sportshal med basketbane samt en veludstyret klatrevæg. Der findes også både indendørs og udendørs fitnessfaciliteter på højeste niveau, hvis de unge voldspersoner vil træne musklerne.\nDe kriminelle unge kan nyde de velekviperede køkkenfaciliteter, og de ‘får også noget godt at spise’, forklarer Søren, der er en af pædagogerne på det sikrede bosted.\nDet skal bemærkes, at pædagogerne tæller bestikket op to gange om dagen, fordi pædagogerne frygter, at utilpassede beboere på institutionen vil bruge knive eller gafler som angrebsvåben mod pædagoger eller andre beboere.\nNår de unge kriminelle skal slappe af, kan det gøres med satellitkanaler på det store fladskærms-tv i det hyggelige opholdsrum, der er udstyret med bløde lædersofaer. Der er også et billard- og poolbord til rådighed, så de unge kan muntre sig med hinanden.\nDer forefindes yderligere et aflåst skab, der er udstyret med cigaretter. Herfra udleverer pædagogerne tobaksprodukter til de rygetrængende forbrydere. De unge kan derefter nyde en smøg i den friske luft.\nPå den pædagogiske institution forefindes også et imponerende bibliotek samt separate udendørs fodbold- og basketbaner. De kan benyttes, når de unge voldsforbrydere og røvere skal have pulsen op.\nDer er desuden mulighed for at dygtiggøre sig i institutionens veludstyrede værkstedslokaler. Her kan ungdomsforbryderne blandt andet fordybe sig i smykkedesign og træhåndværk.\nInstitutionen har også egne skolefaciliteter, hvor lærere skræddersyer et personligt forløb til den unge beboer.\nHver elev har sin egen computer fra luksusbrandet Apple – en såkaldt Imac. Prisen for en Apple ‘Imac’ begynder ved 10.000 kroner, men kan snildt løbe op i over 20.000 kroner per computer. Klasselokalet på ‘Koglen’ rummer mindst 10 Apple-computere af mærket ‘Imac’.\nEr sted i Sønderjylland sidder en 14-årig dansk dreng og hans familie. De har oplevet den værste og mest ydmygende vold, man kan forestille sig.\nMehmet Ali Yücelbaş har fornedret sit offer og derefter spredt en mobiloptagelse på Facebook, hvor tyrkeren kalder sit danske offer for en ‘luder’.\nAndre personer er blevet truet på livet, fordi de skulle vidne mod Mehmet Ali Yücelbaş. Atter andre er blevet påført hærværksskader for tusindvis af kroner.\nAlle ofrene ser nu, hvad, der sker, når en tyrkisk voldsmand udøver dominansvold og grov kriminalitet i Danmark.\nHvis alt går efter planen, bliver den dømte voldsmand Mehmet Ali Yücelbaş lukket ud af den sikrede institution før jul.\nMon Christiansborg-politikerne mener, at det er fair, hvis en voldsmand, der har overfaldet deres familiemedlemmer, blev belønnet med poolbord, klatrevæg og smykkedesign?\nAlt tyder på, at ofrene er glemt i denne sag.\nPolitikerne burde skamme sig!\n6 Kommentarer på "Her er straffen for tyrkisk dominansvold: Klatrevæg, poolbord og god mad"\nBrian O | 19. august 2020 ved 10:26 | Log ind for at svare\nHvad med om Frihedens Stemme tog på sommerudflugt til Christiansborg, og stillede dette passende spørgsmål videre til alle de skyldige?\nakuma o korosu te | 19. august 2020 ved 10:35 | Log ind for at svare\ndet er et hotelopforhold, ville godt ha lavet “blodørnen” på ham i stedet.\nCharles | 19. august 2020 ved 13:15 | Log ind for at svare\nKoglen består af to sikrede afdelinger. De to sikrede afdelinger, Granhuset og Lærkehuset, tæt ved Sdr. Omme har hver plads til fem unge. Unge, der anbringes på Koglen, er nogle af de allermest udsatte unge i Danmark.\nHold kæft hvor har google ondt af disse møjdyr.\nEn demo på eller uden for Chr. Borg ville være eminent.\nCharles | 19. august 2020 ved 13:28 | Log ind for at svare\nEt TVmv nyhed fra Koglen\n16-årig i livsfare under overfald: Reddet af ulovlig alarm\nEt overfald på den sikrede institution Koglen den 17. august blev hurtigt standset takket være en døralarm, der ikke er lovlig.\nOmrådeleder for de sikrede døgninstitutioner Grenen og Koglen i Region Midtjylland. erkender, at de bruger ulovlige alarmer.\n21. aug 2017, kl. 13:29\nEt lille bip fik straks personalet på den døgnsikrede institution Koglen ved Stakroge til at reagere. Lyden advarede nemlig om, at en 17-årig dreng havde forladt sit værelse.\nOg da et andet bip afslører, at døren til en 16-årig drengs værelse kort efter bliver åbnet, får personalet travlt.\n– Da vi når derned meget hurtigt, er de i et vildt slagsmål med knæspark i hovedet og kvælningsforsøg, siger områdeleder for de sikrede døgninstitutioner Grenen og Koglen i Region Midtjylland.\nHer kan Mehmet Ali Yücelbaş rigtig udfolde sig: Pædagogerne kunne meget nemt blive kulturberiget.\nLirekassemænd og voldtægtsofre som resultat.\nCharles | 19. august 2020 ved 13:37 | Log ind for at svare\nKoglen ligge nermere ved Sdr.Felding end Sdr Omme.\nTimlundvej 44B, Sandet, 7270 Stakroge\nFon 78 47 88 00 hvis der skulle have interesse. ! med et besøg til Mehmet Ali Yücelbaş.\nMargrethe | 19. august 2020 ved 15:55 | Log ind for at svare\nNæste gang slår han ihjel. Hvor længe mon vores modreaktion på sharianazisternes hærgen her i Pædagokland, blot er at sende endnu flere penge ned i den bundløse antigrationindustris lommer? Når selv den “nedslidte” Arne i kæret ikke er i stand til at fatte, at de penge, der bliver stadig færre af, på grund af disse snyltere, ikke også kan række til hans pension. DF er ganske vist ingenting værd. Men at kalde dem “valget mellem pest og kolera…”:


Triathlon | Guldborgsund Triathlonklub\nTriatlon består af tre discipliner: Svømning, cykling og løb. Man starter med at svømme, så cykler man, og til sidst løber man. Der findes forskellige distancer for triatlon, der strækker sig fra sprinterdistancen: 750 meter svømning, 20 kilometer cykling og 5 kilometer løb til en tredobbelt ironman, så der er noget for enhver smag.\nDet kræver sit at træne sig op, så man er stærk til både at løbe, cykle og svømme. Det er tre meget forskellige discipliner, og der skal derfor en meget alsidig træning til, når man dyrker triatlon. Optræningen af éns fysik afhænger naturligvis af, hvilken distance og på hvilket niveau, man vil dyrke triatlon.\nPå den en side er der sprinterdistancen, der kan klares af mange (måske ikke i verdensrekord tid, men man kan da gennemføre den). På den anden side er der den tredobbelte ironman, der kræver en fantastisk fysik. Det handler slet og ret om, hvem du er, og hvor langt du er villig til at gå. Set i dette perspektiv, må triatlonsporten, og i særdeleshed ironman-distancen, betragtes som en ekstremsport eller en grænsesøgende sport.


Vordingborggades dramatiske historie: Englænderne skød mod København herfra i 1807, og modstandsmand blev skudt af dansk politi i 1942 | ugeavisen.dk\nVordingborggades dramatiske historie: Englænderne skød mod København herfra i 1807, og modstandsmand blev skudt af dansk politi i 1942\nVordingborggade har en dramatisk historie under flere navne gennem 200 år.\nEnglænderne skød mod København herfra i 1807, og modstandsmand blev skudt af dansk politi i 1942. Vordingborggade gemmer på en lang og dramatisk historie,\n09 okt. 2020 kl. 20:00\n, Text: og Peter Saxov, Østerbro Lokalhistoriske Forening og Arkiv\nIndtil 1949 hed Vordingborggade Øresundsgade, men da navnet gav uheldige forvekslingsmuligheder med Øresundsvej på Amager, måtte det gamle navn vige.\nGaden var anlagt i 1850’erne på en parcel af Slagtervænget som forbindelsesvej til Ny Kalkbrænderi fra Østerbrogade, den fik sit navn, Øresundsvej, i 1858 af sukkerrafinør H. C. Drewsen.\nØresundsvej/Vordingborggade ligger på det gamle areal kaldet ”Slagtervangen”. På hele stykket fra Nøjsomhedsvej og helt op til Svanemøllen lå frem til 1850’erne kun Slagtervangen. Det var Københavns Kommune, der lejede arealet ud til byens slagterlaug, der her lod kvæg og grise fede op her, før de blev slagtet.\nDa briterne bombarderede København i 1807 stod én af deres støttepunkter netop her, omkring det nuværende kryds mellem Vordingborggade og Løgstørgade. Herfra beskød de København.\nDer opstod hurtigt en tæt bebyggelse på sydsiden af gaden, præget af småindustri og villaer, der først er forsvundet i 1970’erne. Den nordlige side af gaden blev derimod først meget sent bebygget.\nDer opstod hurtigt en tæt bebyggelse på sydsiden af gaden, præget af småindustri og villaer, der først er forsvundet i 1970’erne.\nVed Halskovgade lå tidligere ”P. Rønning & Gjerløff”s fabrik for blæk og kontorartikler, og på den anden side af Randersgade lå vaskemaskinefabrikken ”Georg E. Mathiasen”, der helt til 1970’ernes begyndelse havde bevaret sin direktørvilla i nr. 10 med bydelens største rødbøg i forhaven. Begge steder er de gamle bygninger afløst af boligbebyggelse.\nDræbt måske ved en fejl\nI Vordingborggade nr. 19 dræbtes Christian Michael ”Mik” Rottbøll, der som repræsentant for England skulle støtte den spirende modstandsbevægelse i Danmark.\nUnder en razzia blev Rottbøll – muligvis ved en misforståelse af en indgået underhåndsaftale – dræbt af det danske politi med 12 skud på klos hold. Det skete 26. september 1942.\nHjørneejendommen Vordingborggade 15 blev opført i 1917 af Jesper Tvede som Teknisk Skole, men benyttedes fra 1939 til 1954 som vandrerhjem. Omkring 1945 anvendtes bygningerne dog som internat for østpreussiske flygtninge. Nu bruges huset som personaleskole for Københavns Kommunes Social- og Sundhedsforvaltning.\nStort set beboelse\nI 1950’erne lå der en del småhandlende, blandt andet i nummer 3 lå ”Østerbros Fodpleje” samt frugtforretningen ”Øresund”, i nr. 25 ”Østerbros Vuggestue”, i nr. 35 en cigarhandler, i nr. 37 en instrumentmager, i nr. 93 en isenkræmmer, i nr. 2 et mejeri, i nr. 4 en cykelhandler, i nr. 20 restaurationen ”Øresundskroen”, i nr. 30 "Wichmann's bageri", i nr. 36 frugthandlen ”Grønærten”, i nr. 76 en frugthandel, i nr. 82 en skomager og i nr. 98 en skibsproviant. Georg E. Mathiasens fabrik, en maskin- og vaskemaskinefabrik, lå i Vordingborggade 12, men er siden revet ned. Fabrikken er kendt for at have produceret den første danske påhængsmotor, GEM, i 1905.\nDen blev bygget i 3000 eksemplarer. Med bagsiden ud til Vordingborggade, ligger den gamle sporvognsremise, som i dag er Østerbrohuset, hvor man bl.a. kan spille badminton, basketball, og den fungerer også som medborgerhus med faciliteter i form af lokaleudlejning og café. Der er i dag stort set kun beboelse på Vordingborggade.\nPå hjørnet Løgstørgade og Vordingborggade ses et stavkirkeagtigt tårn af træ på toppen. I de to ender mod henholdsvis Østerbrogade og Kalkbrænderihavnsgade ligger der nogle få mindre huse, men ellers er det altovervejende høje beboelsesejendomme.


