Сергій КОТ, Юрій КОРЕНЮК Михайлівські пам'ятки в російських музеях / Забута спадщина\nСергій КОТ, Юрій КОРЕНЮК Михайлівські пам'ятки в російських музеях\n9 грудня 1995 року Президент України Л.Кучма підписав Указ за № 1138/95 "Про заходи щодо відтворення видатних пам'яток історії та культури". Цим нормативним актом відкрито цільову державну програму, спрямовану на відродження духовності й історичної пам'яті українського народу, повернення йому національних реліквій і мистецьких шедеврів, втрачених у різні часи та за різних обставин.\nОдним з головних завдань, визначених Указом, є відбудова комплексу споруд Михайлівського Золотоверхого монастиря, знищеного в трагічні для української культури 30-ті роки. Тоді, в роки сталінського терору, ця унікальна архітектурно-мистецька пам'ятка, яка з повним правом вважалася шедевром світового рівня, тисячолітнім осередком духовності не лише українського народу, а й усього слов'янського світу, була стерта з лиця землі більшовицьким режимом на догоду фальшивим ідеям та гаслам. Тепер, у незалежній Україні, вже протягом кількох років триває напружена робота щодо відбудови комплексу споруд монастиря, завершити яку передбачено в 1999 році.\nВнаслідок несприятливих історичних обставин значна частина унікальних мистецьких творів доби Київської Русі, попередньо знятих перед зруйнуванням собору, була втрачена або опинилася поза межами України. Розшук, вивчення і використання їх з науковою метою в процесі відбудови собору має принципове теоретичне і практичне значення. Водночас повернення в Україну колись вивезених з неї михайлівських мозаїк, фресок та інших реліквій є невід'ємною складовою частиною загальної справи відродження святині. Вони мають зайняти належне їм місце в музеях Києва, утворюючи єдиний інформаційно-духовний комплекс з відбудованим у своїх архітектурних формах собором. Таким чином здійсниться акт історичної справедливості. Адже витворені генієм українського народу визначні культурні цінності невіддільні од рідного грунту та своєрідного історико-культурного середовища, на тлі якого вони розкриваються у всій своїй красі та величі.\nЗгідно з літописним свідченням, церкву Архістратига Михаїла закладено 1108 року. А через п'ять років по тому в ній поховано її засновника - київського князя Святополка. На цій підставі дослідники роблять висновок, що на 1113 рік будівництво храму було вже повністю завершено. Перші згадки про Михайлівський монастир, що згодом, як і собор дістав назву Золотоверхого, належить до XIV сторіччя. Протягом ХVII-ХVIII століть собор, як і весь комплекс монастиря, перебудовано в стилі бароко. Вважається, що тут чи не найорганічніше в тогочасній українській культурі архітектура доби Київської Русі поєдналася з пишним бароковим оздобленням.\nУ літописних джерелах не зафіксовано згадок про мозаїки й фрески собору. Однак, враховуючи відомості про початок і закінчення його будівництва, більшість дослідників припускає, що ймовірний час виконання їх - 1111-1112 роки.\nНайдавніші писемні звістки про художнє оформлення собору містяться в щоденнику австрійського посла Еріха Ляссоти (1594). Він занотував, що посередині церкви є башта з позолоченим верхом (баня), а її верхні склепіння оздоблені мозаїкою. Наступні свідчення належать Павлу Алеппському - архідияконові, що супроводив Антіохійського патріарха Макарія під час його відвідин Києва в 1654 і 1656 роках. Серед залишених ним описів є і характеристика Михайлівського собору. Зокрема йдеться про те, що вівтар цього храму подібний до вівтарів Софії і собору Печерського монастиря. В центрі його - образ Богородиці із здійнятими руками, поблизу - зображення Господа, що дає своїм учням причастя, а нижче - святителі. Усі ці вівтарні зображення були мозаїчні. Про фрески в соборі П.Алеппський не говорить нічого. Можливо, тоді вже вони були значною мірою поруйновані чи забілені.\nПершими науково описали михайлівські мозаїки в середині XIX століття Семен Крижанівський (1856) і Микола Закревський (1868). На той час від зображень, що їх назвав П.Алеппський, лишилася тільки композиція з причастям апостолів, яка в системі церковних мальовань називається "Євхаристія". Зображень Богородиці й святителів уже не було. Очевидно, вони пропали у XVIII столітті, коли стіни собору, зокрема у вівтарній частині, почали розтріскуватися і в зв'язку з цим провадилися масштабні ремонтні роботи, під час яких великі ушкоджені частині муровань заміняли новими. Натомість в описах XIX століття відзначено мозаїчні зображення, не згадувані П.Алеппським. Це постаті святого воїна Дмитрія Солунського, архідиякона Стефана, апостола Фадея і зображення ще семи апостолів, що збереглис фрагментарне. Окрім лицьових композицій, вівтарі були й мозаїчні орнаменти.\nМозаїки Михайлівського собору описав згодом професор Петербурзької Академії мистецтв А.Прахов, який у 1882 і 1887-роках копіював та реставрував у Києві давнi мистецькі пам'ятки.\n1888 року горішні яруси високого барокового іконостаса в центральній частині собору розібрали. За ними на передвівтарних стовпах виявили фрески, сучасні мозаїки, які в 1718 році були закриті цим іконостасом (завдяки, чому, вочевидь, вони і збереглися). Згідно з попередніми описами Церковно-археологічного товариства при Київській духовнiй академії, спочатку було зафіксовано десять, фрескових зображень, серед них - 8 лицьових (одне мало характер ледве помітних слідів від медальйона). Розчистив їх від побілу, що частково вкривав поверхню, А.Прахов, який у той час працював над розкриттям і дослідженням мозаїк і фресок Софійського собору та фресок Кирилівської церкви. Матеріали його архіву засвідчують, що тоді вдалося виявити 11 лицьових зображень, 2 великі шестикінечні хрести та 28 зразків орнаменту - загалом 41 стародавню фреску.1 Зазначимо, що до сьогодні це найповніший список фресок XII століття, будь-коли зафіксованих у Михайлівському Золотоверхому соборі. Роком пізніше (себто в 1889 р.) в описові невідомого автора згадано лише 10 зображень святих і вказано на існування орнаментів без зазначення їхньої кількості та уточнювальних характеристик.2 Того ж таки 1889 року михайлівські фрески прописали олійною фарбою, але їхній малюнок при цьому зберегли. Мозаїки, певне, в цей час також частково підмалювали фарбами. У такому вигляді мистецькі пам'ятки простояли до руйнування собору в 1934-1936 роках.\nПротягом кінця XIX - першої третини XX століття мистецька спадщина Михайлівського Золотоверхого собору в Києві перебувала в центрі уваги багатьох дослідників культури доби Київської Русі. Описи мозаїк і фресок наведені в працях таких відомих учених, як Н.Кондаков та І.Толстой (1891), М.Петров (1897,1898), Д.Айналов і Є.Редін (1900), П.Муратов (1916), Ф.Шміт (1915), К.Широцький (1917), М.Сичов (1929), Ф.Ернст (1930) О.Некрасов (1937).