✂ »Det er gamle Admiral Reck, som jeg skylder det, « fortalte han, »min Faders bedste Ven og min ganske briljante Støtte. Hør altid paa Sladder, min Dreng, sagde han til mig, baade af overordnede og underordnede. Opad til viser det Ærbødighed, 6 nedad til Forekommenhed. De fine Folk finder dig interessant, om du saa aldrig mæler et Muk, og simple Folk siger, du er en herlig Mand, der vil høre paa deres Sludder. For jeg skal sige dig, at alle Folk vil sladre, enten de er i Rangen eller de kører med Natvognen. Og det er jo da meget grinagtigt at høre paa. — Men saa maa du paa den anden Side ogsaa gøre dig til Regel, at du aldrig løber med Sladder. For det er en Gave for sig selv. De, der har den rigtigt, bringer det allervidest; men de sladrer ogsaa kun, naar de vil sladre, og saa kalder jeg det ikke Sladder. Det, du skal vare dig for, er at lade Munden løbe, for det ender altid med, at du faar det læsset af paa de gale Steder. Hold Munden i! Saa bliver du diskret, og der er ingen, som véd, hvor meget du véd. Du skal have det med Sladder ligesom med en Røffel i Tjenesten: tag imod den uden at kny, men tal for Guds Skyld aldrig om den til nogen.«\n✂ Paa denne Lærdom er Kommandøren 7 naaet vidt og hans Hustru med ham. Den lille, nydelige, sindrigt konserverede, godt klædte Frue tier kun, hvad der bliver hende betroet, videre og videre. Hun bare undviger et Spørgsmaal eller gør Indvending mod en Paastand, eller hendes Tonefald kommer til at røbe, hendes Øjnes Glans forsnakker sig, uden at hun selv véd deraf. Fru Kommandørinden vilde føle sig ganske uretfærdigt angreben, om nogen sagde, at Snak om Næsten overhovedet kunde komme fra hende. Alene Kommandørens Forbud i saa Henseende er hende noget saa gysende frydefuldt, at hun aldrig kunde tænke paa at handle derimod. Saa kunde Fru Hemmingsen lige saa godt blive sin Mand utro. Og jeg maa smile ved at tænke paa den afsindige Forvirring, der vilde gribe hendes Hjerne, om en saadan Mulighed bare blev antydet. Hun skulde nogen Sinde saa meget som blot røre ved en anden Mand end den kære Kommandør, hvem vi Mandfolk flygter for, men som altid har været omsuset af et stille Træk af Kvinder! 8 Fuldkomment tilhøre ham og sejerrigt holde ham borte fra alle Trækfuglebaner, det er Fru Hemmingsens eneste Livsopgave, for hvilken hun kunde begaa enhver Lavhed ...\n✂ Nu er det godt et Aar siden, at min Hustru, Datter af den berømte Fritænker 9 og gift med en Fritænker, der tilbeder Kunsten, gik hen og blev fanatisk Kristen.\n✂ Og ussel som den er, gav den sig tværtimod til at ynke og flattere mig for at kaste sig saa meget desto stærkere over min Hustru. Hun betød jo intet i den store Verden og var som Kvinde i sig selv ømfindtligere, lettere 10 at pine med Tavshed, prikke med forstilt Uvidenhed, snerte med Hentydninger og forlorent Forsvar. Hende kunde hundreder af behændige og bløde Fingre nippe og nappe og ruske og rive med de hemmeligste Sladderknibetænger.\n✂ Anderledes end overfor alle andre Mennesker staar vi overfor dem, som husker den løse Fjæl i Gulvet, vi holdt af at vippe paa som Børn, de Syltetøjskrukker, vi skævede op til, og Fødselsdagene, hvor vi fik alle Ønsker opfyldte. Lad disse Folk være ringe og Livet have ført os langt bort fra dem, de har dog just den Nøgle, der lukker op for vort indre, naar den sidste Rest af al vor 11 Barndoms trygge Fortrolighed er svunden.\n✂ Og da maatte jeg i mit stille Sind for tusende Gang gøre det haabløse Spørgsmaal, 12 hvorfor vi Mænd saa uhjælpeligt skal elske Kvinder, som om de var skønne Daadyr eller herlige Kunstværker eller blændende Symboler!\n✂ Inde i Faders Værelse hang hendes legemstore Billede, malet i Moders seks og tyvende Aar. Hun sad dér, med Hænderne 13 i Skødet og et Blik, der saà frem for sig.\n✂ Saa standsede Maleren hende: »Véd 14 De hvad, Frue, De maa altid sidde stille, naar De er herinde. Ellers misklæder De Billedet. Med alle de Bevægelser bliver Deres Udtryk virkelig for tilfældigt.«\n✂ »I Tiden efter den lille Piges Død, « har Fader sagt mig, »overraskede jeg ofte din Moder grædende. Det var om 15 Vinteren, og paa Grund af vor store Sorg gik vi aldrig ud eller saà Gæster hjemme, men levede ganske for os selv. Din Moders Kærlighed til min Person kunde blive saa heftig, at den voldte hende Anger. Og en brændende Offervillighed overfor dig og mig og Folkene og alle Mennesker kom op i hende og fik hendes Øjne til at tindre med en mig fremmed Glans. Vemodigt søgte hun at skjule for mig, hvor lidt jeg kunde trøste hende med al min Vilje og Forstand, fordi hendes Sorg gik over al Vilje og Forstand. Men vi mødtes saa inderligt som aldrig før just i denne gribende Følelse af, hvor dog alle Evner brister overfor det besynderligt gaadefulde Liv. Og vi lærte, at to Mennesker, der elsker hinanden, kan holde sammen og lade drive over. — Saa, paa en Gang, næsten fra Dag til anden, om Foraaret stod hun der med sine fordums klare Øjne, ganske ligefrem at gaa til, fuldt ud Moder for en lille Dreng, Hustru for en Mand, Husmoder — fysisk, praktisk sund som kun Kvindfolk kan være det ud af deres 16 hele Krop og Sjæl. Hun lo igen, læste meget, talte, blot for at passiare, var lutter Livslyst og Fremtid.«\n✂ Gennem Faders Fortællinger véd jeg ogsaa, hvorledes Moder i sin Tid kom ham i Møde i hendes eget, store, rige Hjem. Der var megen Skønhed, men ogsaa meget Brud paa Skønhed, fordi Husherren var en Handlingens Mand, Advokat, Bankdirektør, Parlamentariker og tilsidst Minister, aldrig rigtig Herre i sit eget Hus, altid delvis Slave af den store Mængde, som enhver maa blive det, der ønsker at beherske den. Men i 17 dette Hjem, der altid var uroligt og bestandig maattte tage Hensyn udadtil, imellem Søskende, som af alle Kræfter var med i den ivrigste Stræben, ved Siden af en aldrende og anstrengt Moder, der behøvede al sin Styrke for ikke at slippe Taget, dér gik Moder omkring som en drømmende seksten Aars Pige. En af Husets Venner sagde, at hun virkede som en Blomst, der har kunnet slaa Rod i en Smule Jord mellem Brosten og Hjulspor og Tummel og Larmen og nu staar dér stille og gror.\n✂ Og Faders Kærlighed til hende var en 18 Mands Følelse af det lykkeligste Ansvar for hvad han mægtede at kalde frem hos den unge Kvinde, der trygt havde givet sig ham i Vold med Legeme og Sjæl.\n✂ Fader ejede en Stambog, der var gaaet i Arv fra Oldefaders Dage. Moder havde som ung Pige ikke villet skrive i den, og bagefter viste hun Tanken derom fra sig som latterlig. Men den sidste Sommer, Moder levede, bad hun selv om Bogen, mod at Fader lovede, at efter hende vilde ingen mere komme til at skrive paa dens Blade og den skulde lægges hen for aldrig at blive vist til fremmede. Og da skrev hun paa dens 20 gamle tykke hollandske Papir kun de hurtigt henkastede Linjer: Jeg er dig saa taknemmelig! Blækket havde smittet af paa den modsatte Side, saa hastigt havde hun smækket Bogen i igen for at bede Fader gemme den for bestandig.\n✂ Og en Dag i mit tolvte—trettende Aar, da vi var kommen hjem fra en af vore Ture paa Kirkegaarden, sagde jeg til mig selv, at i Tavsheden derude var jeg højtidsfuldt ved Faders Haand bleven ledet frem for Kærlighedens og Fædrelandets Alter. Atter og atter mødte disse ophøjede Begreber mig i de mange Bøger, jeg læste i min Fritid. Men det var gennem min egen Faders Tale og hans 24 Eksempel, at jeg først havde lært dem at kende. Og Faders Gerning var at pleje det tredje store her i Verden, Retfærdigheden.\n✂ De lod mig paa Skolen som Regel nogenlunde i Ro, da jeg ikke havde daarlige Kræfter. Jeg fik Lov til at tale saa meget eller saa lidt, jeg vilde, med 25 de faa, jeg brød mig en lille Smule om. Men de fandt mig sikkert alle uden Undtagelse, meget kedelig.\n✂ Jeg er sikker paa, at Fader egentlig aldrig har tænkt over, hvor lidt Skolen og mine Kammerater betød for mig, og han fandt det kun helt rimeligt, at mit Hjem optog mig ganske. Fader hørte til de lykkelige blandt Mennesker, som finder Lykke rent naturlig. Og det 27 faldt ham aldrig ind at undres, hverken over min Hengivenhed eller over, at jeg saa øjensynlig delte hans Trang til at leve i en Verden for mig selv.\n✂ Jeg havde arvet Faders Kærlighed til Billeder og Lyst til at samle. Varsomt 28 ledte han min Smag til Rette, trættede den aldrig med Ting, der endnu laa over dens Evne og som derfor vilde komme til at kede, lod den tumle sig i barnligt umodne Sympatier, holdt den blot altid fast, hvor den var ved at slippe over Stregen, fik den til at føle i Takt og bibragte den efterhaanden Skole.\n✂ Men de gjorde mig kun forlegen, saa at jeg behøvede al min Stivhed for at skjule det. Det var mig ikke muligt at blive forelsket i dem til Gengæld, og jeg vidste slet ikke, hvad jeg skulde tale med dem om ud over det rent ligegyldige, som man straks blev færdig med. Overfor en ganske enkelt kunde jeg falde hen i lidt drømmende Betragtninger, naar hun var langt borte. Men lige saa snart hun stod foran mig, smilende og opfordrende, bad jeg til, at jeg var mange Mile væk. Og fra en af dem 30 løb jeg ligefrem en Sommerdag ude paa Landet, da hun havde givet sig til at græde, fordi jeg ikke vilde holde af hende og saa midt i Graaden vilde kysse mig og bede mig om Forladelse, fordi hun græd.\n✂ Det var en af disse Livets faa Vidunderdage. 31 De begynder som alle andre, og man selv begynder dem som den, man var Dagen forud. Man staar op, efter at have sovet godt, kiger i Aviserne og ser ud i et ganske almindeligt Vejr, som passer til Aarstiden, vandrer hen ad Gaden og fortsætter jævnt alle de Tanker, der plejer at beskæftige en, indtil man støder — ikke paa noget uvant, særegent, glimrende, men paa noget fuldkommen dagligdags, der er mødt en saa tit. Og i samme Nu omvæltes hele ens indre, som længe umærkeligt var bleven forberedt dertil. Digtere og Kunstnere, Politikere og Videnskabsmænd kan fortælle om, hvorledes nogle faa henkastede Ord, et hastigt Indtryk af et Kunstværk eller bare en Notits i et Blad kunde blive den flygtigt flakkende Gnist fra Menneskelivets store Brand, der faldt i deres Sind, som var fyldt med Sprængstof, men laa hen og ikke kunde selvantændes ...\n✂ Jeg var bleven til en veludviklet Dreng. Min Stemme var ude af Overgang, og jeg holdt meget af Smidighedsøvelser,\n32 Hugning og anden Idræt, der gjorde Søvnen dyb og uden Drømme.\n✂ Egentlig havde jeg altid holdt af Danseskolen. Den laa i en af de stille Gader bagved Universitetet og vendte ud til en stor Gaard, hvori der stod et gammelt Træ med Bænk omkring. Øvelserne foregik altid Søndag Formiddag, og der var saa renvadsket og stille overalt i hele det store Hus, hvor alle Døre havde gammeldags Messingdørgreb. Det tiltalte mig nu ogsaa engang, at baade Drenge og Piger til Danseøvelserne var meget nettere klædt paa end man saà dem til daglig, især Pigebørnene med deres Silkebaand og fine Kjoler og Sko. Jeg kunde i Virkeligheden netop godt lide de pæne Smaapiger, naar de blot ikke vilde forelske sig i mig og være intime med 33 mig, for saa syntes jeg, blev de bare til Børn i korte Kjoler og med smaa, varme Hænder og mistede alt hvad der var den lille Dame i dem. Og netop det bedaarede mig, og følte jeg mig ærbødig overfor ...\n✂ Som gennem Aabenbaring var en dejlig ung Kvinde kommen fra et fremmed Sted og stod nu her, lige i min Nærhed, men dog saa fjernt, at mit Bryst syntes 34 mig at maatte sprænges under Forsøget paa at maale Afstanden.\n✂ Det var jo Søndag, og ingen Vogne kørte paa Gaderne. Dengang kimede der 35 ikke Sporvogne næsten alle Vegne baade Hellig og Søgn. Alting var stille som i mit betagne, unge Sind.