Danmarks energieffektivitet er dobbelt så høj som verdens\nEt mål for graden af et lands energieffektivitet, er energiforbruget ved at producere en økonomisk enhed, dvs. BNP pr. enhed energiforbrug. Figuren herunder viser udviklingen i BNP/energienhed for Danmark og verden i perioden 1990 til 2015. For både Danmark og verden har der været en stigende tendens, hvilket betyder, at BNP er vokset mere end energiforbruget i den pågældende periode – på trods af at det globale energiforbrug har været stigende de sidste tre årtier.\nDet er værd at bemærke, at Danmarks økonomiske energieffektivitet over hele perioden er væsentlig højere end verdens, og er i 2014 dobbelt så høj – hhv. 15,7 og 7,9 for Danmark og verden. Med andre ord formår Danmark at generere dobbelt så meget BNP pr. enhed energi i forhold til verden som helhed. Danmarks evne til at omsætte energi til økonomisk output er således stærkere, hvorfor vi er mere energieffektive relativt til verden.\nDen stigende energieffektivitet i verden hænger sammen med større produktivitet og med et mindre materielt indhold i produktionen – f.eks. flere tjenesteydelser.


Afstivning vs. svingningsdæmpere - JSK Vibrations\nAfstivning vs. svingningsdæmpere\njuni 15, 2019 ~ jonassyders\nNår en konstruktion skal overholde de gældende vibrationskrav kan dette eksempelvis håndteres ved at afstive konstruktionen eller installere svingningsdæmpere. Det kan eksempelvis være relevant for gangbroer, trapper, tribuner eller dækkonstruktioner til fitness centre.\nFordelen ved afstivning er en forholdsvis lille arbejdsindsats i designfasen, idet der ofte blot ændres en parameter (oftest profilhøjden) i en finite element model og man med det samme kan se effekten på egenfrekvenser.\nUlempen er omkostninger, som i langt de fleste situationer overgår udgifterne til svingningsdæmpere. Ulempen ved svingningsdæmpere er at der skal være plads til dem og at det afhængig af konstruktionstypen kan være nødvendigt at ændre på æstetikken af en konstruktion, hvor pladsforholdene er trange. For eksempelvis gangbroer, trapper og tribuner, bør man af hensyn til bygherres pengepung lave en business case for den afstivet konstruktion og sammenligne med en mindre stiv konstruktion med svingningsdæmpere.\nLæs mere om en sag fra svingningsdæmpere til en tribune HER.\nFoto (af Tom Jersø): Kobber helix trappe med svingningsdæmpere i Experimentarium.\nStålkonstruktion af CSK Stålindustri A/S.\n‹ PreviousHvilke frekvenser føles mest generende?\nNext ›Altan vibrationer


I spørger, jeg svarer: Om at være mor til et barn, der er helt sit eget – BLOGSBJERG\nI spørger, jeg svarer: Om at være mor til et barn, der er helt sit eget\nPosted on 26. september 2018 15. oktober 2018\nFor en uges tid siden fik jeg et spørgsmål i kommentarfeltet, der lød sådan her:\n“Altså hvis man stadig kan foreslå indlæg, så ville jeg elske noget om forældreskab til de særlige, som jeg også har en af. Altså om det at være forældre til et barn, der er lidt mere særligt eller bare ikke helt følger alle de der normalkurver. Jeg synes, at det har givet mange tanker og lange bekymringer om, hvordan, hvormeget og til hvem vi taler om vores særlige børn og om hvordan man skal forholde sig til den evige tvivl om, hvornår det er opdragelse og hvornår det er det særlige.”\nMed snart 8 år på bagen som Antons mor, kan jeg da i hvert fald byde ind med, hvordan min egen oplevelse har været, og hvad jeg har gjort mig af erfaringer.\nMåske giver det mening lige at starte med at ridse op, hvor Anton adskiller sig lidt fra det brede flertal.\nHan har alle dage haft et sanseapparat, der bare ikke ligner det, de fleste andre børn har. Han bliver voldsomt stresset af høje lyde, og bliver han forskrækket eller bange, er hans første reaktion at holde sig for ørerne. Derudover driller sproget, han har altid haft problemer med at falde i søvn/sove, og så svæver han lidt over vandene i forhold til verden omkring sig. Ikke, at han ikke er til stede eller opmærksom, men den nysgerrighed, de fleste andre børn udviser ift. at forstå, hvordan verden er skruet sammen, har han aldrig haft. Han trives i sit eget selskab; leger gerne med andre børn, og er faktisk ret populær, men det er typisk dem, der opsøger ham.\nNår man stiller det op på den måde, kommer man hurtigt til at danne sig et billede af en lille, alvorlig rainman, hvilket næsten er så langt fra sandheden, man kan komme. Der er fuld fart på, han er helt utrolig livsglad og snakkesaglig, og han har ingen udfordringer ift. at begå sig. Han minder på mange måder om en hybrid mellem Sten (& Stoffer) og Peter Pedal.\nDet, jeg efterhånden har lært er, at han bedst kan være i situationer, hvor det er ham selv, der sætter rammerne, hvilket jeg formoder er årsagen til, at han gerne lukker andre ind i sin leg, men sjældent opsøger deres. Hvis folk vil kramme ham, kan han blive 16 meter lang, så der kun er en lillefingernegl tilbage på det sted i luften, de krammer, mens han med største selvfølgelighed tager mine veninder i hånden, når de kommer herhjem, og han skal fortælle dem noget, han synes er vigtigt.\nJeg har altid selv opfattet Antons anderledeshed som et udtryk for, at nogle af de udfordinger, han er blevet tildelt, både de præmature og dem, der bare bliver uddelt tilfældigt, bliver forstærkede, fordi de falder sammen med træk i hans personlighed. Hvis jeg må bruge et meget uelegant billede på, hvad jeg mener, så forestil dig, at personligheden er en rulle småkagedej, hvori der er udstukket stjerner og måner i et vilkårligt mønster. De udfordinger, du får med fra fødslen, er en anden rulle dej, der også er udstukket kager i. Når du lægger de to lag ovenpå hinanden vil du få dybere huller der, hvor der tilfældigvis er udstukket kager i både det øverste og det nederste lag dej, end der, hvor det ene af lagene stadig er intakt.\nHan har altid skilt sig ud, men aldrig gjort sig bemærket. I børnehaven var han utrolig god til selv at finde strategier til at undgå de situationer, der stressede ham, og han har aldrig været frustreret over sit manglende sprog. Det, jeg alle dage har hørt fra de mennesker, der har været omkring ham i fagligt regi er, at han er dreng, der er utrolig nem at holde af, og der er ingen tvivl om, at det har været med til at lette hans vej igennem verden. Han er simpelthen et barn, man får lyst hjælpe, og det er jeg inderligt taknemmelig for, for det betyder, at der er nogle bump på vejen, han har fået så meget hjælp til at komme over, at han knap har bemærket, at de har været der.\nIgennem tiden har vi mødt mange diagnosesultne fagpersoner, som har været utrolig ivrige efter at putte ham ned i kasser. Problemet med Anton er bare, at så snart du tror, du ved, hvor du har ham, river han tæppet væk under dig. Et godt eksempel var, da han som 4-årig havde været til talepædagog, og var blevet testet i, om han kendte navnene på farverne.\n“Og jeg ved faktisk ikke helt, hvad jeg skal gøre, for han svarede sådan set rigtig nok. Han svarede bare på engelsk.”\nJeg er ret bevidst om, at kærlighed gør blind, og at virkeligheden ikke er stationær. Fordi noget ikke er nu, betyder det ikke, at det ikke kan blive. Med diagnoser kommer penge og tilbud, som kan gøre livet lettere for dit barn, og hvilke forældre ønsker ikke det for det bedste de har? Men når det er sagt, så er jeg Antons first and last line of defense, og det er min inderlige overbevisning, at en personlighed ikke skal sygeliggøres, udelukkende fordi den er anderledes end flertallets. Derfor er jeg altid åben for at høre, hvad diverse pædagoger og lærere har at sige, men jeg går dem på klingen, og jeg er grundig. Jeg har nemlig også læst alle bøgerne, og hvor de er eksperter på ‘børn’ er jeg ekspert på Anton. Jeg kan have nætter, hvor jeg pludselig bliver bange og i tvivl om alt, hvad jeg ved, men når solen står op, er jeg landet igen, og ved, at jeg kan stole på mine instinkter. Hele hans børnehavetid stod jeg fast på, at han ikke skulle testes for alt muligt og umuligt, fordi jeg simpelthen syntes, at grundlaget de præsenterede mig for var for tyndt. Til sidst hev de en ressourcepædagog ind – som viste sig at være fuldstændig enig med mig, og det er en af de største gaver, jeg har fået i mit liv. At have et menneske, der stod i den faglige verden, som så Anton præcis som jeg gjorde, som jeg kunne sparre med, og som 100% bakkede op om, hvad jeg sagde, når jeg sad overfor både 3, 5, 7 og 9 fagfolk, der alle sammen havde tal, der skulle passe, og kommunale retningslinjer, der skulle følges. Det var en KÆMPE hjælp. Hun var så vigtig, og vi holder forfærdelig meget af hende.