\nКоли більшовицьке керівництво вирішило долю Михайлівського Золотоверхого собору, єдине, чого змогли добитися оборонці пам'ятки (нарком освіти УСРР В.Затонський називав їх "старьевщиками"), - це перед його зруйнуванням зняти зі стін найцінніші мозаїки й фрески. 11 квітня 1934 року Політбюро ЦК КП(б)У ухвалило провести відповідні роботи й створити з цією метою спеціальну комісію у складі членів політбюро М.Попова, П.Балицького та В.Затонського. Всі визначені заходи мали закінчитися до 1 жовтня 1934 року.3\nЗважаючи на стислий реченець і брак в Україні фахівців відповідної кваліфікації, Наркомат освіти УСРР звернувся до Всеросійської академії мистецтв у Ленінграді з проханням надати допомогу у фіксації і знятті цих мистецьких творів. Того ж таки місяця до Києва з Ленінграда прибув керівник мозаїчної майстерні Всеросійської Академії мистецтв проф. В.Фролов, який очолив підготовку до зняття мозаїк. Демонтажем фресок займався запрошений з Москви фахівець з технології живопису й реставратор проф. Д.Кіплік. Участь у цих роботах брали також київський реставратор проф. М.Касперович і московський - П.Юкін. 9 серпня мозаїки було повністю знято, що зафіксував В.Фролов у своєму робочому щоденнику.4 Одночасно від стін собору відокремлювали фрески. З огляду на неповноту введених до наукового обігу відомостей наразі немає можливості назвати точну кількість і подати перелік зображень, демонтованих 1934 року. Також ми ще не можемо напевне встановити, чи всі мозаїки й фрески, що їх зафіксували науковці, були тоді зняті (особливо, якщо орієнтуватися на найповніший список А.Прахова). Але є вагомі причини гадати, що під час робіт відкрито фрески, не виявлені 1888 року і не знані А.Прахову та наступним дослідникам. До них можна зарахувати фрагмент постаті невідомого святого, постать мученика і фрагмент постаті мученика, які вперше зазначені серед мозаїк і фресок з колишнього Михайлівського Золотоверхого собору в документах 40-х років, тобто вже після його знищення. Отже, логічно припустити, що їх відкрито не раніше від 1934 року.\nУ процесі демонтажу творів стародавнього мистецтва зняли також зі стіни південної прибудови (XIX ст.) дві шиферні плити з барельєфними зображеннями святих вершників, їх було знайдено в різний час на території монастиря (одну - імовірно наприкінці XVIII ст., коли ремонтовано собор, другу - під час розкопів 1887 р.), а в 1888 році вмуровано в прибудову до собору. На думку фахівців, ці зображення присвячені Ярославу Мудрому й Ізяславу Ярославичу та їхнім покровителям св. Юрію (Георгію) і св. Дмитрію Солунському.\nПісля демонтажу всі фрагменти мозаїк і фресок вантажівкою перевезли до Державного історико-культурного заповідника "Музейне містечко "Києво-Печерська лавра", на території якого розпочалися закріплення й монтаж мозаїк і фресок на нові основи.\nПопри намагання якомога краще убезпечити пам'ятки, коли їх перевозили до Музейного містечка, є свідчення про ушкодження деяких з них від струсів і вібрації під час транспортування бруківкою. Зокрема про це писав уже згодом на еміграції свідок подій, відомий український мистецтвознавець проф. О.Повстенко.\nВ архівних документах є згадки про те, що окремі мистецькі пам'ятки демонтували зі стін Михайлівського Золотоверхого собору в 1935 році. Однак ці дані потребують додаткових уточнень і перевірки.\nКонсервація і монтаж знятих мозаїк і фресок собору тривали майже до початку війни. Згідно з початковим задумом, їх мали зібрати в одному місці. Такої думки дотримувався передовсім В. Фролов. Авторитетний науковець і реставратор уважав, що найдоцільніше експонувати демонтовані мистецькі твори всі разом і бажано поблизу місця первісного розташування. Такий був підхід і керівництва Наркомату освіти УСРР.5 Тож на другому поверсі південної зовнішньої галереї Софійського собору в Києві приготували спеціальне приміщення. Додатково збудували з дерев'яних паль напівкруглу стіну, що повторювала форму апсиди вівтаря Михайлівського собору, на якій містилася мозаїка "Євхаристія". На ній окремі ділянки мозаїки змонтували в 1935 році, там вони лишаються й досі. Логічно припустити, що саме тоді до Софійської філії Музейного містечка потрапила й значна частина поодиноких фрагментів михайлівських мозаїк і фресок, які зберігалися в його фондах.\nНе передані до Софійської філії інші твори з Михайлівського собору після реставрації спочатку перебували деякий час у Музейному містечку на території Києво-Печерської лаври, що підпорядковувалося тоді Народному комісаріатові освіти УСРР. На це, зокрема, вказує датована серпнем 1937 року інформація директора державного Українського музею П.Ніколаєнко щодо обстеження ряду "знятих у 1934-1935 рр." пам'яток з колишнього собору, які "опинилися" в Музейному містечку. Викликаний для визначення стану збереженості мозаїк В.Фролов обстежив мозаїки "Дмитрiй Солунський", "Архідиякон Стефан", "Святий Фадей". У документі зазначалося, що фрагмент мозаїчного орнаменту на жовтому тлі ще "залишається на складі Музейного містечка".6 Цілком можливо, що, крім мозаїк, там були й інші пам'ятки з собору, зокрема фрески. На це вказують документальні згадки пізнішого часу, пов'язані з дальшими переміщеннями його мистецької спадщини. Так, у документах початку - середини 40-х років починають фігурувати фреска із зображенням хреста і три фрагменти фрескових орнаментів.\nЗгідно з наказом наркома освіти В.Затонського від 1 травня 1935 року "Про розташування музеїв у м. Києві", законсервований на той час Всеукраїнський історичний музей імені Т.Г.Шевченка (тогочасна абревіатура ВІМ), фонди якого, до того ж, були розкидані по місту, перейменовано на Центральний історичний музей і він мав покинути своє приміщення на вул. Кірова, 29 і перебратися на територію Музейного містечка, забезпечуючи надалі також адміністративне та методичне керівництво заповідником. При цьому бібліотека й частина фондів ВІМу відповідного профілю (зокрема частина археологічних експонатів) мали бути передані заснованому в його приміщенні Українському музеєві народного мистецтва. Відповідно до постанови РНК УСРР від 11 листопада 1935 року Центральний історичний музей повинен був відкритися 15 липня 1936 року. Остаточний розподіл фондів між новоутвореними закладами передбачалося завершити до 20 лютого 1937 року.7 А вже в квітні того ж року музей українського мистецтва офіційно відкрито під назвою Державний Український музей (з 1939 р. - Державний музей українського мистецтва, згодом - Державний музей українського образотворчого мистецтва, нині - Національний художній музей України). Ще раніше (рішення уряду від 14 квітня 1936 р. і 25 березня 1937 р.) цей музей передано в підпорядкування Українського управління в справах мистецтв при РНК УРСР (утворене 8 лютого 1936 р.). Так само змінило підпорядкування і Музейне містечко, яке під офіційною назвою Український музейний городок з березня 1937 року також фігурує в системі закладів новоутвореного управління.