\n✂ Men saa pludselig, greb der mig en brusende Erindring om et Digt, jeg imellem saa mange hundrede andre Digte havde læst, og hvor den unge Mand sidder ene, paa en fattig Træbænk, ligesom jeg, men føler al Elskovens Herlighed hvile som en Kongekrones Baand omkring sin Pande. Da rejste jeg mig op og følte aldeles intet andet end en Trang til at kunne svæve højt til Vejrs i Luften, op over Trætoppene, højere og højere, stigende og stigende 36 imod et klarere og klarere Lys. Men frydefuldt lykkelig sagde jeg bagefter til mig selv, at nu først, men ogsaa nu, forstod jeg Digtning.\n✂ Og med Skridt som Kæmpens i Eventyret ilede jeg ind i den bildende Kunsts ubegrænsede Trylleland. Nu begyndte jeg at kunne fatte den hemmelighedsfulde Dybde i en Rembrandtsk Radering med lidt Træer foran en Smule 37 Kro midt i et fladt Landskab, som er overflydt af Lys. Jeg stod jo her kun overfor den samme Følelsens Rigdom som naar mit Øje timevis kunde fængsles af hendes Skikkelse og Ansigtsudtryk og derigennem lære et uendeligt Tal af fine Afskygninger og Overgange at kende.\n✂ Hvor traadte jeg ikke i den Tid let 38 paa Taa! Hvor slog jeg ikke Øjnene op hver Morgen som til en Glæde, der vilde blive fortsat gennem alle Dages Timer! Og hvor mangfoldige var ikke alle de Ting, jeg nu lærte at iagttage og føle noget ved — hjemme, i Skolen, paa Gaderne, overalt i det hele store Liv, hvis Dør med ét var sprungen op for mig! ...\n✂ Men naar hun intet anede derom, stod jeg i Mørke, paa Fortovet modsat Huset, 39 hvor hun boede, og med Kraven ganske unødvendigt slaaet op om Ørerne ...\n✂ Jeg stod lige overfor i Mørket og blev ved at staa der. Ikke for maaske at faa hende at se, blot for at vide mig hende nær og fantasere over, hvad hun vel kunde have at gøre og hvordan hun maatte tage sig ud inde i dette Hus, 40 som jeg kunde gaa hen og røre ved med mine Fingre.\n✂ Jeg følte mit Hjerte slaa ved de højt 43 udtalte Ord, følte Blodet skyde ud i mine Hænder, vistnok ogsaa op i mine Kinder, men i hvert Fald med en underlig Sødme tilbage til Hjertet igen. Det var første Gang, jeg havde mødt Fortrolighed, som gjorde mig godt.\n✂ Og jeg forstod min Kammerat. Ingen anden kunde jo lytte saa rigtigt til ham eller nikke, hvor der skulde nikkes, tie, naar han blot vilde høre sin egen Stemme. Og som en vidunderlig Lykke følte jeg, at jeg nu havde fundet en anden 44 ung Mand, med hvem jeg kunde tale om Kærlighed uden at røbe min egen.\n✂ Jeg fandt Forskellen mellem hans og min Forelskelse interessant og overmaade lærerig. Han led frygteligt af Jalousi overfor den unge Pige, der færdedes frit i Verden, omgiven af unge Herrer, som kunde lade haant om en stakkels, bunden Skoledreng. Jeg var ganske blottet for Skinsyge. Et godt Aarstid før Artium sagde den Kvinde, jeg elskede, mig Farvel for at blive mindst et Aar borte hos Familje i Schweiz. Jeg blev ikke fortvivlet, følte blot lige i Øjeblikket et hult Tryk for Brystet og om Hjertet, men sagde ellers til mig selv, at hverken Tid eller 45 Adskillelse kunde fortære hvad min Kærlighed engang havde bragt mig, saa lidt som jeg kunde blive til et Barn igen. Og jeg skulde forstaa at bære Skilsmissen, fandt endogsaa en lykkelig Opgave deri ...\n✂ I min Kærlighed fik jeg den første Hemmelighed overfor ham, hvem det tidligere havde været min Pligt og Stolthed ingen Hemmeligheder at have for. Jeg følte som noget ganske nyt, at jeg nu paa en egen Maade stod udenfor Fader. Jeg var ikke længere blot Barn af et andet Menneske, men var selv bleven Menneske med egne Følelser og Pligter overfor mit indre. Fader og jeg var nu Mænd, en ældre og en pur ung Mand, men begge Mænd. Jeg elskede og beundrede Fader lige højt, vilde lære alt af ham, hvad han blot vilde lære mig; men Barnet ved hans Haand kunde jeg aldrig mere blive. I hans Spor skulde jeg vandre, men som den yngste i en 46 Række, hvoraf han selv ogsaa kun var Led.\n✂ Om Morgenen derefter var han særlig tidligt oppe og gik uden at have sagt Godmorgen til mig. Han fortalte bagefter kun, at han havde været henne at hente den Radering af Claude Lorrain, som jeg skulde have for min smukke Eksamen. 47 Men længere op ad Dagen saà jeg selv ude paa Kirkegaarden, at han havde været dér og lagt en Krans paa Moders Grav.\n✂ Og da jeg fjorten Dage efter havde Udmærkelsen og min Frihed, da jeg 48 udenfor Skoleporten ligesom saà hele Livet blot beredt til at gribes og nydes og bruges — da var jeg saa glad og lykkelig og forstandig, at jeg kunde indse, at min Forelskelse hørte til det, som allerede laa langt bagved mig.\n✂ Der var ikke i Viums Hus jævnaldrende Børn for mig at omgaas. Datteren Thora 49 blev først født, da jeg var otte Aar, og den meget yngre Broder kunde der jo slet ikke være Tale om.\n✂ »Du er en yndig Dreng at underholde, « sagde Fru Vium altid, naar hun gik fra mig og saà, hvor inderligt vel tilfreds jeg satte mig til Rette paa Stolen. Jeg vidste ganske bestemt, at lidt efter kom en af de høje, pæne Piger ind med en Bakke, hvorpaa der laa en lille fin Serviet og stod en Assiet med Syltetøj og et Glas Vand med Theske. Saa kunde Fader og Professoren tale, saa længe det skulde være, de fandt altid mig optaget af mine Bøger og Billeder og med en 50 omhyggelig skrabet Syltetøjsassiet ved Siden.\n✂ Hjemme hos os paa Gammeltorv var der ikke en Krog, som faldt ud af Tone. Fader kendte ingen Tilfældigheder i det, som skulde omgive ham til daglig. Alle Lejlighedens Værelser var ordnede klart og bevidst, alting stod og hang og var stillet frem saaledes, som det nu passede 52 sede med hans nedarvede og uddannede Smag. Kun paa Faders ene Skrivebord — det, han ikke arbejdede ved — var der Plads til en broget Samling af den Art smaa Erindringer, som blot har Betydning ved den Historie, der knytter sig til dem, Rejsesouvenirs og andre ellers ligegyldige Smaating. Og over dette Skrivebord hang Daguerrotypier og Fotografier af mange Mennesker, i de forskelligste Størrelser og Formater, tæt sammenpakkede, Ramme ved Ramme, men alle Rammerne ens, saa at det hele virkede dekorativt paa Væggen.\n✂ Inde hos Vium hang der over Skrivebordet nogle faa Billeder af Videnskabsmænd og nederst et lille Portræt af Fru Vium, malet i Rom, ellers dækkede Reoler med Bøger alle Vægge, og midt ude paa Gulvet stod et mægtigt, altid opslaaet Klapbord, der laa fuldt af Manuskripter, Papirer og Bøger. Stolene var praktiske, kortryggede Arbejdsstole 53 med et Par gammeldags Lænestole imellem.\n✂ Hvad Stilfølelse vilde sige, anede Fru Vium ikke, allerhøjst havde hun en vis Smag, hvor det angik hendes Person. Eller rettere sagt ingen Smag, men 54 stundom et heldigt Greb, der lod hende vælge blændende Farver, som vilde have ødelagt enhver anden, men fik hendes Skønhed til at straale. Og saa hændte det dog tit, at hun føjede en enkelt lille Ting til, der bragte hele Toilettet over i det smagløse. I det hele taget var hun altid usikker i alle en Paaklædnings fint samvirkende Detaljer, og hvor hun kunde slippe let over noget, som hun mente ikke blev set, forsømte hun det aldrig. Jeg husker tydeligt, at jeg har set hende med et Par ret malpropre lyse Handsker til et splinternyt Kostume, men hun var smilende og straalende og krympede blot Fingrene lidt sammen, saa mente hun, der lagde ingen Mærke til den Sort Ubetydeligheder.\n✂ Professor Vium saà rigtigt: der var over hans Hustru altid Duften fra de Hjem, som vi Udlændinge lærer at kende i Italien; jeg mindes et af mine egne Domiciler, hvor de voksne Sønner laa bag Skærmbrædter i Entréen og Moder og Datter i et mørkt Hul bag Køkkenet, men om Søndagen spadserede\n55 hele Familjen pyntet og friseret paa Monte Pincio; saa gik til Gengæld Damerne hele Ugen hjemme i Skørt og Nattrøje ...\n✂ Allerlykkeligst følte Fruen sig dog, naar hun, rigt og prangende klædt paa, og i fint og fornemt Selskab var til Fest 56 sammen med rigtig mange Mennesker. Saa kunde ingen charmere som hun, og Mændene flokkedes omkring hende. Deres Kur var hende uundværlig som hendes Aandedrag, men den forstyrrede ikke hendes Ro, vuggede den kun saa blødt.\n✂ Fader fortalte, at Vium som Student i Begyndelsen af Fyrrerne var gaaet under Tilnavnet l'abbé doré. Og det var ikke blot, fordi han havde arvet mange Penge, som han brugte flot af, medens han studerede Datidens Modestudium, Teologien. Nej, der havde ogsaa over ham været en vis gylden Kaadhed, som hans Talentfuldhed gjorde indtagende. Han spillede en Rolle i Studenterforeningen, talte ypperligt, havde tidlig noget harmonisk selvbevidst over sig, blev feteret af Damerne, tog en glimrende Eksamen. Og da han paa Stipendium rejste uden Lands, var alle sikre paa, at han i Løbet af kort Tid kunde 58 vælge mellem en Universitetsstilling indenfor sit Fag eller en glimrende Karrière i Kirkens Tjeneste; »Bispen« kaldte hans Familje ham allerede dengang med en Spøg, bag hvilken der laa det alvorligste Haab. Men han kom først sent tilbage fra Udlandet og som en anden. Allerede hjemme havde Kierkegaardske Skrifter sat hans Sind i en Bevægelse, som vel lagde sig igen under Trykket af Omgivelserne og Eksamenslæsning, men dog ikke havde været uden Virkning. Nu lærte han i Tyskland al den Kamp at kende, der herskede efter Strauss' Optræden. Han blev derude i det fremmede greben af en frugtbar Ensomhedsfølelse og Trang til Selvstændighed, kastede sig med Lidenskab over Studiet af Filosofi, og da Fader traf ham igen i Italien, under en lang Rekreationsrejse, var han den omvendte Teolog og frie Forsknings Mand ...\n✂ Med dyb Taknemmelighed vil jeg til min sidste Time mindes ham. Fra Universitetets Kateder lærte han os unge at frygte den lokkende Tale om Tryghed\n59 og Fred, Sikkerhed, Hvile og Salighed.\n✂ Engang endnu i mit sidste Skoleaar var jeg staaet tidligt op for at læse. Uhret viste ikke mere end godt halv syv, da jeg fra Sovekamret kom ind i mit Værelse. Vinduerne stod aabne derinde, og jeg saà nogle Øjeblikke ud over Torvet, der laa med vandede Brosten i Solskinnet, endnu ganske stille. Men ligesom jeg vilde sætte mig til at læse, faldt mit Øje over paa Kvisten i det lave Hjørnested paa Vestergade. Dér var et Par sammenheftede Gardiner gledet gabende til Side, og jeg saà et Stykke inde i Rummet bag dem fuldkommen tydeligt en ganske ung og helt nøgen Kvinde. Hun maatte staa med sine Fødder 60 i et Badekar, for en stor Svamp hævede hun og vred ned over sig.\n✂ Jeg havde al min Energi behov for ikke at skubbe Bøgerne bort og blive ved at se over mod de atter dækkende Gardiner, medens jeg hengav mig ganske til mine Tankers Flugt. Med Besvær kæmpede jeg mig igennem et stort Kapitel Platon og fik Tankerne nogenlunde fæstede ved en Række sjældne Gloser og Former, tog derefter fat paa Historien og indprentede mig Begivenheder og Aarstal. Men saa maatte jeg rejse mig op for til Latinen at hente 61 en Ordbog i Reolen. Og da husker jeg, hvorledes jeg først stod nogle Øjeblikke stille ude paa Gulvet og derpaa satte mig i Stolen lige henne ved Vinduet. Albuerne støttede jeg i Karmen og saà og saà dér over imod, hvor nu Gardinerne var trukket helt til Side, Vinduet stod aabent med Stormkrog paa, og hele Rummet bagved øjensynlig var tomt og den unge Pige gaaet til sin Skole, paa sit Kontor, i sin Gerning.\n✂ Naar jeg siden tænkte tilbage paa den Morgen, var det ikke uden Glæde over, at jeg havde fundet det urigtigt at belure 62 den unge Kvinde, hvad jeg saa let kunde have gjort. Aldrig kan jeg glemme dette første hjertebankende, halvt begærlige, halvt ærbødige Indtryk af at staa overfor virkelig, levende, nøgen kvindelig Skønhed. Og bestandig vil jeg mindes det Udtryk af uberørt og uforstyrret Ensomhed, der hvilede over den lille nøgne Jomfru, som løftede sine Arme højt, højt i Vejret, med Øjnene let lukkede og det unge Legeme allerede bævende i en svag Skælven under Frygten for det kolde Vand.