\nSelvom det grænser til at være udansk, så vil jeg gerne supplere med, at en af pædagogerne i børnehaven faktisk ringede til mig, da han nærmede sig sin afslutning dernede og sagde, at de havde evalueret på børnene, og derfor havde snakket om Anton.\n“Egentlig har jeg bare lyst til at sige til dig, at du skal vide, at vi snakkede om, at det, du så, og det, du stod fast på, faktisk viste sig at være det rigtige.”\nUdredningen hos børnepsyk, der er obligatorisk, hvis man skal tages i betragtning til en plads i tale-høre klassen, viste en klog lille fyr, som ikke fejlede noget.\nOg selvom det tog 7 måneder og 10 millioner møder og en mailkorrespondance med en advokat at få ham skoleudsat, så er han i dag fagligt lige præcis, hvor han skal være, hvilket for mig bekræfter, at min vurdering holdt stik.\nMoralen i ovenstående er, at jeg tror, at man med den her type af børn skal turde stole på sine instinkter, og sparre med mennesker, hvis faglighed man har respekt for, fordi disse børn falder uden for alle kasser og systemer, og derfor kan være utrolig svære for fagfolk at hjælpe kvalificeret.\n(Og så skal man samle på de sejre, der viser, at man havde ret, så man har lidt at klamre sig til, når troen på egne evner vakler.)\nHvis jeg skal prøve at sige lidt om, hvornår det er svært at have et barn, der er helt sit eget, så er det faktisk ofte i mødet med andre. For hvor det ikke fylder noget, når vi bare er herhjemme, eller er sammen med familien, så bliver anderledesheden jo af gode grunde mest tydelig, når den placeres ved siden af det mere almindelige. Her synes jeg, det kan være svært at give Anton det, han har brug for, uden samtidig at komme til at gøre ham så anderledes, at det næsten kommer til at modarbejde ham, og jeg forstår 100% hvad der menes i spørgsmålet med “hvordan, hvor meget og til hvem vi taler om vores særlige børn”. Skole osv. er en no-brainer, men når jeg f.eks. skal til vagtlæge, og ved, at Anton 50% af gangene går i blind panik over, at skulle undersøges – skal jeg så starte med en tale, der gør ham til et glasbarn, eller satse på, at det er en af de gode gange? For hvis det er, ligner jeg jo Fru Munchausen By Proxy, der gerne vil tale skrøbelighed frem, hvor ingen er. Eller når han starter til taekwondo. Starter man så lige med at prikke alle trænere på ryggen, så man sender ham ind i et nyt forløb, hvor det slet ikke er sikkert, at hans udfordringer kommer til udtryk, med the scarlet letter om halsen, eller lader jeg dem tro, at han ikke gider høre efter, fordi han ikke gør, som de beder ham om (fordi han ikke forstår det)? Hvornår er det en hjælp og hvornår bliver det et åg, jeg lægger på ham og giver ham med, ved at italesætte det? Det har jeg stadig ikke fundet balancen i.\nJeg synes også, at det kan være rigtig svært ift. andre forældre; primært når vi er i sammenhænge, hvor der er flere bekendte end venner. Og her må jeg med skam melde, at det også handler om, at jeg synes, det er svært at være i, at folk går hjem og tror, at det er fordi jeg ikke ved bedre, at han får længere iPad-snor, end børn bør gives, eller at det handler om, at jeg er eftergivende og ikke vil tage kampen, at der er så mange madvarer, han ikke spiser. Jeg gider simpelthen ikke være hende, der lige highjacker en fødselsdag og tvangsindlægger sagesløse mennesker til en forelæsning om, at nogle børn med lidt hidsige sanseapparater finder ro og tryghed i at se de samme små film igen og igen, særligt når der er mange (nye) mennesker, og at de faktisk ikke er kræsne, men bare bliver stressede af for mange nye teksturer i munden, fordi det for dem er en overbelastning af sanseapparatet. Men jeg har lyst. Og jeg har meget lyst, når forældre til 12-på-dusinet-børn gengælder tjenesten ved at fortælle om, hvordan de med deres mageløse forældreevner har sørget for, at deres børn sover/spiser/kan sidde stille på stolen ved bordet til aaaaaahle er færdige med at spise, og “du kan bare sende ham hjem til mig, haha”. Jeg får lyst til at spørge, om ikke de bare kan glæde sig over, at de genetisk set ikke fik Æselkort med til Uno-bordet, i stedet for at være røvhuller overfor dem, der gjorde. De gange, hvor jeg helt kort har prøvet at forklare, hvorfor han somme tider reagerer meget stærk på noget, eller at han bliver hyper, når han bliver træt osv. oplever jeg ofte at blive fejet af med “det gør alle børn jo” – og det er jo ikke forkert. Men efter jeg har fået Frida, kan jeg se, hvad jeg altid har fornemmet, nemlig at det bare ikke er lige så ofte, lige så intenst, eller på lige så mange områder.\nNår jeg vælger at lade være med at forklare yderligere, handler det om, at jeg ikke kan være i min krop, hvis jeg skal sidde og tale hans udfordringer så meget op, at det ikke bliver ham, men dem, man ser.\nFor gør man det, går man glip af virkelig, virkelig meget\nPrevious Post M2018, uge 38\nNext Post M2018, uge 39\n64 Replies to “I spørger, jeg svarer: Om at være mor til et barn, der er helt sit eget”\nB\t 5. oktober 201808:25\t Svar\nDet er så lykkeligt når ting passer sammen, som du og dine børn tydeligvis gør.\nJeg sidder selv med to ekstremt for tidligt fødte drengebasser på 1,5 år. Der er indtil videre intet at mærke på dem og vi glemmer tit for tidligt de var på dem. Helt bevidst og det virker for os – vi vil ingenlunde ‘læse noget’ frem i dem, som bare er dem og deres personlighed. Omvendt kan jeg nogle gange blive nervøs for at overse noget, som vi kunne støtte bedre i end vi gør – fordi vi måske insisterer på, at der ikke er noget galt med dem, hvis det giver mening.\nJeg vil høre, om du mon kan anbefale en bog eller to, som du har fundet klog i forbindelse med din støtte af Anton i systemet.\nLinda\t 5. oktober 201819:21\t Svar\nJeg forstår 100%, hvad du mener. Problemet er også, at det er utrolig svært at lede efter noget, man faktisk ikke ønsker at finde.\nDet bedste råd, jeg kan give, er at lytte til, hvad de fagpersoner, der er omkring jeres børn, siger. Det kan være væsentligt sværere end det lyder, for så længe de er helt små, har sundhedsplejerskerne travlt med at fortælle, at man ikke skal sammenligne børn, og at alle børn udvikler sig forskelligt – hvilket jo også er fuldstændig rigtigt. Men min erfaring er, at det personale, man møder, når de bliver større, ofte har ret, hvis de peger på, at der “er noget”. (Der, hvor jeg somme tider står af, er når de begynder at gætte på, hvad dette “noget” kan være. Her synes jeg, at man skal være meget påpasselig med ikke bare ukritisk at acceptere alt). Efter jeg har fået Frida, kan jeg f.eks. sagtens se, at de pædagoger, der tidligt kommenterede på hans manglende sprog, jo har en virkelig god base at sammenligne med. Så den slags observationer synes jeg, at man skal lytte til.\nJeg begyndte først at læse op på tingene, da Anton var omkring 3, og jeg læste i øst og vest. Artikler, bøger, diverse fora på internettet. Om præmatur-udfordringer, om børns udvikling, om særligt sensitive og om diagnoser. Jeg havde meget glæde af hans ressourcepædagog, som ofte sendte videre til mig, hvis de i fagligt regi læste noget, hun mente kunne interessere mig.\nSå egentlig tror jeg, at jeg, hvis jeg var dig/jer, ville fortsætte, som I gør nu, med at antage, at alt er, som det skal være. Skulle I på et tidspunkt selv begynde at undre jer over noget, så brug dem, der er omkring børnene til at sparre med, og høre, om det kun er jer, der ser det. Og så tag den derfra. Jeg tror, helt ærligt, ikke, at man kan “forebygge” med de her ting. Giver det mening?\nAnita\t 3. oktober 201808:48\t Svar\nDine tanker omkring hvor, hvornår og hvor meget man siger til andre, fik mig til at tænke på min vendinde.\nHun var på vej ud af spiseforstyrrelse og psykiske problemer, og kommunen hjalp hende med at finde flexjobs og skånejobs og give hende støtte, men hun kunne ikke rigtigt få det til at fungere.\nEn dag tog hun et spring og søgte selv et job uden hjælp fra kommunen. Hun fik det og det var en helt ny verden.\nFørhen havde alle på arbejdspladsen på forhånd sat et klistermærke i panden af hende og så hende som “hende den psykisk ustabile fra kommunen” og så aldrig andet end det, når de så på hende. De lærte aldrig at kende resten af hende og alt det andet hun også var, og de så hende aldrig som en ligeværdig. På det nye arbejde var hun bare “hende den nye” og blev taget imod.\nSå jeg er glad for at høre, du gør dig tanker om, at andre ikke kun skal se hans udfordringer, men hele ham.\nJeg er sikker på, du gør det pisse godt som mor.\nLinda\t 3. oktober 201819:36\t Svar\nDet er virkelig en svær balancegang, for egentlig er det jo også beskæmmende, at de forsøg på at tage hånd om problemet, man sætter i værk, ender med at modarbejde den, der skulle have gavn af dem.