\nЦі складні процедури відомчого перерозподілу культурних закладів певною мірою можуть прояснити ймовірні шляхи дальшої міграції мистецької спадщини Михайлівського Золотоверхого собору, бо якихось документальних відомостей про переміщеннях їх дотепер не виявлено. Єдине з архівних документів достеменно відомо, що 1937 року ціла низка михайлівських пам'яток уже перебувала у фондах щойно відкритого Державного Українського музею. Зокрема в документах музею згадуються мозаїки "Дмитрій Солунський", "Святий Фадей", "Архідиякон Стефан", фрески "Богородиця", "Архангел Гавриїл" (обидві - фрагменти "Благовіщення"), "Пророк Самуїл" та фрагмент орнаменту, два шиферні барельєфи із зображеннями святих вершників, саркофаг-гробниця з Десятинної церкви, що складалася із 7 шиферних плит.8\nПеред Державним Українським музеєм стояло завдання показувати історію розвитку мистецтва в Україні від кам'яного віку до сучасності. З-поміж його семи тематичних відділів один був присвячений мистецтву Київської Русі. В пресових повідомленнях з нагоди відкриття музею натрапляємо на таку згадку: "Шостий відділ дає уявлення про розвиток образотворчого мистецтва, скульптури і графіки на Україні, починаючи з часів Київської Русі. Тут представлені рідкісні оригінали ХІ-ХIII ст. - мозаїка, фрески, шиферні барельєфи, а також вироби з металу".9 Докладніше уявлення про цей розділ експозиції дає унікальна світлина, опублікована по другій світовій війні на еміграції проф. О.Повстенком. На цій світлині зафіксовано виставку Михайлівських реліквій, організовану в складі експозиції розділу.10 Серед іншого досить точно можна атрибутувати мозаїки "Дмитрій Солунський", "Архідиякон Стефан", фрески "Богородиця" (фрагмент "Благовіщення") та "Пророк Самуїл", 2 шиферні барельєфи із зображеннями святих вершників, саркофаг-гробницю з Десятинної церкви.\nПевно, впродовж 1936-1937 років ці предмети (крім фрагменту мозаїчного орнаменту на жовтому тлі) передано до Державного Українського музею, і ці всі пам'ятки перебували тоді на постійному зберіганні у його фондах.\nЄ певні дані для припущення, що деякі мистецькі твори із собору могли потрапити до Київського музею російського мистецтва. Однак, документи, за якими б було можливо встановити точну кількість та час надходження пам'яток до його фондів, поки що не відомі.\nТим часом з 1938 року відбувається зворотний процес - зосередження мистецької спадщини Михайлівського Золотоверхого собору в Софійській філії Українського музейного містечка (від 7 березня 1939 р. - це самостійний музей "Софійський заповідник" з кількома філіями). За наказом Управління в справах мистецтв при РНК УРСР за актом від 10 лютого 1938 року мозаїки "Святий Фадей", "Архідиякон Стефан", фрески "Архангел Гавриїл", "Богородиця", шиферний барельєф із зображенням двох вершників та гробницю з Десятинної церкви, що складалася з семи шиферних плит, передали Софійському заповідникові.11\nТакож відомо, що за актом від 19 березня 1941 року з Київського музею російського мистецтва до Софійського заповідника передано деталі фрески "Данило Стовпник" (у списках А.Прахова 1888 р. вона значиться "Стовпник").\nЗгідно з відомими авторам цієї статті обліковими документами і актами внутрішньої передачі 1940-1941 років, загальна кількість михайлівських пам'яток, що зберігалися у фондах Софійського заповідника (цілими чи у фрагментах), становила тоді 8 мозаїк та від 27 до 31 фресок (без урахування творів, умонтованих у стіну приміщення Софійського собору).\nНа жаль, повністю зосередити в єдиному комплексі спадщину Михайлівського Золотоверхого собору тоді так і не вдалося. Уже в другій половині 30-х років ціла низка унікальних мистецьких творів, що належали до неї, опинилася в Москві, розпочавши відтоді свій кочовий шлях по російських музеях.\nЩе в 1934 році, коли стало остаточно зрозуміло, що Михайлівський Золотоверхий собор у Києві буде знищено, а його найцінніші мозаїки й фрески демонтовано, московські музейницькі кола задекларували своє бажання скористатися із ситуації і здобути бодай деякі з тих пам'яток. Роботи тільки-но почалися, а завідувач музейного відділу Наркомату освіти РСФРР Фелікс Кон у листі від 17 липня 1934 року до наркома освіти УСРР В.Затонського запропонував "виділити" для Третьяковської галереї дві мозаїки - "Дмитрія Солунського" і "Архідиякона Лаврентія" (так атрибутовано в листі постать Стефана), а також одну з фресок. На думку Ф.Кона, ці твори були "не пов'язані з основною композицією собору" "Євхаристією" і тому могли бути "виділені" до Москви "без шкоди" для майбутньої експозиції в Києві. Крім того, в листі наголошувалося: "Означенные памятники имеют колоссальное значение для экспозиции ГТГ, в которой искусство Киевской Руси представлено крайне слабо, несмотря на существенное значение, которое оно имеет в общем развитии русского искусства".12\nЦей вибір не був випадковий, у ньому відчуваються поради кваліфікованих фахівців. Адже зображення св. Дмитрія Солунського серед михайлівських мозаїк - одне з найбільш показних. І це не дивно. Воїн Дмитрій був не лише надзвичайно популярний святий у слов'янських народів. Християнське ім'я Дмитрій мав князь Ізяслав - батько фундатора Михайлівського собору. Тож, розташовуючи зображення святого Дмитрія на одному з чільних місць у вівтарі, князь Святополк, безперечно, мав на меті уславити ім'я свого батька князя Ізяслава-Дмитрія. А що це зображення було особистим замовленням будівника храму, то й виконував його найдосвідченіший майстер (можливо, той, що керував усією групою мозаїстів і фрескістів, які працювали в Михайлівському соборі). Досить поширена думка, що у виконанні михайлівських мозаїк і фресок брав участь відомий київський іконописець Аліпій Печерський. Він студіював у греків, які прибули до Києва для оздоблення Успенського собору, побудованого на три десятиліття раніше від Михайлівського. Однак тепер це ніхто вже не зможе ні заперечити, ні беззаперечно довести. Та хай там як, а очевидним є те, що деякі з михайлівських мозаїстів, безумовно, були добре обізнані з витонченими зразками столичного мистецтва Візантії. І до найобдарованіших серед них належав виконавець зображення Дмитрія Солунського, принаймні лику в його постаті.\nХудожню цінність михайлівських пам'яток розуміли і в Україні. Навіть тогочасна українська комуністична номенклатура не могла погодитися на таку втрату. Нарком В.Затонський відповів Ф.Кону категоричною відмовою. У листі від 27 липня 1934 р. він писав:\nОткуда вы взяли, что мозаики Михайловского собора не связаны с композицией и пр. Пока что мы мозаики и фрески снимаем. Вопрос их экспозиции будем решать особо. Но понятно, я буду стараться их использовать в Киеве".13\nЗдавалося б, питання вичерпано. І відповідь наркома освіти УСРР щодо можливості передачі реліквій Михайлівського собору до Москви була однозначною і не передбачала подвійного трактування: мозаїки й фрески мали залишитися в Києві. Цей момент принциповий з огляду на дальший перебіг подій. Адже за кілька років справа несподівано набула нового порядку.