\n✂ Og i Studenteraarene følte jeg mig ofte ubehagelig berørt af mine Kammeraters gemytligt erfarne Overlegenhed overfor Kvindfolk. Heller ikke kunde jeg begribe deres Inddeling af Kvinder i dem, man agtede, og dem, man kærestererede med, mere eller mindre intimt og med større eller ringere Kammeratskab. Til de professionelle Pigebørn 63 fra Gaderne holdt jeg mig alt for god, og de mange smaa Butiks- og Kontordamer, hos hvem andre Studenter gjorde Erobringer, fandt jeg ofte nette og kønne, men ganske uskikkede til at omgaas med paa lige Fod. Anden Art kvindelig Omgang var det netop ikke, jeg kunde tænke mig.\n✂ For Resten gik jeg ivrigt paa Bal, hvad jeg altid har sat megen Pris paa. Jeg traf dér mangen ung Pige med noget sluttet og harmonisk over sig, som maatte tiltale; men paa den anden Side manglede der dog altid det opadstræbende 64 og vingestærke, jeg syntes maatte høre til. Og opvakte, lette, kaade Pigebørn kunde nok faa det til at svirre lidt rundt i mit Hoved, men jeg rystede dem af mig med Følelsen af, at her var noget, som vilde forstyrre min Ligevægt og Holdning, hvad der var mig en meget utiltalende Tanke. Ti hvor lidet jeg end ønskede stille Fred og Ro, i hvor høj en Grad jeg længtes efter at fyldes og bevæges, saa maatte jeg dog altid tænke mig dette foregaa roligt og skønt som Ørnens Flugt imod coelestem lucem. At adskillige unge Damer, ganske ligesom Smaapigerne i min Barndom, forelskede sig i mig og nærmede sig mig, gjorde ikke mere Indtryk, end det tilsvarende havde gjort dengang. Kun forstod jeg nu langt bedre at faa de unge Piger bragt paa den Afstand, som passede mig, og hvor jeg kunde lide dem ...\n✂ Mit juridiske Studium drev jeg jævnt flittigt, men i de første Aar med en stadig stigende Beklemmelse over, hvor langt det fjernede sig fra den Skole i Retfærdighed, mine Drengeaar naivt\n65 havde drømt om. Jeg fandt hurtigt, at Juraens Retfærdighed var sørgeligt formel, og den syntes mig at svare til hvad jeg turde kalde Ret i denne vanskelige Verden, som en vel præpareret Mumie til et levende og handlende Menneske. Retsvidenskaben forekom mig bygget over pinagtigt snevre Regreber, som stod det meste fjernt af hvad der i mine Øjne gav Livet Finhed og Fylde. Detaljeret ordnede den det groveste i Forholdet mellem Mennesker og lod alt det sammensatte ligge. Overordentlig emsig tjente den Forretning og Geschäft. Dum og hovmodig skar den de mest uensartede sjælelige Forhold over samme plumpe Kam. Jeg følte mig en Tid heftig frastødt af denne selvgode Videnskab, der i sine bedste Øjeblikke drev det til en nogenlunde sindrig Tankesport, men ellers for største Delen kun var en stakkels Bunke positiv Lærdom. Hvor himmelraabende var ikke Forskellen mellem alt dette og paa den anden Side Viums Filosofi og mine litterære og kunstneriske Studier!\n✂ Vi talte for Resten ofte sammen om Viums Hjem og om den Temperamenternes Lighed, der, trods al iøjnefaldende Forskel, var mellem Vium og hans straalende Hustru. Hyppigt kom ogsaa Talen 67 paa, hvilken besynderlig indesluttet og kejtet Kærlighed man havde Indtryk af, at Datteren Thora nærede til sin Fader. Hun var et halvvoksent, grimt, magert Pigebarn, der netop stundom overfor Faderen lod sig henrive til lidt komisk voldsomme, klodsede Kærlighedsudbrud, som Vium baade smilede af og gengældte med megen Ømhed.\n✂ I det sidste Aar før Embedseksamen kom jeg en Dag hjem til Middag og blev meget forbavset over i Dagligstuen at træffe en virkelig køn, ung Dame. Fru Bøgelund forestillede hende lidt forlegen som sin Nièce Frøken Betty Brandt: »Højesteretsassessoren havde været saa venlig at spørge, om den unge Pige vilde spise med i Dag.« Lidt efter kom Fader og var overordentlig forekommende mod Frøkenen, der tog meget beæret imod hans Venlighed. Fader fortalte, 69 at hun var Datter af en af hans gamle Klassekammerater, der tog til Provinsen og fik en Realskole. »Men desværre,« sagde han, »døde baade Frøken Brandts Fader og Moder meget tidligt.«\n✂ Da vi sad ved Bordet, iagttog jeg, at hun saà sig for og nøjagtigt efterlignede, hvad vi andre gjorde, hvorledes vi holdt Kniv og Gaffel, hvor meget Brød vi tog til Stegen, hvor mange Gange vi drak til Maden og lignende Ubetydeligheder. Og jeg fik et Indtryk af hende, som kunde have bragt mig til at bøje mig over mod Fader og sige, at denne unge Pige sikkert ikke hørte hjemme ved vort Bord. Hun spillede en Rolle. Det saà man ogsaa i hendes Paaklædning, som var en fuldtendt skuffende Kopi af Ærbarhed, Tækkelighed og Smag, udtrykt 70 med ringe Midler. Saaledes var det ikke denne Kvindes Natur at være klædt. Hun gjorde efter, hun løj ...\n✂ Hvad der bidrog meget til at indtage Fader for Betty Brandt var hendes Sangstemme og ejendommelige musikalske Evne. Og jeg blev ogsaa helt blød om Hjertet, naar hun sang. Naturligvis havde hun ikke lært noget ordentligt, og med en vis Fingernemhed til Klaverspil forbandt hun kun en tarvelig musikalsk Smag. Men Stemmen havde en køn, mørk, sanselig Klangfarve, og hun kunde benytte den med et saa voldsomt Temperament, at det hjalp hende til at narre sig ud over alle tekniske Vanskeligheder 71 frem til en Virkning, som ikke kunde andet end bedaare.\n✂ Jeg syntes, Fader tog hende saa besynderlig naivt, virkelig, som var hun et Barn. Men min Skyhed og Respekt 72 for hans Følelser hindrede mig i at tænke dybere derover. Kun sagde jeg en Dag til mig selv, at Fader med sine fem og halvtresindstyve Aar allerede var en gammel Mand. Og at jeg følte mig saa ung ...\n✂ Jeg kom i hendes Vold, kort efter at jeg var bleven færdig med min Eksamen, engang i Marts Maaned. Det havde efterhaanden udviklet sig til, at Frøken Betty blev om Aftenen og spillede 74 et Par Rubbere Whist med Fader og Fru Bøgelund, de Dage, da hun spiste hos os. Saa fulgte Karlen hende hjem, da Fader paa ingen Maade vilde lade hende gaa alene. Men den Aften var Karlen ude, og jeg paatog mig Gelejdet.\n✂ Da jeg gik fra hende, følte jeg den sidste Rest af en hidtil ukendt Betagelse svinde ganske bort i Væmmelse og led 75 Forbavselse. Hun havde kastet sig ind til mig eller næsten kastet sig over mig med en Lidenskab, der tog mig ganske fangen. Erfaren fremfor mig og determineret som den, der nu endelig vil have sin Vilje frem og skaffe den et højst haandgribeligt Udslag, havde hun hensynsløst givet sig hen og revet mig ganske med. Men bagefter bad hun mig grædende om, at jeg ikke vilde foragte hende derfor. Og Gang paa Gang gentog hun, at hun vidste godt, hun aldrig kunde blive lykkelig, fordi man ikke vilde tilgive hende det Fejltrin, som min Fader naturligvis havde fortalt mig, at hun i sin Tid havde begaaet, men der var ingen anden, som vidste det herovre end vi og Fru Bøgelund, og man kunde ikke se det paa hendes Figur. Men naturligvis skulde hun alligevel blive ulykkelig, og jeg vilde støde hende fra mig, uagtet hun elskede mig saa vanvittig højt og gerne vilde gøre hvad det skulde være for mig ...\n✂ Jeg var ganske fortumlet, da jeg igen stod paa Gaden. Det sidste Optrin, hvor\n76 jeg maatte liste mig paa Taaspidserne ned ad Trappen med hendes Gadedørsnøgle i Haanden, forekom mig ganske nedværdigende.\n✂ Hun havde overrumplet mig, og jeg var endnu i alt for stærk Bevægelse til at kunne gøre mig klart, hvad det betød 77 af Brud med det, jeg tidligere havde svoret til og levet paa.\n✂ Og en taknemmelig Følelse af Lykke strømmede igennem mig, da hun, efter Bordet, i et ubevogtet Øjeblik, famlede om mit Haandled og mine Fingre og 79 hviskede, med et Blik, som Uro og Ængstelse gjorde henrivende: »De er da ikke altfor vred paa mig!« Nej, overfor mig løj denne Kvinde ikke! Jeg kunde i samme Nu have taget hende i mine Arme, lukket Øjnenes Forskræmthed med Kys, spurgt og spurgt, hvor hun dog kunde tænke, jeg var vred, om hun da troede, at en tre og tyveaarig ung Mand, der var fuld af Drift mod hele det store, levende Liv, ikke maatte føle sig taknemmelig over, at en smuk Kvinde havde givet ham sit Legeme og sine Ængstelser og Længsler og Kvaler og Glæder med i Købet. Hendes forstilte Tilbageholdenhed var jo kun et Offer mere, der var paalagt hende af Verden, og som jeg maatte gøre alt mit til at holde hende skadesløs for. Hvor jeg dog nu fandt min Mistanke fra før foragtelig og dum! ...\n✂ Naar vi blev alene, og alle Løgnagtighedens Baand brast i samme Nu, kastede hun sig i mine Arme som et Barn, med smaa halvaabne Læber og straalende Øjne. Jeg følte mig snart\n80 ganske som den overlegne Mand overfor hende, glædede mig over hendes Opfindsomhed i Kærtegn, følte hende blive ganske borte under mine. Naar vi snakkede sammen, var egentlig al hendes Tale kun pudsige, smaa Tankespring, der viste, at bag alt, hvad hun foretog sig og spekulerede over og opfattede, laa kun det ene, at hun var forelsket i mig og vilde søge paa alle de Maader, hun overhovedet kunde tænke sig, at lære mig at kende, komme til at afhænge af mig, dele med mig, blive til et med mig.\n✂ I den nærmeste Tid efter hin skæbnesvangre første Gang kom hun atter og atter tilbage til, at jeg dog ikke maatte foragte hende, fordi hun havde givet sig paa den Maade hen til mig. Og hun spurgte, den ene Gang efter den anden, ved Dagen og i Mørke, bedende og tryglende, om det dog ikke netop var Bevis paa hendes uendelige Kærlighed til mig, at hun intet Hensyn havde taget, men udsat sig endogsaa for min Foragt og for, at jeg maaske vilde have stødt hende\n81 fra mig ... men jeg havde været god og vilde heller ikke nænne at forlade hende nu, den lille Tid, hun godt vidste, at vi kun vilde faa sammen, for jeg skulde naturligvis forloves og giftes med en fin Pige og en rig Pige, der ikke havde begaaet et Fejltrin, som Verden aldrig tilgav ... Og saa græd hun, og jeg trøstede hende og var ung og blev ganske revet med.\n✂ Og vi vendte i København hjem til 82 et lille Tilflugtssted, hvor det kunde blive Dag, uden at vi blev set af Øjne, der ikke maatte kende os ...\n✂ Sikker! det var netop Ordet. Sikker paa at ingen kom ind til os, naar vi sad i vort hyggelige lille Værelse ude paa en af Broerne, sikker paa, at ingen opdagede vort Forhold, naar ogsaa jeg efterhaanden lærte fuldkomment at forstille mig, sikker paa, at hun ikke mistede mig, men kunde holde mig fast ved sit skønne Legeme, sin betagende Hengivenhed, sin Sans for al Slags smaa Fortrolighed, Hygge og Nethed, sin ubetingede Paapassenhed og Lydighed overfor 83 mine Ønsker, min Smag og min Tilbøjelighed. Sikker!\n✂ Hun faldt ikke til Føje, skrev igen, at jeg anede ikke, hvor alvorligt hun havde taget hele sit Forhold til mig. Jeg havde fjernet hende fra de Slægtninge og Venner, der tidligere havde været hendes Støtte, men som hun nu kun kedede sig sammen med. Jeg havde berøvet hende ethvert andet Hold her i Livet. Hun tænkte altid kun paa mig. Bedst som hun stod og gik, greb den vanvittigste Angst hende for, at der skulde støde mig noget til og hun ikke kunde være til Stede og faa Lov at 84 pleje mig. Hun vilde gærne gaa omkring som det fattigste, usleste Menneske, naar bare jeg blev ved at holde af hende og ikke stødte hende fra mig — men i modsat Fald tog hun Livet af sig, saa sandt som hun skrev disse Linjer.\n✂ Jeg havde vel nok en Del Medfølelse med hende, men blev dog navnlig ked og træt og tilsidst vred over alt det, hun skrev og skrev. Ganske stædigt holdt jeg fast ved, at denne forelskede Kvinde manglede al virkelig Finhed og Dannelse og i sin Smule musikalske Evne kun ejede en bedaarende Gave til at smykke sig selv. Hun vilde gøre Kvinden for mig til et smukt og lidenskabeligt Legeme og en Række mere eller mindre husligt pyntelige, smaa hyggelige Egenskaber. Vel havde jeg indset det barnligt blodløse i min første Ungdoms Fantasterier mod et kvindeligt Ideal i Skyerne, sikkert forstod jeg Betydningen af, at Betty havde lært mig saa meget af Jordelivets Kvinde at kende, som hun nu engang kunde det. Men Bettys Lærdom var dog kun Stumper\n85 og Stykker, og hun vilde holde mig fast ved dem. Jeg vilde det ikke.