\n-men hvor var det godt, at din veninde selv kunne mærke, at det var det, hun havde brug for<3\nLouise\t 30. september 201820:32\t Svar\nKære Linda. Det var mig, der forespurgte noget om forældreskab til de særlige. Og hvor er jeg taknemmelig for, at jeg gjorde det. Tak! Både til dig og de mange, der har skrevet kommentarer, der vækker til eftertanke og som jeg har slugt hver og en af. Kæmpe high five for det!\nLinda\t 30. september 201820:39\t Svar\nDu er så inderligt velkommen <3\nJ\t 29. september 201820:40\t Svar\nJeg har også et af de særlige børn. Hun er også lidt særlig af udseende, men ikke så meget at det er helt åbenlyst at hun er særlig (ingen diagnoser, bare gener og noget……særligt…..). Derfor bliver vi også ofte nødt til at diskutere hvem og hvor meget vi skal inddrage andre i at hun på nogle områder er lidt særlig. Vi inddrager mest hende når hun er stødt på omverdens spejl, og hun selv undrer sig over bemærkninger som ,særligt voksne, får slynget ud på en uheldig måde. Mit moderhjerte ville ønske at jeg kunne forhindre det, men jeg tror ikke at inddragelse af hende på forhånd altid er vejen. Nogle gange er den, men for nu går det mestendels ok med at “samle op” på situationerne med hende når hun har mødt det.\nJeg synes også, at det er helt vildt svært hvor meget vi skal forberede verden på hendes særlige sider, inden de måske træder tydeligt frem. For som du også skriver, så ved man ikke altid om det bryder ud i lys lue, eller om det hele bare spiller. Og jeg vil så gerne at de også bare ser hende. Til gengæld er det først for meget nyligt gået op for mig, hvorfor jeg er så pisse træt, eller snarere udmattet, efter lægebesøg, tandlægeaftaler, togture, sko-indkøb osv. (Listen er laaang). Det er fordi at succesen er tæt bundet op på at vi har gennemtænkt situationen, forberedt hende så godt vi kan, har tændt for nærværet på fuldt blus osv osv osv forud for begivenheden for at sikre at hun ikke oplever nederlag (nederlag forstået som en følelse af at være anderledes/forkert/utilstrækkelig. Hun må selvfølgelig godt opleve nederlag). Et eksempel kunne være en tur til tandplejen som hun er pissebange for. Og ja, i hendes alder (næsten 8) indebærer det “kun” en max ti minutters seance, optælling af tænder, tjek af om vi børster grundigt nok og så udvælgelse af en plastikting og så færdig. Som forælder til mit barn indebærer det, i stærkt forkortet udgave, følgende forberedelser:\nbestil en tid på dagen som passer i følgende kriterier; ikke først på dagen for så kan jeg ikke nå at “samle op” på hende bagefter hvis det hele flopper, ikke for sent for så er hun for udmattet.\nI hvor god tid før aftalen skal hun hentes, så jeg kan nå at forberede hende, igen, på det der skal ske, og så hun kan nå at få en snack, børste tænder igen (og tale om at nu bliver det en dag hvor tænderne børstes tre gange og ikke de sædvanlige to, cirka 20 gange før den lille ændring i en normal rutine er bundfældet, osv.\nEr der høje lyde i en tandplejeklinik som hun skal forberedes på, har vi brug for høreværnet?\nSkal vi ankomme i god tid eller være der lige på pletten= god tid til kram og nærvær eller undgå for meget tid til at blive ekstra nervøs i.\nKan vi lave noget bagefter (og findes der et offentligt toilet i nærheden uden de satans håndtørrere og som ikke er beklædt udelukkende med fliser så selv et lille toiletskyl lyder som et brøl fra Niagara) i nærheden.\nOg jeg kunne bare blive ved og ved og ved. Og jeg kunne også smile kunstigt når tandplejeren siger at det da gik rigtig godt og helt gnidningsfrit (med henvisning til at jeg havde ringet på forhånd og bedt om den sødeste, tålmodigste tandplejer de kunne mønstre). Hun skulle satme bare vide hvad der ligger af forberedelser forud for bare en lille begivenhed som den. OG DET ER FØRST GåET OP FOR MIG NU, at jeg er udmattet bagefter fordi det kræver sindssygt god forberedelse. Det er det hele værd når hun går ud derfra lettet og glad (og så gak at resten af dagen bruges på at placere den revulution der er sket i hendes liv, i hendes nervesystem med, for udefrakommende, ret bizarre handlinger.). Jeg har ikke et ønske om at gemme det væk, men alligevel beskytter jeg hende ved at tage hjem bagefter og tilbyde hende en mulighed for at gakke løs uden omverdenens smågrin og blikke.\nOg hendes lillebror; han klarede selv tandtjekket mens jeg krammede med søster fordi hun stod på rystende ben da hun kom ned fra stolen. Jeg tænker at han, ubevidst, også bidrager til at håndtere det særlige fordi han ikke kender andet. Det er simpelthen et vilkår når man er søskende til hende. Måske oplever du noget lignende med Frida? (Det er ikke altid idyllisk skal jeg hilse og sige for en sikkerheds skyld).\nHvor er Anton og Frida heldige at have dig, du virker simpelthen så klog, reflekteret og kærlig.\nLinda\t 30. september 201817:50\t Svar\nJeg kan næsten mærke på egen krop, hvor meget al den logistik slider. Ikke mindst fordi den for andre virker utrolig overdrevet, og det derfor er noget, som – i hvert fald for mig – er svært at snakke tilbundsgående om med mennesker, der slet ikke kender til de problemstillinger fra eget liv.\nJeg ved ikke, hvor gamle dine børn er, men min oplevelse er, at det langsomt, langsomt bliver bedre. At ting holder op med at være farlige, og kræve kategori 12 forberedelser, når de efterhånden er blevet kendte. Jeg fik f.eks. et forløb hos tandlægen til Anton, hvor vi kom hver anden måned i et helt år. Nu er vi “nede på” hver 4. måned. I starten var succeskriteriet bare at få ham i stolen. Vi trak vinderloddet ift. tandlæger, og hun bød faktisk også selv ind, f.eks. med at finde et par solbriller til ham i skuffen, da han skulle ligge i stolen, og spottet skulle på. Det har fungeret virkelig godt.\nMen selvfølgelig kan man ikke køre eksponeringsterapi på alting, for der er kun 24 timer i døgnet. Jeg prøver at inddrage Anton i alle de situationer, jeg kan, hvor Frida træder nogle af de stier, som Anton finder svære, fordi han så får lov at sidde stille og roligt og iagttage, og kan se, hvad der skal ske. Det synes jeg faktisk også har hjulpet. Også fordi han tager sin storebrorrolle meget alvorligt, og derfor ofte “følges med hende” på hendes udviklingstrin. Jeg tror, han føler, at han hjælper hende ved at vise hende, hvordan ting skal gøres (hvilket også er det jeg opfordrer til. Jeg aner ikke, hvad bøgerne siger om dét), hvilket giver ham en chance for at teste forskellige scenarier, uden at det faktisk er ham, der er hovedperson. Så. Jeg synes, at mange af tingene bliver bedre og nemmere. Udfordringen er jo så, at resten af verden ikke står stille imens, så på de dårlige dage i mit hjerte, føles det som om, han holder en kontant afstand til feltet, men stadig ligger et par kilometer bag dem – og jeg kunne sådan unde ham at få lov at følges med dem.\nOg til din sidste sætning: Tak!! Og spejl. Jeg tror, din datter valgte klogt, da hun pegede dig ud i mængden <3\nJanne\t 28. september 201821:29\t Svar\nKære Linda og alle her i kommentarfeltet\nJeg er udmærket klar over, at man ikke nødvendigvis bliver læst så langt nede. Og jeg har heller ikke selv læst alle kommentarer, men…\nMit særlige, højt begavede, sociale, charmerende, og ‘svigermors drøm’- barn har i en alder af 28 år selv opsøgt en diagnose. Han bebrejder mig ikke, at jeg nægtede en udredning den gang, men jeg kan desværre se, at han kunne have fået en langt bedre barndom og ungdom, hvis jeg ikke havde været så sikker på, at et ‘særligt barn’ ikke skal diagnosticeres. Jeg kæmper en ulige kamp med min skyldfølelse, mens min ‘lille dreng’ kæmper med bitterhed.\nLinda\t 28. september 201821:51\t Svar\nDet er jeg ked af at høre; det lyder smertefuldt for jer begge❤\nJeg tror ikke, at løsningen er at undgå diagnoser. Tværtimod tror jeg, at de kan være en kæmpehjælp, fordi de åbner nogle døre, og giver adgang til noget hjælp.\nFor mig er problemet når man prøver at få barnet til at passe til diagnosen, og ikke omvendt. Når der er lidt for mange ting i diagnosen, der ikke passer på den adfærd barnet udviser. For lige så svært det formentlig er at undvære en diagnose, man skulle have haft, lige så svært er det at leve med at have fået den forkerte hængt om halsen.\nJeg mener det, når jeg siger, at jeg har forholdt mig åben, de gange pædagoger er kommet til mig. Og jeg støttede fuldt og helt op om udredningen på børnepsyk. Men så længe oplægget er, at der bare skal testes lidt i øst og vest, uden mål og retning, fastholder jeg, at det er nej tak fra os. Om jeg træffer den rigtige beslutning må tiden vise❤\nDe bedste tanker til dig.\nJanne\t 2. oktober 201818:53\t Svar\nTak for fint og langt svar Linda. Jeg troede faktisk ikke, at min kommentar var kommet med, så jeg så ikke dit svar.