\nЗгідно з найновішим каталогом Третьяковської галереї, дані якого спираються на відповідні записи в інвентарній книзі за 1936 рік, до фондів її надійшли того року дві пам'ятки з Михайлівського Золотоверхого собору - мозаїка "Фрагмент постаті невідомого апостола" (ноги фігури) і фреска "Святий Миколай". За версією галереї, їх добровільно передав їй Київський музей російського мистецтва.14 Однак документів, що підтверджували б акт передачі, в архіві галереї немає (про це, зокрема, інформували співробітники закладу у відповідь на наші запити). Як уже згадувалося вище, в Київському музеї російського мистецтва справді могли бути окремі мистецькі твори з Михайлівського Золотоверхого собору. Проте в наявній фондовій документації музею відсутні будь-які згадки про зберігання в його фондах пам'яток з собору взагалі і відповідно немає жодних матеріалів стосовно передачі їх будь-кому. Не згадується про цей факт і в доволі інформативних публікаціях з історії формування збірки цього музею.15\nЗазначимо, що Музей російського мистецтва в Києві як один з центральних художніх музеїв України відкрито 1936 року, а наступного - підпорядковано Українському управлінню в справах мистецтв при РНК УРСР. Проте засновано його значно раніше - 1922 року як Київську картинну галерею, 1931 року вона дістала статус і назву Національної картинної галереї. У 1934 році під час реорганізації галерея ввійшла як сектор російського мистецтва до єдиного Державного художнього музею, що підпорядковувався Наркоматові освіти УСРР.16 А вже на його основі постав музей із сучасною назвою і профілем. За даними науковців, у 1932 році до збірки цього закладу надійшла група пам'яток давньоруського іконопису (38 творів), передана з фондів Музею мистецтв ВУАН (з колекції Ханенків). Інших надходжень творів тієї доби у відомих дослідникам документах не зареєстровано. Тож поки що достеменно не відомо, чи взагалі були мозаїка - фрагмент постаті апостола і фреска "Святий Миколай" у Київському музеї російського мистецтва. Коли це підтвердиться, то треба відповісти й на питання - як і коли михайлівські речі могли потрапити до його фондів, якщо зважити на тогочасні спроби здійснити чіткий розподіл музейних закладів Києва за профілями, що спричинили масовий перерозподіл їхніх фондів. Зазначимо, що реставрацію і монтаж цих пам'яток П.Юкін завершив щойно в 1936 році. А влітку того ж року для ознайомлення з ними до Києва приїжджав завідувач відділу давньоруського мистецтва Третьяковської галереї А.Леонов.\nНа наш погляд, не слід відкидати й варіант, що наявні тепер у фондах Третьяковської галереї пам'ятки вивезено до Росії за поки що не з'ясованих обставин безпосередньо з Музейного містечка на території Києво-Печерської лаври, де вони перебували після зняття їх зі стін собору.\nОднак ця втрата для київських музеїв була не останньою. В 1938 році у зв'язку з проведенням виставки до 750-річчя "Слова о полку Ігоревім" до Москви для тимчасового експонування з Державного Українського музею на прохання Державної Третьяковської галереї було передано мозаїку "Дмитрій Солунський" та низку інших пам'яток. В архіві Національного художнього музею України зберігається оригінал акта передачі. Наведемо його повністю:\nСоставлен 23/VII-38 г. в том, что зам. директора Гос. Укр. музея тов. Гуляев Е. Н. и зав. фондами того же музея т. Ребенок Н. И. передали, а старший научный сотрудник Государственной Третьяковской галереи тов. Антонова В. Н. приняла для выставки 750-летия "Слово о полку Игореве", организуемой Третьяковской галереей, следующие художественные произведения:\n1) "Дмитрий Солунский". Мозаика ХІІ-го века из бывш[его] Михайловского монастиря.\n2) Два всадника - шиферный барельєф ХІІ-го века, из бывшего Михайловского монастыря.\n3) "Самуил", фреска ХІІ-го века, из бывшего Михайловского монастыря.\n4) Орнамент, фрагмент фрески ХІІ-го века, из бывшего Михайловского монастыря.\n5) "Музыкант", Копия П.И.Юкина, фрески ХІІ-го века, из Софийского собора.\nзам. директора ГУМ (Гуляев)\nЗав. фондами (Ребенок)\nПриняла: старший научн[ый] работ[ик] ГТГ (Антонова)17\nЩе один мозаїчний фрагмент Третьяковська галерея отримала на виставку з Софійської філії Музейного містечка.\nПроте передані на тимчасове експонування реліквії після закриття виставки так і не повернулися в Україну. Нині вони поділені між Третьяковською галереєю в Москві й Російським музеєм у Петербурзі. Відомо, що Третьяковська галерея згодом не лише передавала частину цих творів на виставки до інших закладів, де вони перебували по 10 - 15 років (наприклад, до Ермітажу), що фіксується виданими каталогами, а й використовувала їх для обмінів з метою одержати потрібні їй пам'ятки, таким чином далі розпорошуючи спадщину собору. Так, фрески "Пророк Самуїл", поясна фігура невідомого святого та фрагмент орнаментального фризу у результаті обміну на дві ікони Кашинського ряду, потрапили з Третьяковської галереї до Російського музею в Петербурзі, що засвідчено актом від 28 жовтня 1946 року.\nУсі вимоги української сторони щодо повернення втрачених реліквій відверто нехтувано. Зокрема проф. Людмила Миляєва згадує, що, працюючи над упорядкуванням фондів і архіву ДМУОМ у перші повоєнні роки, вона натрапила на акт передачі михайлівських пам'яток на виставку до Москви. Вражені і, зрозуміло, окрилені можливістю повернути до музею цінні твори, його співробітники звернулися до союзних інстанцій, прохаючи допомогти їм у цьому. Проте з Москви від сумнозвісного тодішнього міністра культури СРСР "товариша" К.Фурцевої надійшла різко негативна відповідь з настійливою рекомендацією ніколи більше не зачіпати цієї проблеми. Нічим завершилися й спроби повернути михайлівську спадщину на початку 70-х років. За свідченнями відомого українського мистецтвознавця Д.Горбачова, тоді Державний музей українського образотворчого мистецтва на підставі того самого акта знову листовно звертався до Третьяковської галереї з проханням повернути отримані нею для тимчасового експонування культурні цінності. Однак і цього разу звернення українських фахівців до їхніх російських колег не дало жодного результату. Спроби порушити клопотання на урядовому рівні, ініціатором однієї з яких була директор Софійського заповідника В. Ачкасова, за її спогадами, гасилися ще в Україні на рівні ЦК КПУ. Слід зазначити, що в українських архівах наразі не виявлено додаткових документальних матеріалів, які б могли докладніше висвітлити всі обставини неповернення з Москви в Україну переданих 1938 року на виставку предметів. Можливо, ці документи разом з іншими були знищені при відступі з Києва Червоної армії в 1941 році.