\n✂ Fru Vium var fortvivlet over sin hele, uventet forandrede Situation, raadvild, grædende og paa den anden Side hurtig adspredt af alle mulige praktiske Ting i Anledning af Sorgen. Hun var overhovedet bestandig virksom og tog imod Kondolencer af overordentlig mange 88 Mennesker, underholdt sig timevis med dem, der blot kom for i nogle Øjeblikke at bevidne hende deres Deltagelse, fortalte Sygdommens Forløb den ene Gang efter den anden, talte ustandseligt om alle sine Bekymringer, nu, hun stod der som Enke med to Børn. Og Datteren paa de femten Aar var virkelig ikke noget let Barn — ak nej! Fruen trængte saa forfærdeligt til Hjælp og Støtte, og det var hendes eneste kære Trøst, at der blandt Viums Venner og Bekendte var saa mange udmærkede Mænd, som havde lovet at staa hende bi ...\n✂ Forsigtigt prøvede jeg at tale til Thora, der svarede mig venligt, men fjernt. Hun lignede virkelig noget af en Søvngænger, 89 som kun hørte sine egne Forestillinger. Jeg forstod Overlægens Angst for, at den ganske unge Pige skulde tage alvorlig Skade af den stirrende, stive Maade, paa hvilken hun lod Sorgen æde sig ind. Men jeg følte mig i høj Grad hendragen til dette Barn, der med et var bleven voksen og Kvinde.\n✂ Med virkelig Sympati fulgte jeg Raadslagningerne mellem Fader, Overlægen og hendes Moder, om hvorledes man bedst skulde hjælpe Thora over det i hendes Sorg, som kunde tage Magten fra hende. Men kast nu ikke Barnet ud med Badevandet! sagde jeg til Fader en Aften, da vi drøftede Fru Viums Planer om Badestedsrejser med Thora, for det er dog den Sorg, der har udviklet hende. Fader gav mig Ret og fortalte, hvorledes han havde talt længe med Lægen derom og med Fru Vium ogsaa, men hun forstod egentlig ikke stort af det. Fruen lod til væsentlig at opfatte Sorg som noget, man først og fremmest burde se at komme ud over, og vendte for Resten idelig tilbage til, at Barnet var ubehageligt overfor hende, ligesom bebrejdede hende, at hun ikke havde holdt nok af Faderen og blot vilde prøve paa at glemme ham hurtigst muligt. Og hun sagde, at det var uudholdeligt at blive her i Byen, hvor Thora absolut hver Dag vilde sidde ude paa sin Faders Grav, og man ikke turde\n91 nægte hende det, af Frygt for hvad hun skulde finde paa at sige.\n✂ Fru Vium havde Ret. Men hvor holdt jeg ikke langt mere af den uretfærdigt kolde Flamme i Datterens Øjne end af den andens bevægede Blik! Hørte ikke denne Moder blot til Bettys, min smukke og mig nu saa lede Elskerindes Race! 92 Og vidnede ikke Thoras Blik og hele Holdning om, at der gaves Kvinder af sloltere Støbning, med Følelser, der bundede anderledes dybt! ...\n✂ Somme Tider vilde hun blot derigennem blive et Spørgsmaal kvit, som ikke passede hende; men ikke sjeldent var det sandt. Gennem hende lærte jeg netop at kende denne kvindelige, jævne Blanding af beregnende Snuhed og egentlig Instinkt. Hos Fader havde Betty indsmigret sig med det klareste Overlæg og uden at føle mere for ham end, at hun, Dagen efter, at han ikke længere var hende nyttig, vilde have glemt ham 93 aldeles. Overfor mig, som hun var kommen til at elske, handlede hun meget efter Instinkt, men lod sig dog ogsaa efterhaanden lede af en Del ret sindrig Beregning.\n✂ Betty vilde have udholdt Tortur uden at tilstaa, at hun inderst inde havde næret det Haab engang at blive gift med mig; sikkert er det dog, at hun ikke blot kunde drømme om det, men ogsaa søgte at forberede det med klar Bevidsthed. Hun tog Timer i Klaverspil hos en dygtig Lærer, hvem hun af al Magt prøvede paa at kopiere, hvad der stundom kunde lykkes hende forbavsende. Hun læste Sprog, hvori hendes Fordannelse kun var kummerlig, men havde klogelig taget Fru Bøgelund i Ed paa ikke at røbe det for mig. Hun vilde gerne spørge mig ud om Kunst og Litteratur, giorde i det hele taget saa meget som muligt for at blive det, hun forstod ved dannet. Og dernæst søgte hun, mere ubevidst, at faa mig interesseret for al den megen Menneskesnak, som interesserede hende. Jeg skulde\n94 blandt meget andet sætte mig ind i og tage Parti for og imod i en af Fru Bøgelunds Affærer, som begyndte med et Uvenskab i Familjen og endte med den frygteligste Behandling af hende i et Arvespørgsmaal. Jeg skulde ogsaa spindes med ind i et regelmæssig hyggeligt, husligt Kortspil mellem hende, Fader og Fru Bøgelund. Det var i et og alt hendes Stræben efterhaanden at husvarme og tilvænne mig, indtil jeg fandt det ganske uundværligt at have hende om mig bestandig.\n✂ Jeg tilstaar, at det faldt mig umaadelig 95 haardt at modstaa denne tærende Sorrigfuldhed hos et stakkels levende Menneske, der tilmed var en Kvinde, som kom til at se smukkere ud derigennem, blev finere i Teinten og slankere, fik dybere og mere stille virkende Øjne.\n✂ Fader var oprigtigt ked deraf. Men to Aar efter, da hun blev lykkelig gift med 96 en Købmand derovre, var baade han og jeg enige om, at den Forflyttelse dog havde været for det bedste ...\n✂ Jeg har set Betty Brandt senere, med to Børn ved Haanden, overordentlig pyntet, køn, svær og utroligt snakkende. Manden havde hun ved Siden af sig. Fru Bøgelund betroede mig, at hun stadig var uhyre forelsket i ham og i sin Tid kun havde taget ham af Kærlighed. Jeg tror netop saa gerne paa Bettys Kærlighed. Men det gør alligevel altid et lidt underligt Indtryk at se sin Afløser udi Kærligheden. Man synes uvilkaarlig, at han dog altid maa ligne en selv noget, eller at man i hvert Fald maa virke paa en lignende Maade, eftersom Resultatet blev saa nær det samme. I den Henseende gør de fleste sørgelige Erfaringer. Min Successor var høj, mager og lidt skævbenet, havde svært, hængende Overskæg og gemytlige Talemaader, som han fremførte med dens Overlegenhed, der føler sig som dannet Mand, og véd hvad han gør. Han var godt klædt i Tøj fra sin egen Forretning og\n97 i det hele taget et ganske rask stort Mandfolk ...\n✂ Fru Vium blev ved at holde mit Blik fast paa hendes særegne Maade, med Laagene en lille Smule sænkede over de tindrende Øjne, medens de berømte 98 Smilehuller i Kinderne langsomt slettedes ud.\n✂ »Ha, ha!« for det ud af hende med en helt tøset Latter, som hun straks 100 tog i sig igen og ligesom vidskede ud med en lille Haandbevægelse.\n✂ Mange Aar efter er det faldet mig ind, at medens vi sad og drak Caprien, tog Professoren, uden at afbryde Samtalen, Fotografiet fra Bordet og saà et 101 Øjeblik paa det, inden han stillede det hen. Og noget efter, da vi talte om Moderens og Datterens Liv ved Badestedet, sagde han: »Ja, Fru Vium, jeg tror nu, det er ret heldigt, at den unge tyknæsede franske Pige ikke er dansk og bor her i København.« Blom gjorde et lille Kast med Hovedet over mod Billedet. »Det Pigebarn har mig et lidt for energisk Overtag overfor Frøken Thora.«\n✂ Efter at Professor Blom var gaaet, blev jeg siddende, lidt imod Velopdragenhed, fordi jeg gerne vilde vente og se Thora, som Moderen havde sagt, skulde komme ret snart. Men tilsidst var det mig umuligt at trække Besøget længere ud, Fru Vium blev alt for distræt 102 i sin elskværdige Konversation. Jeg tog Afsked, og hun fulgte mig til Dørs med uforstilt opblussende Hjertelighed.\n✂ Men som hun stod foran mig med et venligt Genkendelsens Smil og levende Øjne, lidt rød i Kinderne og med Hovedet løftet, fandt jeg, at der over hende var en Skønhed, som trodsede den hele 103 Mangel paa Harmoni. Jeg véd ikke, gennem hvilken Tankeforbindelse jeg blev ledet til det, men jeg sagde til mig selv, at af alle unge Kvinder, jeg kendte, var hun den eneste, hvis Hoved med Rette kunde slaas paa en Mønt.\n✂ Med hvilken glødende Begejstring dyrkede jeg ikke i denne Vinter mine Kunstinteresser, som under al min Beskæftigelse 106 med Betty var bleven skammeligt forsømte! Og spændt interesseret fulgte jeg Begivenhedernes Udvikling hos Viums.\n✂ Fader kunde ikke lide den berømte Kirurg og fortalte ofte, med udpræget Misbilligelse, en Historie om ham. Det 108 havde været en Aften netop hos Viums i Professorens Dage, at Blom var kommen noget sent, som sædvanlig overordentlig fuldendt i sit Toilette, med det moderneste Læg i Skjorten og vidt udfaldende Manchetter, som man dengang brugte. Da han saa tilfældig kom til at tale med Fader og et Par andre Herrer om Grunden til sin Forsinkelse, sagde han: »Jeg er stolt over, at den ikke kan ses paa mine Manchetter.« Og han fortalte da, hvorledes han i fuldt Toilette, ligesom Vognen holdt for Døren, var kaldt til en Patient og havde foretaget et Luftrørsnit, blot med Kjolen kastet, Forklæde over og uden at smøge Ærmerne op. »Det er den Slags smaa Koketterier, « sagde han, »som man kan tillade sig.«\n✂ Hvad Thora sagde til den stille, underlig naturmæssige, Sværmen om hendes 109 skønne Moder, om hun overhovedet lagde Mærke til den, kunde hverken Fader eller jeg blive klog paa. Jeg betragtede den unge Kvinde som en Gaiathea, der endnu ikke var sprungen levende ud af sin Sten. Kun yderst forsigtigt nærmede jeg mig hende, talte lidet, søgte blot at fæstne det Indtryk, at naar hun, som hun havde antydet, vilde komme, saa var jeg rede.\n✂ Paa Konfirmationsdagen sendte jeg hende mit Yndlingsbillede af en Kvinde, Mona Lisa. Engang kunde jeg maaske komme til at forklare Thora Mona Lisas 110 modne Skønhed, hvori alle kvindelige Ynder syntes mig at have naaet Fuldkommenheden.\n✂ Derinde bad hun mig tage Plads og 111 fortalte om sin Hensigt at ville tage Studentereksamen for derefter at kaste sig over Filosofi, lære sin Faders Skrifter at kende til Bunds og efter Evne arbejde videre i hans Fag.\n✂ Hvis jeg havde turdet det — jeg havde friet til Thora Vium i samme Øjeblik, som hun sad der foran mig, ligefrem og uforfærdet, skøn i al sin fuldkomne Mangel paa Koketteri med mig, kun 112 energisk optaget af at give og faa klar Besked i Anledning af bestemte Planer.\n✂ Hvor psykologisk fint forekom det mig ikke, at jeg ræsonnerede! Hvor henrykt var jeg ikke over det skarpe Blik, som jeg mente skyldtes min Erfaring og et lykkeligt Greb paa Kvinder overhovedet! Som en Aabenbaring havde min Opfattelse af Thoras hele Væsen slaaet mig. Ja, hun var netop fuldt ud Kvinde, men en moderne Kvinde. Ikke et af disse barnefødende Hjemmevæsener, begavede med en Art listig Intelligens, der forstod at faa Manden og Livet lagt til Rette for deres personlige og sociale Drifter. Nej, en ny Tids Kvinde, Barn af Friheden og Individualismen, den kommende Renæssances Kvinde. Hun havde ikke sin Moders øjetillukkende Dejlighed, men en 113 inderlig Kærlighedsfølelse, hun manglede det instinktivt bedaarende, men ejede hele det store Syn. Sikkert var der, ogsaa aandelig set, to Køn, men hvor vidunderligt maatte de ikke kunne forenes og fuldstændiggøre hinanden, naar Fremtidens Kvinde ikke længere kun tilhørte Hjemmet og Børnene, Koketteriet og Religionen, men kunde mødes med Manden paa Erkendelsens Højder.\n✂ Der blev netop dengang meget at bestille i det Kontor, jeg var kommen 114 ind i. En Omordning forestod, hvorved jeg kunde avancere hurtigt, hvis jeg virkelig viste mig brugbar. Og jeg arbejdede meget. Som da jeg var Dreng og i Studentertiden, stod jeg tidligt op om Morgenen for i de friske stille første Timer allerede at faa lagt en Del af Dagens Gerning bag mig; altid sørgede jeg for, at Thora fra et vist Klokkeslet kunde raade over mig til Hjælp med Latin, Græsk og hvad der ellers kunde falde for. Og jeg gik tidlig til Ro med Bevidstheden om, at nu hang mine jævnaldrende paa Kafeerne eller flirtede omkring i Selskaber.\n✂ Fru Vium spurgte mig til at begynde med helt ængstelig og forknyt, om det virkelig var sandt, at jeg kunde have tilraadet Thora at blive Student, ja endogsaa vilde hjælpe hende med det. Men da jeg med stor Varme forsvarede Thoras Plan og endte med at sige, at jeg vilde staa hende bi af yderste Evne, rejste hendes Moder sig pludseligt op fra Stolen, greb min Haand og sagde: 116 »Tak, kære Aksel, fordi De vil tage Dem af hende. Jeg véd, De mener hende det godt.