\nTobias jurist bliver jurist lige om lidt, så det skal nok gå det hele.\nJeg ønsker dig alt godt med Anton og Frida og din ualmindeligt velskrevne blog.\nLinda\t 28. september 201819:07\t Svar\nHvor er det vildt med en lille “tvilling” i Italien! <3\nDu kender ham bedst, og undskyld, hvis I har fået 1 million gode råd, I ikke kan bruge, men ingen havde fortalt mig om det her, så nu skriver jeg det bare, og så kan du bruge det, hvis du kan:\nFor Anton var det en KÆMPE hjælp at få pauser i børnehaven, hvor han fik lov at gå for sig selv, og sidde og dimse med et eller andet i stilhed. Et spil, en bog eller en iPad. Og når jeg siger pauser, så mener jeg det meget konkret. En alarm på et ur med faste intervaller, og når det ringede, var der en voksen, der hjalp ham med at finde en lille oase.\nLigeledes kan jeg varmt anbefale at klippe ledningen af et par defekte høretelefoner, som kan bruges ved større arrangementer i børnehaven, eller hvis I f.eks. skal i biografen eller andre steder, hvor lydene er høje. Der er generelt stor accept af børns små pudsigheder (Frida havde f.eks. en periode, hvor hun ikke forlod hjemme uden sin prinsessekjole) og et barn med høretelefoner (man kan få mange seje med superhelte osv), er der ingen, der siger noget til. Det tager den værste lyd, og betød for Anton, at han havde overskud i hovedet til at blive længere tid i situationerne. Jeg prøvede med høreværn, men det var for mærkeligt for ham, fordi de tog AL lyd, og også skabte sådan lidt en fornemmelse af vakuum. Nogle børn som vores har også stor glæde af tryk og børstning i børnehaven, men jeg ved ikke, om det er noget, man bruger i italien også.\nHvis du på et tidspunkt kommer til at tænke over noget, du gerne vil høre, hvordan jeg har prøvet at løse, er du mere end velkommen til at skrive en mail<3\nA\t 30. september 201807:41\t Svar\nTusind tak for de gode råd, Linda! Jeg tager dem fluks til mig, og så vil jeg se, om vi ikke i samarbejde med børnehaven inkorporere dem 🙂 Og så kan det meget vel være, at jeg tager dig på ordet og smider dig en mail en gang. Igen tusind tak – og på en eller anden måde er det dejligt at vide, at vi er flere derude med børn, der bare er helt deres egne <3\nA\t 28. september 201818:29\t Svar\nDet er som at læse en beskrivelse af min lille dreng på 4 år! Det er helt vildt! “og så svæver han lidt over vandene i forhold til verden omkring sig. Ikke, at han ikke er til stede eller opmærksom, men den nysgerrighed, de fleste andre børn udviser ift. at forstå, hvordan verden er skruet sammen, har han aldrig haft.” er spot on på min dreng. Han har aldrig udvist særlig interesse i sine omgivelser, og han har sådant set altid bare haft det godt i sit eget selskab. Han har, ligesom Anton, sprogvanskeligheder (han er tosproget, så jeg har altid tænkt, at det var årsagen, men nu hvor jeg læser din beskrivelse af Anton, er jeg ikke helt sikker på, at det måske er den primære årsag.) Det samme med det engelske gør sig også gældende her – min dreng ynder at sige alle tal og farver på engelsk, selvom hans primære sprog er dansk og italiensk 🙂 Og lige som din dreng er min meget følsom overfor høje lyde – det kan være støvsugeren, råb eller larm generelt, som han bare ikke kan holde ud og reagerer voldsomt derpå til stor frustration for pædagogerne, som nok mere er vant til søde, rolige børn, der gør, hvad der bliver sagt.\nJeg tænker også meget over, hvordan det skal gå ham – især her i børnehaven i Italien, hvor pædagogerne nærmest hver dag spørger, om min drengs opførsel er blevet bedre. Min mand og jeg er dog helt på linje med hinanden om, at vores dreng bare ikke er som alle andre børn, men hvor giver det anledning til mange bekymringer om, hvordan han både bliver opfattet af andre (som et uopdragent barn) og om han kan klare fremtiden med skole osv.\nJeg ved heller ikke, om det er bedst at “advare” eks. lægen (som han også går i flint over at besøge), om at vores dreng har en særlig personlighed – altså at andre så ser vores dreng som et “problembarn”, før de endnu kender ham, eller om vi skal lade dem opleve det selv med “fare” for, at de opfatter vores dreng som uopdragent.\nJeg ville gerne skrive mere, men jeg er helt head over heels over, hvor godt du beskriver din dreng, jeres udfordringer, for jeg kan 100 % sætte mig ind i det. Anton er pokkerme heldig med en mor som dig!\nHeidi\t 28. september 201810:02\t Svar\nTusind tak for dit indlæg. Jeg har en dreng, som også er en af de særlige, på nogle andre måder end Anton. Han er lige startet i skole og hans anderledeshed er blevet tydelig både for os forældre – og også for ham selv. Jeg har mange af de samme tanker som dig om årene der ligger foran ham, og har haft skuldrene helt oppe ved ørerne siden skolestart. Det er dejligt at høre tankerne formuleret så klart som i dit indlæg.\nLinda\t 28. september 201819:00\t Svar\nSelv om det er angstprovokerende og man mister mange timers nattesøvn over det, så har jeg de sidste par dage alligevel tænkt, at det faktisk er helt utrolig opløftende, at så mange forældre så tidligt ved, at deres børn har brug for noget lidt andet end andre børn. Da jeg var barn, var der ingen, der var opmærksom på de her ting, og der må da helt sikkert have været børn dengang, der har haft det ligesådan. De fik lov at klare sig selv, og min oplevelse er, at det var take it or leave it. Vores børn har i hvert fald massiv støtte hjemmefra, og vedvarende opmærksomhed på, om der er steder, de har brug for en ekstra hånd i ryggen. Det MÅ alt andet lige gøre deres liv nemmere, end hvis de havde været børn, da jeg/vi var <3\nKatja\t 28. september 201808:34\t Svar\nJeg kender dig ikke, men jeg vil bare lige sige, at hvis jeg var barn, så ville jeg fandme gerne trække dig i mor-lotteriet.\nKæmpe respekt og thumbs up\nLinda\t 28. september 201818:57\t Svar\nJeg fik denne kommentar i min frokostpause i dag, og den gjorde mig simpelthen så glad – tak!\nSkn\t 28. september 201805:33\t Svar\nÅh Linda hvor er det et fint indlæg. Jeg ville ønske mine følelser omkring det var meget mere afklarede – som dine. Vi har også et barn med en smule sanseudfordringer men efter endelig at have fået lavet en sensorisk profil viste det sig at problematikken var anderledes end forventet. Børnehaven mente (og det gav mening med det vi så) at det var lyd og lys indtryk. Det var værst om vinteren hvor de var mere inde og tætte i børnehaven). Det viser sig at hun har mere brug for sansestimuli i forhold til kroppen..til at bevæge sig, mærke sin krop..og derfor reagerede på indelivet med uro. Det er rart vi kan hjælpe hende rigtigt nu men jeg tænker også vi måske har fejlet i at lære hende at håndtere nogle ting fordi vi har taget et forkert hensyn.\nSå der har noget af det måske noget med opdragelse at gøre også. Ikke at hun bare får lov at opføre sig som hun vil men vi har måske forsøgt at hjælpe hende på måder der i virkeligheden var bjørnetjenester.\nJeg oplever også at jeg sommetider ønsker hun var mere “almindelig”..fordi hendes kombination af selvstændighed og følsomhed ikke gør tingene let for hende. Og en lille smule også fordi jeg selv har det virkelig svært med at stå der i skolegården og alle mulige andre bare går stille og roligt ind og min datter bare IKKE gør. Det skammer jeg mig faktisk over. Jeg ville til en hver tid forsvare hende som en løvemor og jeg elsker hende højt. Hun er et skønt menneske.\nJeg er ikke på den måde bekymret for min datter hun er for det meste glad, hun er klog og hun er omsorgsfuld. Men når det hele lige er for meget så bliver hun også meget vred og meget ked af det og det oplever jeg at de andre bliver lidt forskrækket over. Jeg får som dig lidt ondt i maven ved tanken om de næste år…men ikke på den lange bane.