\nА проте нещодавно несподівано виринув новий документ, що походить з архіву Третьяковської галереї. Частково він пояснює механізми "експропріації" з України михайлівської спадщини. Це копія акта з незазначеною датою (імовірно 13 травня 1939 р.), відповідно до змісту якого нібито відбувся обмін унікальної давньоруської мозаїки XII століття "Дмитрій Солунський" на кілька картин українських та російських художників середини - кінця XIX століття. Подаємо його текст:\nСоставлен в том, что ГТГ в лице т. Сильверсван Е. В. на основании разрешения ВКИ за подписью т. Леонова и директора Кеменова В. С. № 25 м/5, 17.ХІІ-38 г. - выдала, а представитель Киевского Украинского музея принял следующие вещи, передаваемые Украинскому музею в обмен за мозаику "Дмитрий Солунский" (поступившую в ГТГ на в[ыстав]ку "Слово о полку Игореве").\n1. Трутовский - У колодца. 5891/19.\n2. --- || --- Пейзаж. 5881/30\n3. Васильковский - Украинская деревня. 20915.\n4. Крыжицкий - Пейзаж. 20871.\n5. Маковский - Хоровод. 09318.\n6. Похитонов - Сумерки зимой на Украине. 1886.\n7. Светославский - Улица провинциального города. 980.\n8. Соколов - Украинка (сепия). 3354.\n9. Васильковский - Остатки векового леса. 3539.\n10. Маковский - Женская голова. 20921.\nКартина Платонова "Наймичка" будет Вам вислана дополнительно.\nСдала - Е. Сильверсван\nПринял - Зав.отд[елом] уч[ета] и хранения ГУМ (Підпис)\n(Печатка ДУМ) Зав. отд[елом] живописи, скульптури й графики ГУМ (Підпис)\nКартина худ[ожника] Ва-сильковского "Украинская деревня", инв[ентарный] № 20915 имеет дефект - выпадение в двух местах краски на сантим[етр] - в верхней части, слева.\nЗав. отд[елом] живописи, скульптури и графики (Підпис).\nКопия верна: Е. Сильверсван.18\nУ результаті перевірки фондової документації, проведеної з допомогою співробітників Національного художнього музею України, встановлено, що музей справді одержав малярські твори, направлені згідно з актом від 13 травня 1939 року в Україну замість "Дмитрія Солунського", за винятком картини Х.Платонова "Наймичка" (її так і не надіслали). В інвентарних картках цих творів зазначено попередній інвентарний номер Третьяковської галереї, що підтверджують і записи в інвентарних журналах, внесені дещо пізніше. На жаль, книга обліку надходжень експонатів музею за 1939 рік не збереглася. Крім того, ще до війни з Третьяковської галереї до Державного Українського музею надійшла велика колекція малюнків К.Трутовського (до 1 тис. од.). Вони були в поганому стані й до передачі в Київ зберігалися не в мистецькому, а в архівному фонді галереї. Можливо, саме таким був встановлений "Третьяковкою" еквівалент на українські пам'ятки світового рівня, і відтоді справу вона вважала закритою?\nТа пригляньмося пильніше до цього документа. Насамперед впадає в очі неадекватність т. зв. обміну. На це нині звертають увагу не лише українські, а й навіть російські автори. Щоправда, бачать її вони у специфічному світлі. Зокрема зацитуймо відверто погордливі зізнання, оприлюднені на шпальтах московської газети "Комерсантъ-daily": "Советская зпоха была - для допущенных в лоно ее Высокой Культуры - эпохой редкой интеллектуальной абстракции, не запятнанной какими-либо отношениями собственности. К тому же в конце 30-х годов московские аристократы искусствознания, обученные византиевистике еще до революции, безусловно, с усмешкой и презрением смотрели на киевских простаков, удовлетворившихся картинками типа "Малоросска у плетня".19 Виникає логічне запитання: невже українські музейники справді могли піти на такий "обмін" самохіть, з власної волі та ініціативи? У це важко повірити.\nЗміст і форма наведеного вище документа дають підстави стверджувати, що акція т. зв. обміну явно мала некоректний щодо Державного Українського музею характер, супроводилася порушенням етичних і юридичних норм міжмузейних стосунків, спиралася на силові та примусові дії. Зосібна рішення про "обмін" Всесоюзний комітет у справах мистецтв ухвалив 17 грудня 1938 року вже далеко після того, як по завершенні виставки михайлівські речі мали повернутися до Києва. Отже, можна припустити, що справжня мета цих дій полягала в тому, щоб "де юре" зафіксувати небажання Третьяковської галереї повертати їх в Україну. Акт не датований (єдина дата - та, яку зазначив пакувальник картин на документі). На початку тексту подано неточну назву Державного Українського музею. У документі відсутні будь-які прізвища представників української сторони, котрі мали б приймати експонати від галереї. Тож очевидно, що на момент складання акта в Москві їх не було.\nРішення дозволити т. зв. обмін Всесоюзний комітет у справах мистецтв ухвалив ще в середині грудня 1938 року, а картини, виділені для цього, направили (надіслали!) в Київ лише в травні наступного. Принагідне нагадаємо, що одна з картин, яку обіцяно надіслати згодом (Х.Платонов "Наймичка"), так ніколи в Україну і не надійшла. Слід особливо підкреслити, що в документі немає й згадки про інші пам'ятки, взяті з Києва на московську виставку і не повернені назад. То невже в разі добровільного обміну київські музейники не поставили б питання про інші, теж надзвичайно цінні твори стародавнього мистецтва? Постає також питання - чому не зберігся оригінал акта, а є лише його копія, виготовлена, судячи з помітки на берегах аркуша, у 1941 році? Копію засвідчила та ж таки "т. Сільверсван", посада якої не зазначена в жодному з документів. Тим часом акт, складений за кілька місяців перед тим, має зовсім інший вигляд, у чому легко переконатися, порівнявши обидва документи.\nНе оминути й таких питань: чому після виставки цінні пам'ятки не повернуто, згідно з правилами, в Україну? Чому якраз тоді, коли вони були в Москві, з'являється рішення Всесоюзного комітету в справах мистецтв з дозволом Третьяковській галереї обміняти кілька картин саме на "Дмитрія Солунського", на якого вона претендувала ще в 1934 році? Отже, ініціатором "обміну" була саме Третьяковська галерея, яка скористалася із ситуації і надужила статусом всесоюзної установи.\nХарактерно, що в загалом добре впорядкованому архіві Національного художнього музею України не виявлено ні оригіналу, ні копії документа, ідентичного тому, якого в 1941 році у вигляді копії з акта 1939 року склав працівник Третьяковської галереї. Додамо, що до інвентарних книг галереї одержані з Києва на виставку михайлівські пам'ятки внесли аж у тому ж таки 1941 році.\nЗа нашими даними, отриманими з Третьяковської галереї, є ще кілька інших документів, що відбивають ситуацію навколо т. зв. обміну. Вони потребують докладного розгляду. Проте вже попередній аналіз змісту виявлених матеріалів дає підстави стверджувати: українські музеї були ошукані, а документи про "обмін" - сфальшовані.