«\n✂ Og i samme Øjeblik forstod jeg, at 117 Fru Vium, ligesom Betty, ganske simpelt havde følt, at jeg var forelsket i Thora. Og jeg forstod tillige, at det Rygte havde Ret, der hviskede om, at samme Fru Vium om ikke lange Tider skulde giftes med Professor Blom ...\n✂ Bevidstheden om Fru Viums Klarsyn og Fornemmelsen af, at hun ud fra en tarvelig Tankegang begunstigede mine Følelser for Datteren, var mig ingenlunde behagelige. Det var dog min Trøst, at Thora gik omkring saa lykkeligt uvidende om det altsammen. Hvad jeg navnlig beundrede hos hende var netop hendes udelukkende Optagethed af sit Ar bejde. Denne unge Kvinde beroede saa vidunderligt i sig selv. Hun sendte ikke det mindste Sideglimt ud til Mændene eller til Verden i det hele taget. Jomfruelig tilsløret vandrede hun fremad imod Erkendelsen af Livet og af sit indre. Bag al hendes umodne Lektielæren saà jeg dog bestandig den dybe Trang, der havde affødt hendes Beslutning overhovedet. Den vilde holde hende oppe under det elementære Slid og lade\n118 hende udvikles for bevidst at skride frem imod sit ideelle Maal.\n✂ Et fint Træk fandt jeg hos hende deri, at hun saa at sige aldrig nævnede sin Moder for mig. Forholdet mellem de to Kvinder maatte stadig være lige spændt, og det vilde have været mig pinligt at skulle tage Parti mod Moderen, i Kraft af hvis Tillid jeg netop gik de timelange 119 Ture med Datteren. Men uendelig kært var det mig indirekte at erfare den uhyre Forskel mellem Moder og Datter. Thoras Fortællinger om sin fremmede Veninde Marie Louise interesserede mig meget. Den unge franske Pige havde elsket sin Moder, en glødende Katolikinde med oversandseligt tilbedende Ideer, som hun havde meddelt Datteren, der vilde skrive og digte om dem. Dem havde Marie Louise prædiket og prædiket for Thora, som var stærkt betaget af Veninden, hvem hun omtalte i de varmeste Udtryk. Men Følgen deraf var kun blevet, at Thora med stigende Iver foresatte sig at vandre den frie Forskningens Vej, som var betraadt af hendes Fader. Var dette ikke vidunderlig selvstændigt! Og handlede jeg ikke overordentlig klogt ved at undlade ethvert Forsøg paa at gribe ind i hendes næsten eneboeragtige Arbejden med sig selv! Det passede desuden saa godt med min udprægede Forkærlighed for at høre og ikke tale selv. Thora talte meget. Egentlig forbavsende\n120 lidt om Faderen. I Begyndelsen kunde Minder om ham og Betragtninger over ham og hendes Følelser for ham komme frem sammen med Fortællingerne om Marie Louise; men altsammen blev det hurtig trængt tilbage af Talen om Lektier, Kursus, Lærere, praktiske Planer. Jeg saà deri et sundt Træk, som netop var velgørende fjernt fra mit eget Væsen, der dog altid dvælede noget i Skygge af Grublerier og Drømme. Min Fremtids Kvinde næredes af sine Handlingers Brød.\n✂ Overfor Kunst stod hun ganske uforstaaende, og jeg fandt dog, at jeg burde lede hendes Skridt hen imod dens uvurderlige Livsværdier. Det havde været Professor Viums Mangel, at han ikke forstod Kunst, alene kunde reflektere over, hvad han kaldte Ideerne i Kunst, et misforstaaet Begreb, der kun lader sig anvende ganske overført. Langsomt 121 søgte jeg at forberede en dybere Opfattelse hos Thora og valgte som Udgangspunkt det Billede af Mona Lisa jeg havde givet hende, og som hun efterhaanden vandt kær for dets sære Sødme. Forsigtigt prøvede jeg paa at gøre hende begribeligt, hvad Leonardos Giaconda kunstnerisk betød, fra selve den dejlige Kvindes Skikkelse til Baggrundens ideale Landskab og de to skønne antike Søjler, som man paa gamle Kopier kan se oprindelig har indrammet det hele. Det lykkedes mig at fange hendes Opmærksomhed for, hvad jeg sagde, maaske dog mest for det, jeg fortalte om Værkets Tilblivelseshistorie og Modellens Person, eller for den hele Maade, paa hvilken et Maleri som dette blev til igennem Studier og Arbejde.\n✂ Senere forærede jeg hende Leonardos Billede fra det Ambrosianske Bibliotek af en ung Fyrstinde. I denne unge Kvinde med den lidt uregelmæssige Næse, yppige Mund og det lange, slørede Blik fandt jeg noget, der i Typen mindede mig om Thoras uberørte Selvstændighed,\n122 til Trods for Uligheden med alle hendes Træk.\n✂ En skønne Dag, et godt Aars Tid efter Viums Død, fortalte Fader mig, at Fru Vium og Professor Blom havde været hos ham. De skulde giftes, og i den Anledning 123 var det kommet til heftige Scener mellem Moderen og Datteren, som absolut vilde forlade Hjemmet. Nu havde baade Fruen og Professoren spurgt, om Thora da ikke kunde blive optaget i hans Hus, og han havde svaret Ja! under Forudsætning af mit Samtykke.\n✂ Har han ligesom Fru Vium gjort sig sine Ideer om Thoras og min Fremtid og søgt at begunstige en Forbindelse? Jeg har aldrig villet tænke over det. Kunde sikkert heller ikke have gjort det. Det gaar en med ens nærmeste som med de første Melodier, man lærte at kende her i Livet. Man naar Gud ske Lov aldrig at staa kritisk overfor dem. Jeg har altid maattet se Fader enkelt 124 usammensat med store, rolige aandelige Træk, i hvilke jeg fandt Hvile. Ham kunde jeg ikke prøve paa at analysere, og naar han dør, skal hver personlig Nedtegnelse, hvert et Brev til ham, som jeg maatte finde, blive brændt. Jeg vil kun se den Mand som min Fader, den altid ældre, altid overlegne, altid noget fjerne ...\n✂ Den Dag, hun helt var færdig, havde Fader, hun og jeg det udmærket sammen. Thora sagde, at hun følte sig lykkelig som den, der havde overstaaet alt det, der skulde overstaas. Jeg vidste, at hun deri indbefattede det maanedlige Brev, som hun efter Aftale med Fader skrev 126 til sin Moder, der nu sad i Stockholm, hvor Blom havde overtaget en Professorpost. Efter Middagen tog vi i Teatret, og siden om Aftenen hjemme kom Thora pludselig til at græde og kastede sig med Voldsomhed i Faders Arme. Hun gjorde mange Undskyldninger bagefter og sagde, hun havde slet ikke vidst, hvad der lige med et var kommet over hende, for hun var jo i Virkeligheden saa glad. Og i det samme saå hun paa mig og sagde, som om der ikke havde været andre i Stuen end vi to: »Og Dem, Aksel, Dem maa jeg ogsaa takke forfærdelig mange Gange ... «\n✂ Jeg betragtede hendes Ord blot som et dødt Ekko af mine. Nu havde jeg kun at trække mig fuldkommen tilbage og lade Thora selvstændig vandre sine egne Veje, jomfruelig indadvendt. Jeg 127 havde ikke forstaaet at vække Kvinden i den attenaarige unge Pige.\n✂ Hvad om et Sandhedens Spejl dengang var bleven holdt frem for disse unge Mennesker, den seks og tyveaarige unge Mand og den attenaarige Kvinde! Hvad om han havde set sin krænkede Forfængelighed, der ikke kunde taale, 128 at selvlavede Teorier gjordes til intet, sin saarede Indbildskhed, som ikke vilde opgive Muligheden for en Kærlighed, hvorved han blev den forudseende, kloge og den, hvis Liv blev levet større, mere rigt og fornemt end alle andres! Og hvad om hun havde set en ganske nøgtern Egoisme, der ikke tænkte ud over Dagen og Vejen!\n✂ Pigen meldte, at der var serveret. Hun havde ikke taget den tomme Kuvert ved min Side bort. Jeg vilde egentlig have bedet hende gøre det, men lod dog være, 131 skyndte mig blot at blive færdig og komme ind i min egen Stue igen.\n✂ Dette optog og smigrede mig en Tid lang. Intet beviste jo bedre min Fortræffelighed, end at en saa selvstændig 133 ung Kvinde rent entusiastisk gik op i mig og mit. Hvor langt vilde alt dette ikke kunne føre mig, naar hun nu gav mig det tilbage, omformet af hendes kvindelige Intelligens!\n✂ DaThorasUniversitetsstudierbegyndte, maatte jeg helt mane hendes Faders Skygge og Forbilledefrem af en begyndende Glemsel. Hun begejstredes derfor igen, men det var ved min Haand. Hun besøgte punktligt sine filosofiske Forelæsninger, men jeg maatte gaa til dem sammen med hende. Hun læste med sin gamle haardnakkede Flid, men vilde høres af mig, som hun kaldte det. I det hele taget kunde jeg ikke undgaa at bemærke, hvorledes Studierne aldrig blev andet end Skolelektier for hende. Hun søgte at lære, 134 hvad Professoren fortalte og jeg hjalp hende med, forstod aldeles ikke, at det gjaldt om andet og mere. Undtagen om det ene, som i Virkeligheden blev hende Hovedsagen: at faa Paaskønnelse af mig for sit Arbejde, vinde min stigende Taknemlighed og Kærlighed derigennem. Jeg havde jo fortalt hende saa meget om, hvor herligt anderledes hun var end andre Kvinder, og jo flittigere hun læste, jo bedre en Eksamen hun kunde tage, jo mere forskellig maatte hun da blive fra de mange unge Damer, der gik omkring og ingenting bestilte.\n✂ Fader havde ogsaa lagt Mærke dertil. »Jeg betragter det som en væsentlig Fordel, « sagde han. »Den ekstatiske Flid, der den Gang kunde være over hende, tiltalte mig ikke, og var jeg altid bange for skulde angribe hendes Legeme. Jeg har tit set lidt ængsteligt paa de fraværende, 135 næsten slukkede Øjne og hedt plettede Kinder, som hun kunde have. Nu læser hun meget mere sundt, naturligt og jævnt flittigt sammen med dig, som det passer for en Kvinde.«\n✂ Instinktiv sikkert havde Thora følt, hvorledes Litteratur, Musik, Kunst, frem for alt Billedkunst, dog betød langt mere for mig end al Filosofi. Hun vilde nu kun sjeldent tale selv som i gamle Dage, men altid høre mig tale og helst om denne Kunst, som betog mig mere end alt andet her paa Jorden. Da kunde 136 hun lytte med store Øjne og varme Kinder, da kunde hun tilsidst lukke Øjelaagene ganske i og knuge min Haand, medens hun lod sig omfavne og kysse. Dejlig saa hun da ud, borteværende, attraaværdig. Lektielæsersken var forsvundet, her var en Kvinde, der gemte noget i sig selv, som jeg endnu ikke kunde fatte og som maaske endnu ikke var helt udviklet, endsige hende selv bevidst. Men det var der, og jeg skulde nok lære at gribe det. I en helt urigtig Retning havde jeg søgt hendes Selvstændighed, troet paa hende som kvindelig Intelligens og kun fundet en flittig Skolediscipel uden dybere Forstaaelse af Flidens Genstand. Men alligevel havde jeg ikke taget fejl af hendes Holdning, Blik og besynderligt energiske Slutten sig sammen om det, hun netop kastede sig over. Nej, min Thoras Selvstændighed, der sikkert vilde skabe en betydelig Kvinde af hende, skulde utvivlsomt udvikles gennem hendes Liv med Mand og Børn i eget Hjem. Dér maatte hele det underlige Lektiesynspunkt overfor Verden naturnødvendigt\n137 svinde, dèr vilde hun lære Tilværelsen at kende gennem selvstændige Iagttagelser, som gik hende personligt nær paa Krop og Sjæl. Og af al min Magt søgte jeg at fremskynde Tiden for vort Bryllup ...\n✂ Thora laa for første Gang, sovende, bevidstløs henstrakt ved min Side. Hendes Træk var mig næsten fremmede, 138 som jeg saà dem dér uden Liv, Næsen stor med svære Fløje, det tykke, sorte Haar strøget tilbage over en benet Pande.\n✂ Og det gøs lidt igennem mig ved at tænke paa de Øjeblikkes fuldendte Harmoni, som denne Hengivelse i sin Tid 139 havde skænket Betty og mig. Hendes lave Natur havde nedbrudt den, men hvor havde den dog ikke bundet i noget ægte menneskelig sundt og mærkelig lykkeligt! ...\n✂ Havde min Hustru egentlig gjort nogetsomhelst 140 andet end at tage imod det altsammen! Og holdt hun det egentlig fast med en eneste Nerve af sig selv?\n✂ Saaledes var jeg i den første Tid af vort Ægteskab blevet ved. Inde mellem 141 Menneskene i den store By eller ude i Naturen viste jeg hende Kunstens Motiver og talte med hende om det Indhold i Kunstnerens Sind, der fik ham til at gengive dem netop paa sin egen Maade, saa at de virkede ved indtrængende Finhed, storlinjet Dristighed eller hvad det ellers kunde være. Og til Advarsel holdt jeg frem for hende Kunstværker, hvor et ærligt Livets Motiv var set og følt blot med Forfængelighed og Lyst til at vække Opsigt, ofte i Efterligning af en stor Mesters Manér. Jeg viste hende, hvorledes netop dette uægte Gods undertiden ved første Øjekast virkede bestikkende og havde nogle af Forfængelighedens blændende og ikke helt værdiløse Egenskaber.