\nOg så gør jeg jo også selv det med at tænke “måske skulle i opdrage anderledes” når jeg støder på det. Helt idiotisk men sandt…og jeg tror jo også det er derfor man får lyst til at råbe til alle der kommer forbi skolegården “hun er altså ikke dårlig opdraget hun synes bare det her er mega svært og har svært ved at rumme det”\nLinda\t 28. september 201818:55\t Svar\nDa jeg skrev indlægget, ville jeg faktisk gerne have været omkring et dilemma, som var oppe i Mads&Monopolet for år tilbage. Det var fra et forældrepar, der havde en dreng med autisme, som var i tvivl om, om det ville være en hjælp eller en stigmatisering at sætte et lille badge på hans overtøj, så folk udefra kunne vise ham de hensyn, han havde brug for, og så de kunne se, at der var en grund til, at en dreng, der umiddelbart så ud til at være alt for stor/gammel, sad i klapvogn. Ordene stak af med mig, så jeg syntes, det blev for langt, men jeg tænker simpelthen så tit tilbage på det dilemma, fordi jeg – netop som du beskriver – også reagerer, hvis jeg ser forældre, der kommer gående med meget store børn i klapvogn. Et nanosekund tænker jeg “Ej, come on!” – og så kommer jeg i tanke om dilemmaet, og bliver faktisk ret flov over min egen reaktion. Jeg tror, det hænger sammen med, at vores primalreaktion hænger sammen med det, vi opfatter som almindeligt, og derfor vil det altid være den, vi har først. Men forhåbentlig bliver vi klogere af at høre dilemmaer i radioen, læse artikler på nettet – eller af selv at få børn, der ikke helt ligner gennemsnittet, og så kommer vores tillærte reaktion lige umiddelbart efter. Jeg tror ikke, at det kan være så meget anderledes. Og egentlig ville jeg selv være ganske ok med, at folk havde den første reaktion ift. Anton og mig, hvis de havde den anden umiddelbart efter. Al begyndelse er svær, og vaner og gamle tankemønstre er svære at ændre, men jeg bliver glad i maven af at høre, at så mange faktisk øver sig og gerne vil gøre det anderledes <3\nLouise\t 27. september 201819:33\t Svar\nHold… nu…. kæft et godt indlæg! ❤ Du er simpelthen så imponerende stærk og velovervejet. Vi har selv en dreng på 3 med sansemotoriske forstyrrelser/modulationsbesvær efter en voldsom ankomst til verden og kan genkende mange af de ting du skriver. Især det med at blive fejet af med “det gør alle børn jo”, når man kan se at ens barn er mega-stresset pga alt for mange stimuli. Så bliver jeg sgu i tvivl om det virkelig bare er mig (os) der pylrer. Men det VED jeg at det ikke er. Det samme med tankerne om både at ville støtte sit barn, men ikke vil være med til at stigmatisere dem ved at forklare Gud og hver mand hvorfor de er som de er… Åh det er svært. Men tusind tak for et fantastisk indlæg, kan se at det har ramt andre end mig! TAK!\nLinda\t 27. september 201819:52\t Svar\nHvor er jeg glad for, at du kan lide det, og at du føler, det kan bruges til noget <3\nTina b\t 27. september 201818:52\t Svar\nJeg har også en af de særlige. Aldrig fået diagnose, hjælp eller noget – men brugt uendeligt energi på at hjælpe ham til at finde rundt i verden mellem alle vi andre.\nFast forward 24 år…. efter 9 års skolegang, udvekslingsstudent på den anden side af jorden i 7 mdr, student, ingeniørstuderende og mangler kun sit bachelorprojekt – færdigudlært om 4-5 måneder.\nStadig særlig men velfungerende, da han har lært at sætte hele sit liv i rammer og sætte ord på sine udfordringer.\nHan kom fra overhovedet ikke at kunne tåle ændringer i hverdagen, til at sige: Jeg er ikke er god til ændringer” og til nu, hvor han trækker vejret dybt og håndterer de ændringer der kommer.\nJeg er næsten parat til et sige jubi det lykkedes- det havde jeg ikke troet da han startede i skolen.\nOg så den svære. Det er meget svært at slippe ham helt og holde op med at bekymre mig – meget meget sværere end med hans helt “almindelige” storebror. Men jeg øver mig hver eneste dag.\nVirtuelt knus og pøj pøj med Anton – for de særlige er det så uendeligt vigtigt med gode voksne omkring sig og det tænker jeg, at Anton har.\nLinda\t 27. september 201819:51\t Svar\nFaktisk er jeg ikke så bekymret for Anton på den lange bane. Jeg er sikker på, at han finder en hylde, han trives på, og at han med sin fine, lyse sjæl kommer til at tiltrække gode mennesker. Men når jeg kigger på den kommende håndfuld år, kan jeg godt mærke, at det niver lidt i maven, fordi jeg så gerne vil være sikker på at hjælpe ham helskindet igennem.\nCecilie\t 27. september 201813:12\t Svar\nTak! Det her var en god reminder om, at man jo slet ikke aner hvad andre tumler med. Jeg har nok selv tænkt (måske endda også sagt) nogle af de sætninger du nævner, og jeg har jo slet ikke haft noget at have det i.\nOg dilemmaet ift om man introducerer sit barn med det han har i bagagen forstår jeg godt er vildt svært! Man risikerer jo også, at træneren/lægen/whatever kommer til at tage introduktionen med i det videre forløb og måske blive lidt for farvet – hvor oplevelsen havde været bedre, hvis introduktionen var udeblevet.. Puh, altså!\nAnne\t 27. september 201819:19\t Svar\nHvad Cecilie skriver ☝\nJeg er helt sikker på, at jeg faldet i og har sagt ting i forsøg på velmenende råd, der sikkert bare har været irriterende. Med tiden øver jeg mig i at holde min mund…\nOg hvor er du altså imponerende reflekteret, Linda. Jeg er ret sikker på, at jeg overfor mine børn er lidt mere nærsynet og ude af stand til at analysere så skarpt.\nLinda\t 27. september 201819:48\t Svar\nJeg ved, uden skyggen af tvivl, at jeg selv siger idiotiske ting, som rammer andre, der kæmper med noget, jeg ikke kender til. Det eneste, vi kan gøre, er jo at prøve at stoppe op og bemærke det, når man bliver præsenteret for et kig ind i de verdener, vi ikke ved noget om. Og det gør I jo lige præcis her, så jeg er bare glad for, at I tager så pænt imod det <3\nMacu\t 27. september 201813:02\t Svar\nTak tusind tak ❤\nLinda\t 27. september 201819:44\t Svar\ngravidgrahvad\t 27. september 201811:22\t Svar\nFantastisk indlæg. Du virker meget reflekteret omkring din egen tilgang til Anton og supersej til at stå fast på, at det, du oplever og gør, er det rigtige.\nVi har også en søn, der er særlig på nogle andre måder end din søn – og jeg kan virkelig ikke finde ud af, hvilket ben jeg skal stå på i forhold til ham (hvilket nok bare gør den stakkels dreng endnu mere forvirret). Jeg tror sådan set, at jeg “ser ham” rigtigt, men at finde den tilgang, der hjælper ham bedst føles som at løbe spidsrod mellem en række eksperter, meningsstærke familiemedlemmer og omverdenens forventninger til “rigtig opdragelse”.\nJeg er så træt, helt ind i sindet, og dit indlæg her var en lindrende balsam, der, om end det ikke fjerner problemet, dog giver et øjebliks pause og følelse af, at andre kender til de problemstillinger, man selv er ved at knække halsen på – og som finder strategier til at overleve. Så er der håb til endnu en dag. Tak <3\nDet ER også sejt. Og særligt i de perioder, der ligger før store skift, eller når man selv hele tiden er nødt til at være den, der har øjnene rettet 1 1/2 frem i tiden, fordi Systemet først forholder sig til de udfordringer, der kan være, 4 minutter inden de opstår. Det er opslidende – men min egen oplevelse er, at det faktisk bliver nemmere. Dels fordi man lander i sin rolle som mor til lige præcis dét her barn, og tør stå fast, fordi man gennem tiden er blevet bekræftet i, at det man ser, er det rigtige – men også fordi man lærer at have et kvart øje på det samlede forløb, så man ikke længere er prisgivet offentlige kalendre og rigide systemer.\nTak for din kommentar – jeg er virkelig oprigtig glad for, at du følte, du fik noget ud af at læse indlægget <3\nLine\t 27. september 201810:10\t Svar\nKæmpe dilemma om hvor meget og hvordan man skal italesætte udfordringer på barnets vegne. Hvornår er det en tjeneste og hvornår er det en spændetrøje.. Jeg ville ønske vi levede i en verden, hvor det generelt var muligt at italesætte barnets personlighed og dertilhørende anderledeshed uden at blive dømt. Personligt ville jeg kun have respekt for en ærlig introduktion for som mor kan jeg da i høj grad godt skrive under på, at børn kommer med forskellige blueprints, også selvom vi vist har fået unokort uddelt her.\nLinda\t 27. september 201819:39\t Svar\nJeg ville ønske, at der bare var lidt bedre plads i den verden, vi levede i, så rammerne for trivsel og succes ikke forudsatte en bestemt type personlighed<3\nLine Rønsholt\t 27. september 201810:01\t Svar\nKære Linda. Det er verdens smukkeste indlæg. Sidder med tårer i øjnene og gåsehud over lige dele begejstring for, hvor godt du skriver og over hvordan det næsten er en beskrivelse af mit eget barn.\nVi har en diagnose gemt væk i en helt taske fuld af “Frederikpapirer”, som ligger under sengen, som vi aldrig har brugt ( altså ikke sengen men papirerne) til noget fordi vi ikke har følt det nødvendigt, men som kan tages i brug, hvis det en dag skulle blive det.\nJeg vil ikke begynde, at forklare om Frederiks problematikker men blot sige, at de på nogle områder minder om din beskrivelse af Antons. Frederik er snart 10, og vi har mentalt holdt vejret siden han startede i skole som 6 årig. Tør dog næsten puste lidt ud, og så småt konstatere at skolen heldigvis passer meget bedre til ham, end børnehaven gjorde.