\nПотребує також пояснень імовірна поява в 30-х - на початку 40-х років у Третьяковській галереї лицьової фрески, атрибутованої як "Невідомий святий" (через брак репродукцій, використовуючи дуже схематичні описи, ми попередньо вважаємо її зображенням севастійського мученика в медальйоні). Серед інших пам'яток Михайлівського Золотоверхого собору вона 1946 року надійшла на обмін до Російського музею з Третьяковськоі галереї. Певно, вона потрапила до "Третьяковки" в 1936 році разом з фрескою "Святий Миколай" та фрагментом мозаїки із зображенням нижньої частини постаті невідомого апостола.\nЗа інформацією, одержаною нещодавно від директора Новгородського державного об'єднаного історико-архітектурного та художнього музею-заповідника М. Ґриньова, щонайменше два фрагменти орнаментів з Михайлівського Золотоверхого собору разом з двома фресковими орнаментами з чернігівського Єлецького монастиря наприкінці 30 - на початку 40-х років потрапили до фондів заповідника з України. Архівних документів, що пояснювали б, як це сталося, не виявлено. Як розповіли колишні співробітники цього закладу, пам'ятки нібито привіз без будь-яких супровідних документів до Новгорода відомий ленінградський учений-археолог М.Карґер, який у ті роки активно обстоював ідею створити на базі новгородських пам'яток Всесоюзний музей фрески. Зазначимо, що М.Карґер був причетний до вивезення з України сотень (а може, й тисяч) цінних експонатів, які він здобув, проводячи археологічні розкопи в Києві, Переяславі-Хмельницькому, Володимирі-Волинському й на місці стародавнього Галича. Усі вони тепер зберігаються в російських музеях. Тож це цілком імовірна версія.\nОднак треба докладніше опрацювати дані щодо кількості й характеру вивезених ним до Новгорода михайлівських пам'яток у зв'язку з помітними, за нашими даними, розбіжностями в інформації М.Ґриньова і об'єктивною картиною наявності й руху по різних закладах мистецької спадщини Михайлівського Золотоверхого собору. Слід також завважити, що коментуючи повідомлення з Новгорода, проф. Л. Миляєва вважає, що М.Карґер не міг вивезти до Росії згадані пам'ятки. На її думку, має бути інше пояснення факту появи їх у Новгородському заповіднику.\nОтже, маємо ще одну проблему до розв'язання.\nХарактерно, що всі наведені факти збігаються з періодом розгортання масових сталінських репресій, від яких передусім потерпіла українська культура. Слідом за довгим і трагічним списком визначних науковців, музейників, діячів літератури та мистецтва прийшла черга і вищої комуністичної партноменклатури. 29 липня 1938 року, не витримавши цькувань, застрелився член Політбюро ЦК КП(б)У, нарком освіти В.Затонський, який свого часу був проти вивезення михайлівських мозаїк і фресок за межі України. Приблизно тоді ж з посади усунено голову Українського управління в справах мистецтв при РНК УРСР А.Хвилю, що з осторогою ставився до відправлення з України цінних пам'яток на виставки до Москви, за що не раз у 30-х роках накликав на себе звинувачення "у підриві всесоюзного характеру виставок". Його життя обірвалося 1939 року. Новий голова управління М.Компанієць зайняв кабінет свого попередника, коли там (з розповідей родичів) ще панував цілковитий розгардіяш після вчиненого енкаведистами трусу. Він сам день у день чекав арешту. Зрозуміло, що в деморалізованих і заляканих репресіями українських офіційних відомствах та установах ледве чи міг тоді пролунати голос на захист національних культурних надбань.\nТож симптоматично, що саме в цей час Україна зазнала перших втрат мистецьких пам'яток, урятованих з Михайлівського Золотоверхого собору.\nBоєнна одисея михайлівських реліквій\nПопри втрати, все ж таки напередодні війни в Софійському заповіднику зберігалася ще значна кількість мозаїк і фресок (включно з невеликими фрагментами) з мистецької спадщини Михайлівського Золотоверхого собору.\nВ актах повернення з реставрації і внутрішньої передачі експонатів, інвентарних описах 1940-1941 років значаться лицьові й орнаментальні зображення. Згідно з недатованими витягами з інвентарної книги (акт звірки?), у фондах заповідника було 8 мозаїк, які разом із вмонтованими в Софійському соборі композиціями та фрагментами налічували десь 12-13 одиниць. За цим же документом, там зберігалися також 27 фресок і фрескових фрагментів. У квітні 1941 року документально зафіксовано передачу з відділу фондів до архітектурного відділу заповідника 31 фрески й фрескових фрагментів. При цьому в акті не зазначено фреску, що в інших документах числилася під № 161 (100x100 см). Натомість з'являється низка фрескових фрагментів (невеликого розміру, без інвентарних номерів), а також лицьова фреска під назвою "Данило Стовпник" (без подання інвентарного номера і розмірів). Слід відзначити й істотні відмінності наведених в акті розмірів багатьох фресок порівняно з попередніми фіксаціями.\nЗ початком другої світової війни фонди Софійського заповідника не евакуювали. Після визволення Києва від німецької окупації Надзвичайна Державна комісія з обліку заподіяної агресором шкоди (1943-1944) задокументувала факт вивезення окупаційною адміністрацією михайлівських мозаїк і фресок. У підписаному П.Барановським, С.Гіляровим, Н.Геппнер, К.Данкевич і П.Ємцем 1 грудня 1943 року акті НДК по Софійському собору в Києві вказувалося, що з його фондів вивезено 14 фресок з.колишнього Михайлівського Золотоверхого собору. В тому числі називалися: "Богородиця з Благовіщення", "Архангел Гавриїл з Благовіщення", "Захарій", "Невідомий святий без напису". Окремо згадувалися 10 фресок з орнаментами. Проте надалі в тогочасних офіційних публікаціях ці дані змінено - зазначалося, що загалом із Софії вивезено 14 фресок і мозаїк, з яких лише чотири фрески пов'язувалися зі спадщиною Михайлівського Золотоверхого собору. Наводилися назви трьох із них: "Діва Марія" (так названо фреску "Богородиця"), "Архангел Гавриїл", "Пророк Захарія".20 І саме ця неповна інформація закріпилася в наступних дослідженнях і публікаціях. Ба навіть директор Софійського заповідника Г. Говденко в перші роки після визволення Києва у своїх даних вказував лише на три названі вище втрачені михайлівські фрески.\nНині михайлівські пам'ятки, названі в публікації НДК як вивезені нацистами, зберігаються в Києві, отже їх повернено в Україну. Проте подробиці переміщення в роки війни й наступної реституції стародавніх київських фресок і мозаїк тривалий час лишалися невідомими, так само як і доля тієї значної частини їх, яка не була повернена і розшукувалася протягом повоєнних десятиріч. Дещо в цій справі пощастило з'ясувати на основі архівних документів і найголовніше - шляхи переміщення мозаїк і фресок з Києва.