\n✂ I Begyndelsen hørte Thora med dybeste Interesse paa mine Ord. Men det blev mig hurtig klart, at hvad der virkelig satte hendes Følelse i Svingning, var min egen Optagethed af, hvad jeg talte om, min Begejstring og især min Iver for at bringe hende til at forstaa noget, jeg selv satte saa højt. Og det varede\n142 ikke længe, inden hun fandt denne inderlige Indtrængen i de enkelte Kunstværker uendelig trættende og ganske smaalig — saaledes som Millioner af blinde Lægfolk og Lærde, der beskæftiger sig med litterær og bildende Kunst. Thora vilde lære al Kunst at kende, som hun sagde, fra de ældste Tider og lige ned til vore Dage. Hun begyndte at læse Skrifter med saakaldte store Syner ud over tusinder af Kunstneres Arbejder i hundreder af Aar og i de forskelligste Lande. Hendes Yndlingslæsning blev en Kunsthistorie, der begyndte med Arkitekturen hos de gamle Ægyptere og endte med moderne fransk Bogbind!\n✂ Jeg tav, bøjede af, og vendte mig imod det meget, som optog hende i hendes Husførelse. Det var mig ofte de latterligste Ubetydeligheder. I Begyndelsen smilede jeg ad dem og anbefalede hende ikke at tage med saa lidenskabelig Alvor paa huslige Smaating, der vel nogenlunde lige saa godt kunde ordnes paa den ene som paa den anden Maade. Men da mødte jeg en bitter Følelse af 143 min Uforstand og Utaknemmelighed overfor de øjensynligt store Ofre, hun bragte for paa den punktligste Maade at tænke over og ordne alt i Huset. Klart fornam jeg, at her ikke var Tale om stort og smaat, og at jeg maatte paaskønne hver lille Enkelthed, hvis jeg ikke vilde tage det hele fra hende. Saa fik jeg efterhaanden vænnet mig dertil, lærte selv at opdage og sætte Pris paa huslige Bagateller, som hun til min formentlige Gavn og Glæde havde udtænkt, ofte paa Grund af Ytringer, jeg engang var fremkommet med, men længst havde glemt igen. Jeg kunde endog finde noget kærligt opdragende i denne Paapasselighed overfor selv det mindste, hvori et andet Menneske lagde saa meget af sin gode Vilje og Hensigt.\n✂ Under det, som nu fulgte, kom der noget hidtil ukendt op i mig. Jeg følte mig dragen til min Hustrus Person paa 145 en Maade som ingensinde før. Tidligere havde jeg vel været forelsket i hendes Træk og Skikkelse, men nu var det ofte med ligefrem Vansmægten, at jeg oppe paa mit Kontor om Formiddagene længtes efter at komme hjem, blot for at kaste mine Øjne paa hende.\n✂ Min Interesse for min Hustrus Ydre blev en ganske anden end før. Naar vi efter Skik og Brug købte kokette, bløde Morgenkjoler og lange, vide Kaaber til hende, syntes jeg, at de burde være af det fineste, skønneste, eleganteste Stof og Snit for at kunne være gode nok til mit Barns vordende Moder, men jeg vilde have fundet hende lige dejlig, om 146 hun blot havde kunnet hylle sit svangre Liv i Pjalter.\n✂ Med Doktoren spøgte hun tit paa en temmelig smagløs Maade, og det pinte mig at se min Hustru faa noget støjende over sig. Naar jeg da vilde dæmpe lidt paa hende, kunde hun pludselig gøre 147 mig heftige Bebrejdelser og ende med at blive bydende.\n✂ Men jeg kunde ikke finde den rigtige Maade at hjælpe hende paa. Hendes Væsen stødte mig rent uvilkaarligt tilbage og snørede Ordene sammen i min Hals. Jeg tav. Og hun ogsaa. Indtil Ængstelse greb mig for, at hun maaske kunde komme i virkelig daarligt Lune og blive ligegyldig, ikke passe paa sig selv og derved skade Barnet. Her var noget, som jeg kunde tale med hende om. Endnu mere indtrængende end tidligere, og som jeg syntes med virkelig oprigtig Ømhed, bad jeg hende atter og atter endelig tage alle Forsigtighedsregler 148 i Agt. Hun svarede kun lidet og afværgende, indtil hun en Dag til min virkelige Bestyrtelse fór i Vejret, puttede Fingrene i Ørerne, som en uartig, lille Pige, og næsten raabte mig lige ind i Ansigtet: »Jeg vil ikke bære mig anderledes ad, end jeg vil. Og jeg har det storartet!«\n✂ Hun begyndte snart at være meget ude hos Damer af vort Bekendtskab, der havde Børn, traf allehaande Aftaler om, hvad der skulde iagttages i den sidste Tid før Barnefærden, døvede sig ganske i en Snakken og Passiaren tidligt og silde med Lægen og disse Kvindfolk, hidsede sig op til overdrevent at 149 længes efter og glæde sig til det, som forestod.\n✂ Og naar jeg søgte at faa Thora draget fra sin evige Selvbespejling ind paa Tanken om Barnet, vilde have hende til at tale om den Betydning, det skulde faa for os begge, saa kunde hun blive helt stum og se næsten fjendtligt paa mig. Hun fandt blot denne Tale om 150 Fremtiden ubegribeligt hensigtsløs og fuld af Mangel paa Kærlighed til hende selv.\n✂ En Dag, jeg forsigtigt sagde noget til Thora om, at hun i Faders Nærværelse 151 var helt anderledes end ellers, svarede hun naivt forbavset blot det ene: »Jamen, han er jo fremmed!« Og der var i Tonefaldet et helt Svælg befæstet mellem denne fremmede og saa mig, der hørte hende til, og som intet Hensyn kunde kræve.\n✂ Kun Thoras hvinende Skrig af Smerte blev ved at lyde igen i mine Ører. De havde været, som jeg aldrig havde hørt menneskelige Skrig før, snerrende som et rasende Dyrs, saa jeg helt tabte Vejret 153 og følte mig lykkelig, naar hun atter kunde ligge og vaande sig som en Kvinde.\n✂ Det var, som om alle onde Aander var drevet bort ved Barselfærden. Lykken giorde Thora forstaaende og mild overfor sin Moder, der var ægte kvindeligt lykkelig over Barnet. Og min Hustru 154 kom næsten til at holde af Professor Blom, som havde været hendes Accoucheur. Jeg havde allerede overgivet mig paa Naade og Unaade til den Mand. Jeg havde set ham i Ilden, ferm og koldblodig, Mand til det yderste og med en overlegent uskabagtig Menneskekærlighed. »Livet,« sagde han en Aften, vi sad og snakkede sammen, »skal saagu først og fremmest leves, enfin — med den store Chance for den ene og maaske en meget lille for den anden, somme Tider i Tilslutning til ens Drømme og Ideer, meget ofte modsat dem, men leves.«\n✂ Men da var det, Thora begyndte at finde, at min Interesse for Barnet var 155 ved at kølnes, medens jeg bebrejdede hende, at hun lod sig alt for umiddelbart opsluge af den lille.\n✂ Jeg søgte at modarbejde alt dette, talte ogsaa til hende om, hvor besynderligt det var, at inden Barnet var født, vakte det hendes Modvilje, naar jeg stundom havde ønsket at tale lidt om hvad Betydning det vilde kunne faa for os og hele vort Forhold, medens hun nu ikke kunde blive træt af at snakke rent taabeligt om hvordan vor lille Drengs Næse 156 og Haar og Højde og Interesser og Livsstilling maaske engang i Tiden vilde blive.\n✂ Først havde Thora været forelsket i sin Fader. Og denne stærke Følelse havde gennem hans Død bragt hende op i en Overanspændthed, der blev fortsat i de kortvarige Sværmerier med Veninden, som Blom saa rigtigt havde advaret imod. Forelskelsen i Faderen stod bagved og skabte den forcerede Lektielæsning, der gjorde hendes Kinder hede og bragte hende til at føle en ekstatisk 157 Trætheds hele Fryd. Hun omskiftede den med Forelskelsen i mig. Men dér traadte hun for første Gang ud af sin jomfruelige Ensomhed og mødte hele Livets Haandgribelighed og et fra hendes forskelligt Temperament. Jeg kunde ikke mestre Thoras langsomme Sanser og tørt hede Sjæl. Det stod ikke i min Magt at tage voldsomt nok fat og vedholdende drive hende op til den blussende og altopgivende Svimlen, som var hendes Sinds Længsel. Jeg var blød, undersøgende og drømmende, hvor hun vilde gribes med en haard Haand og føres ud i en energisk Handlingernes Rus.\n✂ Helst vilde hun altid blive hjemme og hænge over Barnet. Naar vi var ude sammen, greb der hende en heftigere 158 og heftigere Uro, der slet ikke lod sig paavirke af Fornuft, men først hørte op og blev omskiftet til den overstadigste Jubel, naar hun atter var hjemme hos sit Barn.\n✂ Hun blev ydmyg og underkastede sig som for alt, hvad der tog haardt fat. Bad mig oven i Købet indtrængende om Forladelse og forsikrede, at hun indsaà sin Fejl og vilde lyde mig i et og alt. Men jeg attraaede jo netop ikke slavisk Lydighed, havde altid villet tale med hende og søge at gøre hende forklarligt, bestandig tilstræbt et virkeligt 159 Samliv mellem to forstandige Mennesker paa Grundlag af fælles Kærlighed, Oplevelser og Interesser.\n✂ Og hun forstod at skjule det lige saa behændigt, som Drankersken forstaar at skjule sin Flaske. Hun ofrede atter Omtanke paa sine Toiletter, gik med ud i Selskaber, holdt al den tankeløse Snakken og Hængen over Barnet nede, naar jeg var til Stede; men gennem Pigerne og andre erfarede jeg, at hun benyttede Lejligheden, naar jeg var borte, og hun 160 selv havde Tid, til saa godt som muligt at handle imod mine Forskrifter.\n✂ Fader havde grundet et lille Selskab til Bedste for uægte Børns Mødre, der kunde og vilde beholde deres Børn hos sig, og som iøvrigt var værdige til at understøttes. Han virkede stadig ivrigt for det, jeg var selvfølgelig ogsaa Medlem deraf. I Thoras Nærværelse havde Fader og jeg ofte talt derom, uden at hun hidtil havde røbet nogen særlig Interesse for det. Nu gik hun til Fader og tilbød sig som Undersøgerske i Selskabets Tjeneste, talte udførligt om, hvorledes hun som den lykkelige Moder følte en Pligt overfor de ulykkelige, hvem Samfundet havde forbudt at blive Mødre, rev Fader fuldstændigt med og følte, at 161 hun havde bundet mig, der sidst af alt vilde sætte mig imod noget af hvad Fader satte Pris paa. Tilmed havde hun paa Forhaand brudt Spidsen af alle Indvendinger ved at bede ham til at begynde med kun anvende hende med Maade og saaledes, at hun langsomt fik mere og mere at gøre, da Omsorgen for hendes Mand, Barn og Hjem lagde saa stærkt Beslag paa hendes Tid.\n✂ Hvis jeg i den første Tid af vort Ægteskab havde faaet det Indtryk, at min 162 Hustru skjulte noget for mig, vilde jeg have følt det som min allerførste Pligt at fortælle hende det og tale med hende derom. At jeg nu aldeles intet sagde om alt det, som jeg vidste, at hun gemte bag min Ryg, følte jeg tydelig og klart som et dybt Fald. Men jeg vidste lige saa sikkert, hvor unyttigt det vilde have været at tale. Rent praktisk søgte jeg blot at faa afbødet hvad der forekom mig at indeholde særlige Farer for Barnet.\n✂ Saa vilde vort Samliv blive to ensomme Menneskers Liv, der mødtes i fælles Glæder og Bekymringer paa saa mange Punkter, 163 at de ubetvingelige Modsætningers Sammenstød ikke kunde faa Forholdet til at briste ...\n✂ Jeg kastede et Blik paa Bladet, og der svævede mig en Del Indvendinger paa Læben. Men jeg holdt dem tilbage, saa at de end ikke naaede at skaffe sig det allermindste Udtryk. Sikkert hændte dette i Kraft af det rigtige Instinkt, der kun betyder, at man stundom opfatter en Situation og dens Konsekvenser langt 165 hurtigere, end Bevidstheden er i Stand til at gøre en det klart.\n✂ Det blev i Tidernes Løb til Fremstillinger af den mest forskellige Art, hyppigt 166 vanskeligt tilgængelige, kostbare og sjældne, Træsnit og Gravurer, Raderinger og Stik, fremragende Fotografier. Vi sporede og opsøgte tilsammen, gennem indenlandske og udenlandske Forbindelser, ledede af en Litteratur af Kataloger.\n✂ Det forekom mig efterhaanden, som om jeg, saa vidt det med min Hustrus Ejendommelighed var muligt, stod i Begreb med at naa, hvad jeg i mit Ægteskabs første Tid havde tilstræbt. Thora syntes mig til en vis Grad at være bleven fanget af Kunsten gennem dens mangfoldige Behandling af Motiver, som hendes eget Liv havde givet hende Betingelserne for at fatte. Kunst kunde jo dog aldrig blive hende Genstand for den dybe 167 virkelige Passion, som jeg havde arvet efter mine Fædre ...