\nFor 4 år siden fortalte jeg til ALLE, at han ikke så verden helt ligesom de fleste andre og at han godt kunne sige og gøre nogle lidt spøjse ting, men nu siger vi det ikke til nogen mere. Vi har bestemt at han er gammel nok til, at drage sine egne erfaringer af folks reaktioner på, hvis han gør eller siger noget som de ikke har forventet. Han er den gladeste, mest ubekymrede dreng, som ikke selv er klar over/ked af at han ikke fanger helheden eller den store mening i alting, men til gengæld har styr på alle detaljerne. Han har masser af fantastiske venner, klarer sig so far super fint fagligt og udvikler sig. Han bruger halvanden time på at falde i søvn hver eneste aften, hvor alle dagens indtryk skal hvirvles rundt og falde på plads. Mit spm og vores til tider store dilemma er, om man skal fortælle ham, at han på nogle områder ikke er som mange af de andre? Har du nogen sinde talt med Anton om det? Da Frederik havde et forløb på børnepsyk og da han havde forløb hos talepædagog og i sproggruppe snakkede vi med ham om det, men han var ikke gammel nok til at forstå det og vi har valgt siden da, ikke at fortælle ham noget, eftersom han ikke selv oplever nogle problemer med det at være som han er. Er bange for det er noget rodet, det jeg har skrevet men summa summarum er, at jeg gerne vil spørge hvor meget du inddrager Anton selv i det at være “et barn, som er helt sin egen”?\nDe kærligste hilsner, Line\nGitte\t 27. september 201812:29\t Svar\nTak fordi du deler. Jeg suger til mig af andres erfaringer. Dine kan jeg godt bruge.\nLinda\t 27. september 201819:37\t Svar\nSøde Line. Jeg er faktisk helt ked af, at vi ikke brugte hinanden mere, da vi var kolleger, for jeg ville virkelig gerne have vendt de her ting med dig over kaffe. Jeg tror, vi kunne have gjort hinanden klogere <3\nJeg synes, det er rigtig svært, det med, om man skal gøre dem selvbevidste omkring noget, de jo ikke kan gøre så meget ved. Vi havde for nyligt en periode, hvor Anton blev så begejstret over nogle videoer, han så på You Tube, at han begejstret gengav dem – men primært lydsporet. Hvilket – sagt med al kærlighed – fik ham til at virke en lille smule bims. Et eller andet sted er udfordringen jo, at finde det sted, hvor de får lov at være dem, de er, men hvor de samtidig ikke uforvarende arbejder sig væk fra fællesskabet uden at forstå, at det er det, de gør.\nJeg prøvede at snakke med Anton om, at det var svært for andre at forstå, hvorfor en video var sjov, når de kun fik gengivet lydsiden – hvilket han tydeligvis nærmest syntes var lidt synd for dem. Så jeg er godt nok også i tvivl om, hvordan man griber det an. Måske noget med, at man forsøger at tage udgangspunkt i nogle konkrete situationer, når de opstår? Fordi det er nemmere at snakke ud fra noget, de har i frisk erindring?\nHvis jeg træder et skridt tilbage fra det, tænker jeg, at det, der er vigtigst er at sørge for, at de altid har en blød pude at falde på, når de falder. Og det er os. Så derfor tror jeg måske, at vi skal være forsigtige med at være dem, der peger på det, de ikke mestrer? At det måske på den lange bane er vigtigere at have et bagland, der griber, end et, der i bedste mening henleder deres opmærksomhed på, hvor de skiller sig ud, og derfor måske planter et frø af frygt for at være dem, de er? Giver det mening?\nLine\t 27. september 201821:44\t Svar\nJa det giver rigtig meget mening. Det er svært ikke at komme med velmenende rettelser og næsten supplere Frederik, når han forsøger at fortælle en ven om et eller andet han har oplevet. Jeg står som oftest og tænker “du sku satme vist ha’ været der for at forstå det der…” Jeg bider selvfølgelig hellere tungen af mig selv, og kan jo også med tiden se, hvordan hans fantastiske venner på magisk vis, netop lærer ham at kende lige så godt som jeg gør-og det er vel egentlig lige præcist det, som er meningen.\nStine\t 27. september 201809:51\t Svar\nSikke et dejligt skriv. Jeg er fagperson, nærmere betegnet uddannelsesvejleder for unge med særlige behov, og jeg er sikker på at din tilgang til Anton hjælper ham rigtig langt i livet. Diagnoserytteri er ikke alene vejen frem, det er derimod en fuldstændig individuel tilgang til hver enkelt menneske. Det er svært i vores system, hvor tid og ressourcer er knappe, men lyspunkter som dig og din tilgang er guld værd. Spred budskabet!\nOg så lige en bemærkning fra mit eget liv. Min søn er født fire uger før tid, hvilket ikke er særlig meget, og måske har det slet ingen betydning i det store billede, men………han har det super svært med tøj og sko. Det skal være noget helt bestemt, og vi strækker os langt i forhold til at hjælpe og støtte ham i det han mærker, og de løsningsforslag han selv kommer med. For det er VIRKELIG svært for ham. Han har grædt så mange tårer, og vi har forsøgt alt muligt, herunder tvang og andre ting som vi ikke er stolte af, men lige fra han kunne tale, har han fortalt os at tøjet drillede. Han er nu 6 år og ret konstruktiv i sin tilgang til det. Fx så går han i shorts fra april til oktober, fordi bukserne primært driller ham om anklerne(Iknow, det er mærkeligt!!), og han går helst i arvegods/genbrug, fordi det er blødt og “vasket til”, så af og til ligner han et gadebarn, men han er glad og godt tilpas, og det er det vigtigste. Men hvis du vidste, hvad vi har fået af “velmenende” kommentarer. Her kommer et par skønne eksempler;\n“ja, det kender jeg godt, mine unger ville også altid have deres vilje med tøj”\n“Mine under har altså ikke fået lov selv at bestemme alting”\n“Han må da fryse helt vildt”\n“Hjemme hos os er det altså de voksne, der bestemmer påklædningen”\n“min datter ville også kun have lyserødt tøj på i en periode, så jeg kender det virkelig godt”\n…….und so weiter!\nJeg smiler bare(lidt stift) og siger; ja, han vokser nok fra det på et tidspunkt!! Og hvis ikke han gør, så har vi faktisk fundet nogle strategier der virker, vi blander bare ikke andre ind i det:-)\nLinda\t 27. september 201819:25\t Svar\nJeg kan næsten mærke de sætninger i mit eget system. Shit, hvor er det svært. For hvis man gerne vil have folk til at forstå, kommer man næsten til at fremstille sit barn som handikappet. Eller sig selv som en mor, der nærmest ønsker at gøre sit barn særligt. Sådan en slags wannabe-glutenallergiker. Det er umådelig træls.\nVibeke\t 27. september 201809:50\t Svar\nJeg bliver så rørt af dit indlæg at jeg sidder her på mit arbejde med tårer i øjnene..\nHvor skriver du fantastisk og klogt og jeg kan lære så meget af din tekst selvom mine børn er lidt mere unokort…\nJeg har vist skrevet det før, men I har virkelig ramt jackpot da I fik hinanden i jeres familie. Det er så kærligt og klogt skrevet om din fine skønne dreng! Alle børn fortjener at blive set som den de er 🙂\nLinda\t 27. september 201819:19\t Svar\nSikke da en dejlig kommentar, Vibeke! Tusind tak for den <3\nNanna\t 27. september 201809:30\t Svar\nWauw, blev helt rørt af dit indlæg… du er simpelthen den sejeste mor… og Anton er simpelthen den sejeste dreng. Hvor er det fantastisk I har hinanden, I er det perfekte Uno/Æsel spil 🙂\nTak for et meget spændende og meget indholdsrig indlæg 🙂\nDet er vi nemlig! Og det fine er, at i det spil, vinder vi begge to:)\nTak for din feed back. Den blev jeg rigtig glad for <3\nLine\t 27. september 201808:56\t Svar\nTak, Linda. Fra en anden mor til et andet særligt barn.\nLinda\t 27. september 201819:17\t Svar\nDet var på alle måder så lidt <3\nStine\t 27. september 201807:47\t Svar\nJeg småtuder lige over, hvor fantastisk en mor du er.\nJeg er blevet så gammel nu, at jeg småtuder over at du småtuder (HVEM SKÆRER LØG!?)\nL\t 27. september 201804:47\t Svar\nMin søn var også … særlig. Og pædagoger og kommunens psykolog pressede på for at få ham udredt . Jeg har dog altid vidst, at det særlige ikke var noget, der skulle diagnosticeres. At det var nogle helt specifikke vanskeligheder han havde, og at der var dem, han skulle hjælpes med. Jeg er så glad for at jeg stod fast. Jeg har i dag en voksen søn som på alle parametre har det godt: læser på sit drømmestudie, har sød kæreste og et hav, vitterlig, af skønne venner.\nLinda\t 27. september 201819:16\t Svar\nSå dejligt at høre. Alle historier, der ligner vores, som har en happy ending, ryger på min egen reminderliste, så jeg har dem til de mørke dage, der også somme tider rammer.\nKarina\t 26. september 201822:02\t Svar\nDu er stadig den sejeste person, jeg ikke kender og gud hvor er Anton heldig, at det var i din turban han blev appelsinen\nLinda\t 27. september 201819:14\t Svar\nDu får et virtuelt kram lige her for dén kommentar <3\nSK\t 26. september 201821:40\t Svar\nHvor er Anton heldig at han har fået dig til mor 😍\nLinda\t 27. september 201819:13\t Svar\nDet var vel nok sødt sagt! <3\nJohanne\t 26. september 201821:39\t Svar\nDu beskriver min søn – nærmest nøjagtigt. Eneste undtagelse er at han ikke har vanskeligheder med at tale.