\nУ період німецької окупації Софійський заповідник припинив свою роботу. Проте його фондами дуже цікавились представники німецької адміністрації. Доглядач заповідника Павло Ємець намагався приховати ключі від фондових приміщень, але його заарештувало гестапо і по кількох днях ув'язнення він був змушений передати ключі уповноваженим окупаційної влади.21 Через деякий час на базі фондів Софійського заповідника окупаційна влада відкрила Архітектурно-історичний музей у м. Києві (інша назва, що трапляється в документах, -Архітектурний музей). Цей крок німецької адміністрації має логічне пояснення - у довоєнні роки в Софії Київській було зосереджено унікальну збірку матеріалів з історії української архітектури, що налічувала тисячі обмірів, креслеників, світлин, малюнків, акварелей і картин, оригіналів і копій старовинних мозаїк і фресок. Німецькі фахівці приділяли значну увагу вивченню й опису цих фондів. Про це свідчать, зокрема звіти та інформації начальника Крайового управління архівами, бібліотеками й музеями Г.Вінтера та референта Архітектурно-історичного музею професора О.Повстянка.22\nДеякі мистецькі твори, що належали до спадщини Михайлівського Золотоверхого собору, опинилися у створеному наприкінці 1941 - на початку 1942 року Крайовому музеї (в інших документах - інституті) прадавньої та давньої історії у Києві (він містився на вул. Короленка в приміщенні колишнього Педагогічного музею, а перед війною - Музею Леніна; нині - Будинок вчителя). У зв'язку з цим нововідкритим закладом фігурують оригінальні фреска із зображенням шестикінечного хреста і три фрескові орнаменти. Також туди потрапили кілька копій - михайлівської мозаїки із зображенням апостола (роботи П.Юкіна) і чернігівських фресок "Св. Текля" (роботи М.Касперовича) та "Шість апостолів" (роботи ленінградської мисткині Е.Евенбах).23 На наш погляд, найімовірніше, що до Крайового музею ці пам'ятки надійшли з Музейного містечка. Зокрема в документах Наркомату освіти УРСР воєнних років є дані про перевезення в січні 1942 року за розпорядженням німецького командування з території Лаври до музею Леніна археологічних матеріалів з найдавніших часів до ХIIІ століття включно. Історико-художні й етнографічні пам'ятки тоді ж перевезли до приміщення Державного Українського музею (вул. Кірова, 29).24\nКрайовий музей (інститут) очолював спочатку проф. Ґрімм, а згодом - проф. Штамфус. Заступником директора був відомий український археолог та музеєзнавець Петро Курінний. До роботи в цьому закладі залучили тоді ще молоду, проте вже відому з фахового боку дослідницю-археолога Євгенію Махно, яка готувала експозицію відділу черняхівської культури. Працювали там і інші українські фахівці, що залишилися в окупованому Києві.\nВ акті НДК від 1 грудня 1943 року стверджувалося, що на початку жовтня того ж року бригада з шести німецьких військовиків і двох українців - працівників київських музеїв - відібрала й запакувала культурні цінності, що зберігалися в Софійському соборі. Через три дні ці речі вивезли, серед них - і фрески з Михайлівського Золотоверхого собору.\nОднак протягом усіх повоєнних років не було відомо жодного архівного документа, який би однозначно підтверджував факт вивезення цих пам'яток німецькими військами напередодні відступу їх з Києва. Нарешті, нещодавно зусиллями української дослідниці Т.Себти виявлено й перекладено унікальні матеріали Айнзацштабу райхсляйтера А.Розенберга, що документально засвідчують і вивезення михайлівських мозаїк і фресок і | дають змогу простежити їхню дальшу долю. Зокрема йдеться про звіт Української філії Айнзацштабу від 2 грудня 1943 року з долученими до нього докладними списками І евакуйованих предметів, що належали Архітектурно-історичному музеєві й Крайовому музеєві прадавньої та давньої історії. Поряд із старовинними мапами, малюнками, планами, і негативами й світлинами архітектурних пам'яток у списках значаться й мистецькі твори.\nПерший список (не датований, на 46 позицій) фіксує культурні цінності, що їх вивезли окупанти з Софійського заповідника. Серед них зазначені автентична мозаїка і 23 фрески з колишнього Михайлівського Золотоверхого собору - загалом 24 одиниці. Сім фресок і мозаїка мали лицьові зображення. Усі михайлівські речі були розміщені по окремих ящиках, позначених шифром "АМ" ("Aarhitecturmuseumve"). Абсолютна більшість фресок і мозаїк супроводилася виконаними з німецькою педантичністю оцінками характеру зображення, розмірів і стану збереженості (майже всі, крім двох, - "gut"), позначками про автентичність ("orig").25\nДругий список (на 18 позицій без позначок) має проштамповану дату: 10 грудня 1943 року. У ньому зазначено культурні цінності, вивезені з Крайового музею прадавньої та давньої історії як "ілюстративний" (експозиційний) матеріал. Під №№ 1,2,4,6,7 фігурують чотири оригінальні фрески з Михайлівського Золотоверхого собору та одна копія мозаїки "Апостол" роботи П.Юкіна.26\nЗагальна кількість згаданих у німецьких документах пам'яток, що належать до михайлівської спадщини, становить 28 оригінальних предметів і 1 копію. Серед оригіналів - 1 мозаїка і 27 фресок, у тому числі 8 лицьових зображень, 18 фрагментів орнаментів, 2 зображення з невизначеними сюжетами.\nЗа даними, люб'язно наданими нам Т.Себтою, їх вивезено з Києва 7 жовтня 1943 року у двох вагонах: "Мюнхен 92811" і "Кассель 76248". Місцем призначення був Краків, де планувалося здійснити детальне наукове опрацювання, фотофіксацію і перепакування пам'яток. Вантаж відправляли співробітник зондерштабу "Давня історія" проф. Штамфус і співробітник Айнзацштабу Розенберґа оберайнзацфюрер Шюллер, який керував евакуаційними роботами в Києві перед відступом німецьких військ. Музейні цінності супроводив разом з іншими особами П.Курінний. Можливо, це був не єдиний транспорт з михайлівськими пам'ятками. Бо ж відомо, що загалом до Кракова прибуло 8 вагонів культурних цінностей з Києва, причому два вагони були відправлені раніше - 6 жовтня.\nВідправлений з Києва 7 жовтня 1943 року ешелон дістався Кракова через одинадцять днів. Тут вивезені предмети перебували кілька місяців. Певний час у цьому місті діяла філія Айнзацштабу Розенберга, підпорядкована Головній робочій групі України. Створена 18 жовтня, філія мала приймати й обробляти вантажі, що надходили з України.\nКультурні цінності зберігалися на двох складах. Керував робочою групою гауптайнзацфюрер д-р Гюлле. У штаті філії працювали три німецькі і три українські фахівці. Вони приймали вагони, складали інвентаризаційні картки і списки, робили світлини. При цьому українцям було обмежено доступ до фондів. Згідно з планами роботи філії, працю передбачалося завершити до 1 січня 1944 року, проте з документів видно, що в січні 1944 філія ще існувала.\nЯк імовірне місце дальшого транспортування привезених до Кракова українських пам'яток у німецьких документах зазначалося місто Ратібор. Саме туди в грудні 1943 року були приставлені вивезені з України бібліотечні фонди та партархів з Дніпропетровська. Туди ж потрапила і частина українських музейних цінностей. Однак інші пам'ятки культури, включно з музейними фондами, на початку 1944 року були відправлені далі в райх. З урахуванням факту, що переважну більшість музейних (фондів згодом зосереджено в старовинному замку баварського міста Гохштадт, логічним виглядало припущення, що зрештою саме там урешті опинилися стародавні українські мозаїки і фрески. Як підтвердив названий син П. Курінного Юрій Дембський, який нині мешкає в Німеччині, потяг з культурними цінностями з українських музеїв справді дістався Кракова. Далі про його маршрут відомостей він не має, бо був направлений в інше місто. Проте зі слів Ю.