\n✂ At jeg stadig hjalp hende dermed, blev et kærligt Baand imellem os, som førte anden Hjælpsomhed og Hengivenhed med sig. Og hvad der var det allervigtigste, jeg fandt, at det hele bragte hende Barnet noget paa den Afstand, der senere 169 vilde kunne lade hende se det ogsaa fra andre og sociale Sider.\n✂ Det kunde ofte i Drengens første Aar gøre Thora helt overstrømmende glad og elskværdig at se lille Ejnar og mig sammen. Hun paastod altid, at jeg var bange for mine pæne Klæder, naar Barnet vilde lege hos mig, og at jeg tog paa ham, som om han var af Glas. Hvorimod Drengen maatte stampe omkring paa hende, rive og trække i hende, hvor det faldt ham ind, og hun selv kunde tage nogle Tag i ham, kryste og kaste med ham, saa jeg tit og mange Gange fik mig en ganske 170 alvorlig Forskrækkelse. Saa lo hun og fik Barnet til at le med, helt hvine i vilden Sky: »Nu gør vi Nar af Fa'er, vores fine Pernittengrynsfa'er!« Og bagefter kunde hun omfavne og kysse mig: »Aa, du, jeg elsker dig,« sagde hun, »fordi du er saa ubehjælpsom med Ejnar — og vil saa gerne. Det er rigtignok min Dreng, du — « og hun trak mig i Ørerne og lo mig lige ind i Øjnene ...\n✂ Hun var straks urolig, nervøs og ulykkelig over, at hun igen skulde have et lille Barn, medens jeg blev saa glad, at 172 jeg slet ikke rigtigt turde vise hende det. Jeg følte, at det var klogt straks kun at prøve paa ved trøstende, kærlige og taknemmelige Ord at faa hendes Ængstelse til at svinde.\n✂ Thora tav saa besynderligt til denne Tale. Hun blev atter ujævn, usikker, urolig. Jeg havde Følelsen af, at jeg dog vist 173 alligevel var kommen ind paa noget af det, hun netop i sin nuværende Tilstand betragtede som tomme Fantasterier. Jeg burde have tiet og ladet Tiden give mig Ret. Men jeg vilde jo saa gerne have, at hun skulde være glad med mig.\n✂ Under Paaskud af, at det var for Moderens Skyld, vilde hun den Dag have Ejnar med ind til Middagen. Det var noget, jeg ikke kunde fordrage. Drengen havde spist sin Middagsmad for lang Tid siden. Men Thora vilde have, han skulde 174 sidde dér og faa, saa en Skefuld, saa en Mundfuld, og tilsidst spise Desserten med.\n✂ Thora overfyldte Drengen med den søde Dessert og snakkede vidt og bredt til Moderen om, hvorledes hun havde gaaet Tur med Barnet og netop truffet nogle af de Bekendtskaber fra Faders Understøttelsesforening, som hun vidste, jeg 175 satte meget liden Pris paa. Bagefter lod hun Ejnar drikke Kaffe hos sig, hvad der ogsaa var mig imod, og saaledes blev det ved, indtil Pigen omsider bragte den lille ud.\n✂ Først længe efter maatte hendes Moder komme ind til hende. Og jeg fik siden at vide, at hun havde grædt og grædt ustandseligt. Om Aftenen kom hun og 176 vilde bede om Forladelse. Jeg fik det afværget, og vi blev selvfølgelig gode Venner igen. Men paa hende syntes det hele Optrin at have gjort en Virkning, der ikke hurtigt fortog sig.\n✂ Thora vendte ideligt tilbage til den Meningsløshedens onde Spot, som laa deri, at hun nu havde udholdt Uro, Plage og Pine og tilsidst lagt sit Legeme til for at kunne føde et lille Lig til Verden. Og da hun fik Lægernes Udtalelser at vide, følte hun sig dybt nedværdiget. 177 »Tænker du dig rigtig, Aksel,« sagde hun, »hvad det vil sige, at jeg nu kun kan føde døde Børn. Jeg duer kun til at føde døde Børn.« Hun kastede sig paa det lidenskabeligste ind til mig og græd og græd.\n✂ Og Gang paa Gang kom hun med 178 Voldsomhed tilbage til den Tanke, at nu havde jeg Ret til kun at forlange en ganske ydmyg Tjenerinde af hende.\n✂ Og for Resten syntes det mig efterhaanden, som om hendes Syn fra det snevre, rent personlige Forhold til hendes Barn og hendes Mand blev løftet op 179 mod hvad der var værd at tilstræbe i det hele stores Interesse.\n✂ Jeg glædede mig meget herover. Og Thora fulgte mit Paabud, lod, som om heller ikke hun mærkede noget dertil, spurgte ikke Drengen ud om hvad det var, han legede, lod ham stille og fredelig gaa omkring med alt dette for sig selv. Det følte jeg saa sikkert, at her var fra Barnets Side en Tilnærmelse til 180 mig, som det gjaldt om ikke at forstyrre, og som kunde miste sin Naturlighed, Frivillighed og Ynde, hvis man gjorde den bevidst for min lille Søn.\n✂ Jeg viste en Dag Fader Barnets smaa Samlinger og glemmer aldrig det glade, stille Smil, som bredte sig over hans Ansigt. Vi forstod hinanden. Og vi hørte det endnu svage men sikre Pulsslag i 181 en anden Menneskesjæl — mit Barns Sjæl — som slog i Takt med vor.\n✂ Jeg kunde vel sige til min Hustru, at 182 hun burde lade være at spotte Barnet, fordi Spot er hæslig og fordærvelig overfor voksne, men ganske utilladelig overfor Børn. Men ellers syntes det mig rigtigt at lade, som om jeg overhovedet ikke lagde Mærke til Thoras Skinsyge. Jeg søgte blot at hjælpe hende ved at faa Drengen saa vidt mulig optaget af sin Moder, fortælle ham om hende, indrette det, saa at vi legede, læste, spadserede sammen, alle tre, saa ofte det lod sig gøre.\n✂ Hverken mere eller mindre. Nu holdt jeg i mine Arme et levende Væsen, der hørte mig til, og som ikke tænkte sine Tanker paa tværs af mine, hos hvem jeg ikke behøvede at frygte Vagtsomhed imod mig, hvem jeg ikke selv var nødt til at værge imod mit eget Temperaments Overgreb, fordi der overhovedet ikke kunde blive Tale om Overgreb. Alting føjede sig saa helt naturligt mellem os paa Grund af 184 et fælles Sindelag, der lod mere end Hælvten være sagt, uden at et eneste Ord blev talt.\n✂ I Fællesskab gjorde han og jeg alt, hvad vi kunde, for at glæde hende, og jeg bildte mig saa sikkert ind, at hun 185 paaskønnede det og var tilfreds, ikke mindst med den uendeligt gode Vilje, som hun maatte kunne føle hos os begge to.\n✂ Vor Søn var allerede dengang en lang Dreng, der ikke længere behøvede hendes 186 des Hjælp, ja end ikke havde godt af at faa den, baade skulde og vilde lære at arbejde paa egen Haand. Han var en køn Fyr, dygtig, flink og afholdt, elskværdigere i sin Indesluttethed, end jeg havde været det, sin Bedstefaders erklærede Yndling ...\n✂ Saa kom hun en Aften ind i mit Arbejdsværelse og sagde, at hun maatte tale med mig om noget meget alvorligt. 187 Da jeg højst forbavset saà op paa hende, slog det mig, at egentlig havde hun og jeg ikke talt alvorligt sammen Ansigt til Ansigt, Front mod Front, fra dengang vor Dreng var ganske lille, hvor ofte vi end havde talt alene og fortroligt om alt muligt.\n✂ Hun talte og talte bagefter. Om det var et Kvarter eller en Time eller en halv Dag, er det aldrig faldet mig ind 188 at tænke over. Der kunde, da vi skiltes, lige saa godt være gaaet et Aar.\n✂ Thora var bleven ramt i sit inderste af sin Søns udelukkende Venden sig mod mig. Fremmed for mig var hun tyet tilbage til sin Barndoms Afgud, Faderen. Men hans Skrifter blev hende i hendes pinefulde Ensomhed kun Ord, og han selv var død. Hun maatte vove Springet over Døden til ham. Og til den Kærlighed, som ingen levende Mand havde kunnet bringe hende. Den i Støvet henkastede 189 Kærlighed, som overgaar al Forstand.\n✂ Til min Hustrus Himmels Gud er langt, og under hans Aasyn vil hun kunne vandre indtil sine Dages Ende. 191 Hans Guddom har straalet fra de ældste Templers Tider og vil blive ved at straale, saa længe Verden staar ...\n✂ Men min Søn gaar forhaabentlig et virkeligt Liv og Samliv med Mennesker i Møde. Jeg vil søge at rydde alle de 192 Stene af hans Vej, som ikke kun han selv alene kan løfte. Og jeg vil ønske ham den heldige Lykke overfor Kvinder, som ikke blev hans Fader til Del.


HVORDAN MAN LAVER BUR TIL PARTRIDGES GøR DET SELV - FUGLE - 2020\nOg selvom skildringer hovedsagelig findes i fugle og i små værelser, kan du have brug for et bur for midlertidig vinterholding af fugle eller for ikke-holdbart opbevaring af flere par. For det er du selvfølgelig ikke nødt til at købe noget, da du kan lave bur til partridges med dine egne hænder. Hvordan? Find ud af os.\nHvad burde være burene for vilde fugle?\nHvis du er seriøst interesseret i avl og opdræt af disse fugle, har du ofte mødt sådan information, at buret ikke er det bedste hus til partridges. Ja, det er det. De er ikke særlig velegnede til langsigtet opbevaring og som hovedopdræt, fordi de i modsætning til et friluftshus er langt fra fuglernes naturlige levevilkår. Glem ikke at patronen frem for alt er en vild fugl, der kræver særlig opmærksomhed.\nMen det betyder ikke, at et sådant hus slet ikke kan bruges. Hvis du ikke er i stand til at gøre en bekvem fugl, kan du lave et bur, men ifølge særlige regler. Det skal opfylde de grundlæggende krav:\nAt blive hævet fra jorden ved 60-80 centimeter. Dette skyldes det faktum, at partridges er ret sårbare fugle ikke kun til udkast og fugt, men også til parasitter. Et sådant højt hus vil beskytte mod smitte mod orm gennem dråber.\nHvis du har flere celler (bure), skal afstanden mellem dem være mindst 1 meter.\nDen skal have omtrentlige dimensioner: længde - 200 centimeter, højde - 50 centimeter og bredde - 60 centimeter.\nSørg for hele forvæggen, og hvis det er muligt, skal toppen være mesh for god ventilation af luften.\nI forskellige lande findes partridges i alle slags celler og bur. For eksempel er det i mange gårde i Frankrig for disse fugle sædvanligt at konstruere retikulerede indkapslinger forhøjet over jorden med ca. 70 centimeter. Sidevæggene i sådanne huse er lavet af krydsfiner eller plastik, gulvet er maskeret med en celle på 1x1 centimeter, loftet er lavet af fint mesh og dækket af et plastark. I sådanne kabinetter indeholder op til 50 fugle med en hastighed på 3 personer pr. Kvadratmeter.\nI Ungarn bliver der f.eks. Hjemmehørende fugle i udendørslokaler med plankvægge og net-top. Uden for avlssæsonen lever fem individer separat i så små dyr, hver for sig hunner fra mændene. I Italien er det sædvanligt at dyrke partridges i battericeller til almindelige kyllinger. Som vi ser, er begrebet indhold og dyrkning af disse "skønheder" i mange fremmede lande nærmet sig anderledes. Vores oplevelse af avlsfugle viser stadig, at det er bedre at dyrke partridges i aviarier eller specielle hævede bure.\nSå for at lave bur til partridges med dine egne hænder, skal du først og fremmest udarbejde det nødvendige materiale og værktøjer. Hvor meget materiale der skal tages, afhænger det af, hvor meget en patron vil bo i et bur og hvor meget dit husdyr er. Det er bedst at tælle 1 kvadratmeter for tre personer. Til konstruktionen har vi brug for:\ntræstænger eller -plader;\nmesh med en lille celle til vægge og lofter, med et mellemstik til gulvet;\nDet første vi begynder at lave et bur med egne hænder er en ramme lavet af træstænger. Tidligere skal vi lave tre rum, hvis gennemsnitlige (ca. 120 centimeter lange) vil blive pakket rundt i nettet (celle ca. 1,5-2 centimeter), resten vil blive dækket af krydsfiner.\nVi laver to sidekammer 40 centimeter lange hver.\nRammen er nu dækket med sit materiale: gulvet er mesh, top- og sidevæggene i midterrummet er maskeret, de to andre rum er dækket fra alle sider (undtagen gulvet) med krydsfinerark.\nI begge ender af buret hænger vi op specielle fastgørelsesanordninger, hvor vi hænger på kasser-feedere. De er også lavet af krydsfiner eller om muligt af plast. Størrelse af fodermidler: højde - ca. 50 centimeter, bredde - 15 centimeter. Indenfor skal du sørge for at installere en bekvem drikkebøtte. Du kan automatisk, men bedre end normalt.\nNu laver vi støtteben til vores bur og alt er klar. Det er kun at plante partridges.\nTegning med størrelsen af buret til partridges gør det selv\nFor flere detaljer om hvordan denne celle skal se ud, se på billedet og på tegningen. Held og lykke!\nSe videoen: Print Profits Review, Bonus, and Free Bootcamp with PDF Download (Oktober 2020).