\nVi fik ham udredt tidligt, han er nummer to, og vi vidste, at noget er anderledes. Han har aspergers (jeg siger IKKE, at Anton har det). Han klarer sig godt i skolen, men han kan ikke overskue SFO’ens manglende struktur. Vi har kæmpet en lang og udmattende kamp mod systemet, for man kan ikke få støtte til SFO, kun til skolen. Og her var diagnosen guld værd, hvor sørgeligt det end er. Sidst i 0. klasse fik han støtte fra 14-15.30 i SFO’en, og vi har fået et helt nyt barn med overskud. Han går i 1. klasse nu, og alt er fryd og gammen.\nHan er dog skrevet på kommunens visitationsliste, så vi ikke skal kæmpe en lige så lang kamp, når hans behov ændrer sig – vi var igennem sundhedsplejen, en spiseergoterapeut, PPR, handicapafdelingen, en skolesocialrådgiver, AKT, og da jeg er en stædig jurist-satan endte vi til møde med skolechefen, der bevilgede den støtte, vi ville have, for som han sagde er det billigere at forebygge og billigere at støtte end at bevilge et særligt tilbud. Og han foreslog os visitationslisten, da vi kan være helt sikre på, at hans behov ændrer sig.\nDet vigtigste er at se sit barn, som du ser Anton, og gøre verden klar til at rumme. Vi har været åbne fra dag et i både børnehave og skole, og det har hjulpet både ham og os.\nJeg bliver så glad, når jeg hører om børn, der har fået hjælp, mens den stadig gør en forskel. Det er så vigtigt. Din søn er heldig, at han har en stædig jurist-satan på sit hold:) <3\nMay\t 26. september 201821:17\t Svar\nSå fint forklaret og formuleret <3\nLinda\t 27. september 201819:11\t Svar\nMange tak skal du have <3\nLone\t 26. september 201821:16\t Svar\nHvor er det et fint portræt af jer begge 💕 og lærerigt for os med unokortene…\nB\t 27. september 201809:24\t Svar\nJeg tænker helt det samme som Lone! Og sikke meget kærlighed, der lyser ud af indlægget <3\nHvor er jeg glad for, at det er sådan, I læser det. Og det gør mig oprigtigt glad at vide, at mennesker, der ikke har denne type udfordringer med deres børn, også får noget ud af at læse om det. Så tak, begge to, for jeres tilbagemeldinger <3 <3\nBirgitte\t 26. september 201821:12\t Svar\nDette indlæg beskriver præcist hvordan jeg har det. Jeg ved sgu heller ikke lige hvad jeg skal gøre, men jeg vil ihvertfald øve mig i at være ligeglad med dumme kommentarer. Øve mig virkelig meget.\nTak fordi du deler. Du er ikke alene og det er rart at vide jeg heller ikke er det.\nLinda\t 27. september 201819:09\t Svar\nMan kan godt komme til at føle sig alene med lige præcis den her type udfordring ude i verden, det genkender jeg meget. Fordi de fleste andre børn er børn, som børn er flest, eller også har noget konkret at pege på ift. diagnoser. “Mellembørnene” kan være svære at fastholde retten til ekstra plads til <3\nLouise\t 26. september 201821:05\t Svar\nMit barn er ikke som Anton. Eller som andre børn. Men hun er som Anton helt sin egen. Og du har nedfældet mine tusind tanker, grublerier, overvejelser, sorger og glæder på papir(agtigt). Og dine ord rør mig dybt og gør mig som mor til min datter stolt over, at jeg ser men ikke underkender ej heller overdriver alle hendes herligheder og særligheder. Så tak. Dette indlæg vil jeg vende tilbage til. Og jeg vil ganske givet også rette andres opmærksomhed herhen. For dine ord bliver man klog af – både med hovedet men også med hjertet.\nLinda\t 27. september 201819:08\t Svar\nTusind tak for dén feed back, Louise – jeg er glad for, at du kunne lide det <3


Skiløjper i Midtjylland 18. januar\nNaturstyrelsen Midtjylland har i denne uge forsøgt at køre langrendsløjper op i Gludsted Plantage og ved Gudenåens Kilder. Desværre er resultatet dårligt, hvorfor der ikke vil blive kørt flere løjper op på arealer, der forvaltes af Naturstyrelsen Midtjylland, før der er faldet en del mere sne.\nDen sne, der ligger, er meget let og luftig, hvorfor den presses sammen til næsten ingenting, når der bliver kørt med vores løjpelæggere. Derfor er der på græsarealer mange steder græs eller muldskud, der stikker op i sporet, mens spor på skovveje er generet af opstikkende sten samt grus lige under det tynde snelag.\nTil gengæld har der været skiløbere ude i flere af vores skove - også de ovenfornævnte - og har trådt nogle gode spor. En skiløber presser i sagens natur ikke sneen så hårdt som vores løjpelæggerslæder. Der er derfor alligevel gode muligheder for masser af vintermotion og naturoplevelser i de midtjyske statsskove denne weekend. Har du både et par gamle og et par nye ski, bør du dog vælge at bruge de gamle. God tur!


Boremaskine Akku x 2 20V Worx WX166.3 - Elværktøj - thansen.dk\nBoremaskine Akku x 2 20V Worx WX166.3\nKraftig boremaskine fra Worx med 2 batterier.\n1. gear for højt drejningsmoment\n2. gear for høj hastighed.\n10 mm enkelt ærme borepatron til enhåndsbetjening.\nVariabel hastighedskontrol med fremad og baglæns bit rotation.\nPowershare batteri er kompatibel med andre 20 V MAX WORX el- og haveværktøj\nBatteri: 2x 20V Max / 2,0 Ah Li-ion\nHastighed u. belastning: 0-400/0-1500 / min\nMax drejningsmoment: 40 Nm\nMax borekapacitet: Træ 30 mm Stål 10 mm\nMax borepatron kapacitiet: 10 mm


Når drømme bliver til virkelighed - Dortea Uggerhøj\nLange kridhvide sandstrande, svajende kokospalmer og azurblå hav fyldt med farverige fisk og delfiner. Tid til at nyde, slappe af og lade op.\nSelvforkælelse og selvkærlighed er vigtig når du gerne vil være noget for andre. Med meditation, oplevelser, afslapning og solens varme kan du lade din vinterkolde krop op.\nVi skal bo på Waterfront Zanzibar Beach Hotel, lige ned til stranden. Morgenmaden og aftensmaden skal vi nyde på restauranten ved siden af, det bliver 100% en relaxe uge.\nHver morgen starter vi dagen med meditation på stranden, og øvelserne “De fem tibetanere” som er 5 uhyre enkelte kraftfulde yogaøvelser, eller med Living Yolates øvelser mens solen står op over det azurblå hav.\nMeditation kombineret med fysiske øvelser hjælper dig med, at balancere hele din krop og alle dine celler på smukkeste vis så muligheden for en længerevarende virkning er størst.\nHvad er Living Yolates?\n“Living Yolates er en holistisk og dybdegående træningsform der kombinere yoga, pilates og dans til en organisk, styrkende, smidiggørende og selvkærlig oplevelse. Living Yolates er en helstøbt træningsform, der ønsker at bringe mere glæde og frihed ind i dit liv. Jeg bruger de fineste essentielle olier under træningen, til at understøtte øvelserne. Alle kan være med uanset niveau.” Sådan siger vores Living Yolates underviser Camilla Gilling.\nDu behøver ikke have nogen som helst erfaring med hverken meditation, “De fem tibetanere” eller Living Yolates, du bliver guidet igennem øvelserne, du skal bare have lyst til at give dig selv tiden til selvkærlighed.\nRetreatet bliver et kæmpe energiboost, og din vej ind til dit autentiske flow, som du også tappe ind i derhjemme, når du lige har brug for at lande i en travl hverdag.\nSidst på eftermiddagen mediterer vi sammen på stranden inden solnedgang, og gør os mentale klar til stille aftenhygge. Tiden der imellem handler om afslapning, tid til nærvær, en god bog, udflugter, eftertænksomhed, gåture langs stranden, hygge, solbadning, massage, snorkling, en sejltur, et kik i den danske højskole, en cykeltur, kitesurfing eller hvad du nu føler for.\nTrods de korte gåafstande mellem hotel og restaurant vil jeg ikke anbefale dette retreat til til kørestolsbrugere.\nDen daglige meditation vil lærer dig at være tilstede i nuet, så du får større indre ro, bedre dømmekraft og bliver bedre til at balancere et travlt liv og en krævende karriere.\nDer er så meget godt i vente.\nDu skal bl.a. nyde den kilometer lange smukke sandstrand.\nVi spiser morgenmad og aftensmad på øen bedste spisested i første række.\nDer er fri wifi på hotellet og i restauranten.\nGlæd dig til at lære, eller blive endnu bedre til at meditere og komme ind i dit flow.\nDen østafrikansk e ø ligger ud for Tanzania og er også kendt som ’The Spice Island’ med sine utallige krydderier som vanilje, muskatnød, nelliker, ingefær, kardemomme, citrongræs og kanel, og vores guide på udflugten fortæller levende om det hele.\nZanzibar rummer essensen af den farverige swahilikultur, der byder på oplevelser der giver fornemmelsen af at være opdagelsesrejsende i et eksotisk paradis.\nZanzibar bærer på ufattelig meget historie og en barsk fortid fra slavetiden, sultaner, en mangfoldig befolkning og har en fascinerende og inspirerende kultur, hvor alle hjælper alle – alle deler med alle og alle er perfekte som de ser ud. “Hakuna Mantata”.\nDen 9. til 18. nov. rejste min mand og jeg til Zanzibar for at få de sidste aftaler på plads, og vi er blevet forelskede i Zanzibar, og forstår godt hvorfor det er en ø man kommer tilbage til igen og igen.