🐾 Pet Scoop: Zoo Hand-Rears Fire sjældne Cloud Leopard Cubs, to hvalpe gemt fra brand - 2020\nNi produkter til at berige din katte liv\n22. maj 2015: Vi har slettet internettet for at finde de bedste og mest overbevisende dyrehistorier, videoer og fotos. Og det er okay her.\nIngrid Barrentine, Point Defiance Zoo & Aquarium Et sjældent kuld med fire truede skyede leopardbubere bliver håndopdrættet ved Point Defiance Zoo i Washington.\nFeisty Cubs trives på Zoo\nSkyde leopardfirdobiler får døgnet rundt pleje fra personalet på Point Defiance Zoo i Washington State. Cirerne blev født 12. maj til mor Chai Li og far Nah Fun. Kuller af fire er ualmindelige for skyggefulde leoparder. Ungerne blev efterladt hos deres mor, indtil hun viste, at hun ikke længere ville bryde sig om dem, sagde zoologisk have i et Facebook-indlæg. Skyde leoparder er rutinemæssigt håndopdrættet i zoologiske haver. På en uge gammel vejede de mellem 11 og 12 ounce hver, og de kvirrer og squeal for at lade deres brugere vide, at de er sultne. Zoologiske personale siger, at ungerne er "aktive og bevæger sig godt", og de er ved at gå på vej. "Disse katte er dyrebare," sagde Andy Goldfarb, en biolog ved zoologisk have. "Skyde leoparder er truet, og der er konstant pres på arten fra poaching, habitat tab og anden konflikt mellem mennesker og dyr." - Få opdateringer om ungerne fra Point Defiance Zoo's Facebook side og se mere søde zoo baby billeder\nUndersøgelse: Mennesker og hunde bundet tidligere end tanke\nHunde kan have været mands bedste ven endnu længere end vi troede. Test på en gammel ulvben opdaget på Sibiriens Taimyrhalvø viser, at ulve og hunde splittede fra deres fælles forfader mindst 27.000 år siden. Tidligere troede forskerne, at splittelsen ikke var sket tidligere end 16.000 år siden. "Selvom adskillelse ikke er den samme som domesticering, åbner det mulighed for, at domesticering fandt sted meget tidligere end vi troede før," siger lead study forfatteren Pontus Skoglund, Harvard Medical School og Broad Institute i Massachusetts. Forskerne fandt, at en del af Siberian Husky's genom kan spores tilbage til den nu uddøde sibiriske ulv. Studien blev offentliggjort i tidsskriftet Nuværende biologi. - Læs det på Live Science\nNy Rabies Stamme fundet i New Mexico\nCentrene for sygdomskontrol har bekræftet, at en ny stamme af rabies blev fundet i en ræv, der lidt en 78 årig kvinde i New Mexico sidste måned. Kvinden fik en række rabiesvaccinationer, som forhindrede hende i at udvikle den dødelige sygdom. Stammen er "noget lignende rabies-stammer forbundet med flagermus, men unik", siger Paul Ettestad, New Mexico's folkesundhedsdyrlæge. Tjenestemænd advarede offentligheden om, at vilde dyr, der virker syge, frygtløse, aggressive eller venlige, bør betragtes som en trussel og undgås. - Læs det på Albuquerque Journal\nFlagler County Fire Rescue Flagler County, Florida, brandmænd brugte kæledyrs oxygen masker for at redde to hvalpe reddet fra et hus brand.\nBrandmænd redde mor og hvalpe\nBesætninger brugte kæledyrsmasker til at redde livene til to hvalpe, der var inde da deres hjem i Palm Coast, Florida, blev brændt tirsdag. De var blandt de seks hunde i hjemmet på det tidspunkt, herunder deres mor. Mens boligejer og hans 2-årige datter blev behandlet til indånding af røg på et lokalt hospital, skyndte en nabo hundene til dyrlægen. "Vi er glade for at rapportere, at mor og pupper klarer sig godt efter grundige eksamener og iltterapi!" Flagler Animal Hospital offentliggjort på Facebook onsdag. "Kan ikke takke brandmand David Lawrence fra Flagler County Fire Rescue nok. Han gik ud over hvalpene, "sagde naboen, Margaret O'Neill. PETA er enig. Gruppen sagde torsdag, at det var tildelt Flagler County Fire Rescue en Compassionate Fire Department Award. - Se billeder på Buzzfeed\nI England får ænder deres egne gangbaner\nVandrestier langs vandet i England får meget trafik fra fodgængere, cyklister og vandfugle. Nu har den gruppe, der bevarer mere end 2.000 miles vandveje, Canal River & Trust, en midlertidig løsning for dem, der bevæger sig i waddling speed: eksklusive baner for ænderne. Banerne er markeret med en silke af en and og #sharethespace, og adskilles fra hovedruten med en hvid linje. Det tilskynder til bevidsthed blandt menneskerne - men der er endnu ikke noget ord om, hvorvidt ænderne holder sig til deres bane. - Læs det på Huffington Post


Skæbnedag for kontanthjælp presser socialrådgivere - Dansk Socialrådgiverforening\nDansk Socialrådgiverforening / Nyheder / Skæbnedag for kontanthjælp presser socialrådgivere\nI disse dage modtager tusindvis af kontanthjælpsmodtagere varslingsbrev om, at de bliver ramt af regeringens nyindførte kontanthjælpsloft og 225-timersregel.\nDansk Socialrådgiverforening har lavet et beredskab med en række guides om konsekvenserne af de nye lave ydelser, og hvordan socialrådgivere og arbejdspladser kan håndtere dem.\nDesuden har DS i hundredvis af nyhedsartikler, tv- og radioindslag advaret om de konsekvenser, de nye lave ydelser vil få for borgere og socialrådgivere.\nFagbladet Socialrådgiveren har i forbindelse med varslingen af de lave ydelser, som slår igennem 1. oktober, interviewet socialrådgivere i tre kommuner om arbejdssituationen, og der tegner sig et billede, som til forveksling ligner det scenarie, DS har advaret imod.\n”Vi kan ikke engang finde boliger til de syge”\nAnnemarie Müller, socialrådgiver, Jobcenter Gribskov\n– Vi får allerede nu adskillige henvendelser fra borgere, som vil blive ramt, og de bliver ramt hårdt. Eksempelvis har jeg en familie, hvor begge forældre har svær ADHD, et barn på tre år og en mere på vej. Manden har et job, og jeg har fritaget kvinden for 225-timersreglen, da hun er syg. Hun bliver dog ramt af kontanthjælpsloftet, og de er bange for, at mandens løn ikke kan forsørge dem og betale huslejen, hvis hun går ned i ydelse. Hun græder og frygter, at de ender på gaden med det lille barn og en lille ny på vej.\nVores boligvisitation gør alt, hvad de kan for at hjælpe folk, som har udsigt til at miste deres bolig. Men vi er nødt til at være ærlige og sige, at manglen på billige boliger i kommunen er så stor, at borgerne ikke kan satse på hjælp fra os. Heller ikke de aktivitetsparate og syge, som bliver ramt. For selv hvis de er berettiget til at blive visiteret til en bolig på grund af eksempelvis sygdom, må de stå på venteliste i flere år, som situationen er nu. Det eneste råd vi kan give dem er, at de skal bruge alt, hvad de har af netværk og ellers gennemtrawle boligannoncerne i lokalaviserne.\nDer har ikke været tilført ressourcer til de ekstraopgaver, som de lave ydelser har medført, så der har været et kæmpe overarbejde. Især sagsbehandlerne i Ydelsescenteret har ligget vandret i luften. Her i Beskæftigelsesafdelingen har vi gjort alt, hvad vi kan for at informere borgerne, men der vil være mange, som får sig en grim overraskelse sidst i oktober. I Faglig Klub har vi talt om udsigterne, og vi er indstillet på, at det bliver kaotisk. Ledelsen har drøftet muligheder for vagtordning, men der er ikke meldt noget ud.\n”Borgerne er allerede desperate”\nTania Kvist, tillidsrepræsentant, Aalborg Jobcenter\n– Vi oplever allerede nu mange desperate borgere, der ved, at de bliver ramt af kontanthjælpsloftet, og som ringer og for eksempel spørger, om de kan komme i et ressourceforløb – helt uden at vide, hvad det er, blot fordi de har hørt, at de så kan blive undtaget fra de lavere ydelser. Det ville ikke give mening at give mange af dem et ressourceforløb, idet de ikke nødvendigvis er i målgruppen – og selv hvis det gjorde, ville det tage lang sagsbehandlingstid, før det kom i gang. Så vi har ikke de hurtige løsninger, borgerne ønsker sig, ligesom et økonomisk incitament jo heller ikke er tænkt at skulle være motivationen for et ressourceforløb.\nVi forventer at få ekstra travlt omkring 1. oktober, for nogle af de mest udsatte borgere har ikke ressourcerne til at håndtere problemerne før det øjeblik, de ser konsekvensen på bankkontoen. Jeg håber det bedste, men frygter det værste.\nMange af vores borgere må finde et andet sted at bo, hvis de får mindre i ydelse, men der findes ikke mange billigere boliger i Aalborg, for som universitetsby skal de slås med studerende om dem. Det risikeres, at de udsatte borgere bliver samlet i bestemte områder, hvor boligerne er billige, men hvor det kan få konsekvenser for børnene, som fastholdes i en ond cirkel i et miljø, der ikke altid er nemt at bryde.\nVi har haft et stort arbejdspres med vurderingen af alle vores sager i forhold til 225-timers reglen. Jobcentret lukkede to hele dage for at fokusere på vurderingerne i sagerne, men det battede ingenting. I stedet tog det os godt tre uger at nå igennem alle sagerne.\n”Det er ikke muligt at løfte opgaven”\n– Socialrådgiverne – særligt på ydelsesområdet – er ekstremt pressede. Én ting er at administrere en ”dårlig” lovgivning, du er uenig i. Det kan du leve med, når du føler, at du har gjort det, du lovmæssigt kan, for borgeren. Men i øjeblikket får jeg helt konkrete advarsler fra socialrådgiverne på eksempelvis ydelsesområdet om, at de ikke kan løfte opgaven. Det er kolleger, som sætter en ære i at gøre deres arbejde ordentligt og som simpelthen ikke har ressourcerne til det. Det udgør en trussel mod både arbejdsmiljøet og kvaliteten i sagsbehandlingen.\nSagsbehandlingstiden på ansøgninger om kontanthjælp er blevet meget længere end de normale 14 dage, og vi har borgere, som står uden forsørgelse og uden mulighed for at kunne betale eksempelvis husleje. Allerede nu har socialrådgiverne i jobcentret frustrerede borgere, som ikke kan stille sig til rådighed for eksempelvis beskæftigelsestilbud, fordi de ikke har råd til bustransporten. Borgernes frustration truer både arbejdsmiljøet og i værste fald sikkerheden, og også her bør kommunen holde øje. Regeringen, som stort set ikke har sendt midler med til at implementere lovgivningen, må tage et politisk ansvar for denne situation.


Imponer familien med en god, hjemmelavet risalamande - Røgeovnens venner\nI MadSkrevet 20. november 2020 0 kommentar(er)\nDet hører sig næsten til, at man skal være lidt stresset op til jul. Der er så mange ting, som man skal tage sig af. Det gælder også, at mange af forberedelserne, skal laves lige op til juleaften. Det gælder eksempelvis maden og andre ting, som man ikke kan lave på forhånd. Det handler derfor om at være hurtigt ude med de ting, som man kan lave i god tid. Man kan eksempelvis købe en god mandelgave. Mandelgaver kan man købe et godt stykke tid, før det bliver juleaften, så man har godt styr på det. Du kan finde forskellige idéer til mandelgaver, så du er sikker på, at du finder en god og sjov mandelgave.\nRisalamande og traditionelle juleretter\nJul og god mad hænger i den grad sammen. Det er ikke den sundeste tid på året, men det er en tid, hvor man spiser rigtig godt. Risalamande er noget, som hører sig til juleaften. Du kan finde opskrifter på risalamande, så du er sikker på, at den sidder lige i skabet, når du skal lave den i forbindelse med juleaften. Der er nemlig ikke noget som en god, hjemmelavet risalamande. Det synes dine familiemedlemmer formentlig også, så du kan virkelig imponere familien, hvis du laver en god gang risalamande. Der findes forskellige opskrifter på risalamande. Det mest afgørende er nok, at man laver den fra bunden. Mad der er lavet fra bunden har det nemlig med at smage bedre. Netop juleaften skal man ikke gå ned på kvalitet og god mad. Her handler det nemlig om at hygge sig med dem man holder mest af.\nFå handlet godt ind\nNår julen står for døren, så skal man sørge for at få handlet godt ind. Der er mange ting, som man skal tage sig af op til jul. Noget af det rigtig vigtige er juleindkøbende. Det gælder både gaverne, men også dagligvareindkøbene. Man skal nemlig have købt en del mad og drikke, som man skal have henover julen. Det er nemlig en tid, hvor man helst vil slippe for at skulle ud og handle. Her vil man nemlig hellere bare nyde fridagene hjemme med familien. Hvis man handler stort ind inden jul, så skulle man også gerne slippe for at skulle ud og handle henover julen. Det er virkelig noget, som du vil sætte pris på. Det kan derfor være en god måde at gøre det på.\nBrug tid på at lave god mad\nJulen er en tid, hvor man er sammen med dem man holder af. Det er også en tid, hvor man kan lave noget rigtig god mad. Man kan sætte noget mere tid af til at lave mad, end man typisk kan i hverdagen. Man kan derfor lave noget god mad fra bunden. Det vil typisk være traditionel julemad, som man kan tilberede fra bunden. Det er over flere dage man spiser godt, så der skal også en del mad til. Man kan planlægge ens tid godt, hvis man vil sørge for, at man kan nå det hele.


Coleslaw - opskrift på hjemmelavet sprød coleslaw lige her!\nHjemmelavet sprød coleslaw.\nHer finder du opskriften på en lækker coleslaw. Du får en coleslaw der har en sød og syrlig smag. En perfekt kombi med den sprøde kål og de revet gulerødder. Lige som sådan en skal være!\nLav en lækker og snasket pulled pork burger med BBQ sauce!\nKålblandingen er først vend i en blanding af æbleeddike, salt og sukker. Blandingen giver den karakteristiske velkendte let syrlige smag. Derefter vendes dressingen i kålen og så har du en lækker hjemmelavet coleslaw.\nHjemmelavet sød og syrlig sprød coleslaw.\nPres al overskydende væske fra kål og gulerødder og vend det sammen med dressingen. Velbekomme!\nI denne opskrift er der brugt spidskål. I den helt klassiske udgave bruges hvidkål. De to typer kål minder meget om hinanden og begge del kam sagtens bruges. Spidskål er en mere let kål hvor hvidkål er meget grov i strukturen.\nDu kan også prøve med rødkål, det giver en meget fin lilla/lyserød farve. En helt anden type kål kan også sagtens bruges.\nServer det som tilbehør til din aftensmad. Det kan både være helt klassisk til spareribs, i burgere eller måske til et stykke sprødt kylling med en lækker bagt kartoffel.\nDet kan sagtens holde sig på køl i 2-3 dage.