Дембського відомо, що П. Курінний з дружиною, як і інші українські фахівці, на початку 1944 року одержав дозвіл переїхати з Кракова до Гохштадта, куди на той час уже були перевезені цінності з українських музеїв. Пам'ятки переховувалися в старовинному замку XV століття, де був спеціальний склад.\nПісля капітуляції Німеччини Гохштадт належав до зони відання американської військової адміністрації. Виявлені там культурні цінності пройшли обробку в мюнхенському збірному пункті. Серед кількох тисяч карток цього пункту, нещодавно виявлених і опрацьованих співробітниками Центру досліджень Східної Європи при Бременському університеті (ФРН) під керівництвом професора В. Айхведе, зафіксовані інвентарі, складені на ящики з пам'ятками Михайлівського Золотоверхого собору. Тобто остаточно встановлено кінцевий пункт воєнної одисеї цих реліквій.\nУ замку Гохштадт було знайдено музейні цінності не лише з Києва, а й з Вінниці, Керчі, Львова, Харкова, Чернігова та інших міст України. Внаслідок проведених з американською стороною переговорів експонати українських музеїв передали Радянській військовій адміністрації в Німеччині (РВАН).\nЗ шифрованої телеграми уповноваженого Міністерства зовнішньої торгівлі при РВАН генерал-майора Леоніда Зоріна, яку він надіслав до Москви, відомо, що з американської зони окупації у вересні 1946 року до Східного Берліна загалом перевезли 4 вагони музейних цінностей (333 ящики).27\nІнформація про знайдені в Баварії українські музейні фонди стала відомою в Управлінні музеїв Комітету у справах культосвітньої роботи при Раді Міністрів УРСР, яке терміново відрядило до Німеччини свого представника - заступника директора Києво-Печерського заповідника археолога В.Богусевича.\nТреба особливо підкреслити, що прибулому 20 липня 1946 року з Києва до Берліна як українському представникові В. Богусевичу завідувач відділу реституції РВАН Ґуляєв категорично відмовив у в'їзді до Мюнхена для визначення предметів, вивезених з музеїв України. Щобільше, зі звітів В.Богусевича видно, що він не міг отримати жодної конкретної інформації стосовно того, як РВАН далі поведеться зі знайденими українськими цінностями. Йому було лише заявлено, що є два варіанти дій: відправлення всіх знайдених музейних фондів до ленінградського Ермітажу або ж організація розподілу їх безпосередньо в Берліні.28 Таке ставлення до українського представника було відверто дискримінаційним.\nЗа даними західних дослідників, по війні з Німеччини до СРСР союзники загалом передали кілька сот тисяч одиниць культурних цінностей. Це 534 тисячі 120 об'єктів, з яких близько 167 тисяч 117 походили з Києва. За іншими даними, щонайменше 350 тисяч з числа переданих до СРСР пам'яток належали Україні. І це може бути дуже близьким до реальності. Адже практично вся територія України, на якій до війни діяли 174 музеї, була окупована.\nЗ двох згаданих варіантів дій, які розглядав РВАН, обрали другий. Культурні цінності зосереджували в Берліні на складах "Дерутра", де їх обробляли відряджені з російських музеїв фахівці. Минуло близько року, доки вони скомплектували вантажі відповідно до визначених адресатів. За даними, які вперше подав Є.Кончин, 7 листопада 1947 року з Берліна до Москви відійшов потяг спеціального призначення, в 11 вагонах якого перевозили 2500 ящиків з музейними цінностями. Дещо пізніше окремим ешелоном до Києва відправлено 8 вагонів з фондами українських музеїв.29 За архівними документами вдалося уточнити цю інформацію - потяг на Київ вирушив з Берліна 10 листопада 1947 року.30\nДоправлені на початку грудня 1947 року до Києва культурні цінності приймала й розподіляла спеціальна комісія на чолі з начальником Управління музеїв Комітету в справах культосвітніх установ А.Вікторовим. Ця робота провадилася протягом 4 січня - 15 березня 1948 року на території Державного Києво-Печерського заповідника. В актах комісії документально зафіксовано розкриття двох ящиків, у яких була фреска із зображенням святого, в доброму стані, і мозаїка з Михайлівського Золотоверхого собору, що "зовсім розсипалася". Крім того, зазначалося, що "решту 27 ящиків з фресками, мозаїками і креслениками, що належали, певно, Академії архітектури, не розкривали, щоб уникнути зруйнування експонатів". За даними комісії, ящик з мозаїками було передано Державному Києво-Печерському заповіднику.31 Мозаїку, що розсипалась, так і не відновлено, вона зберігалася в зруйнованому стані у фондах заповідника. За деякими даними, окремі фрагменти її згодом розподілено між цілою низкою українських музеїв (можливо, деякі опинилися навіть у Симферополі). Долю інших матеріалів поки що точно не встановлено.\nЗа даними комісії А.Вікторова, з отриманих із Німеччини 1136 ящиків і пакетів, 867 розподілено по музеях системи Комітету у справах культосвітніх закладів, 193 належало передати іншим відомствам і ще 49 -іншим республікам СРСР.32\nОчевидно, серед переданих до Академії архітектури України предметів, були і цінності з Михайлівського Золотоверхого собору, оскільки Софійський заповідник з 1944 року підпорядковувався їй. На жаль, серед документів архіву Академії, зданих на зберігання до ЦДАВО України, жодних згадок про це не виявлено. Лише в наказі про ревізію в адміністративному підрозділі згадуються "художні цінності, що перебувають в будинку адміністрації Академії". Однак достеменно невідомо, чи йшлося взагалі про михайлівські речі. Можливо, вони ще тривалий час лишалися в Державному Києво-Печерському заповіднику.\nДокументом, що зафіксував повернення з Німеччини пам'яток Михайлівського Золотоверхого собору, є акт розкриття комісією Софійського заповідника ящиків з фресками (мозаїки в них не фігурують), переданих А.Вікторовим до Софії 20 червня 1949 року. Акта складено трохи пізніше - 25 червня. Згідно з цим документом, до Софійського заповідника тоді повернулися 10 ящиків з фресками. Майже всі з них були дуже ушкоджені, а в трьох ящиках - взагалі самі уламки. Актом стверджено одержання: 5 лицьових зображень (з восьми вивезених), а саме: "Пророк Захарія", "Архангел Гавриїл", "Діва Марія", "Невідома свята", ноги фігури (нижня частина фрески "Пророк Самуїл"); зображення шестикінечного хреста, атрибутований орнамент і 4 тоді не визначені комісією комплекти фрагментів. Після реставрації частини цих зображень у 1950-1951 роках вони й досі зберігаються в Софійському заповіднику. Однак це було менше половини вивезеного нацистами з Києва - разом із згаданою вище зруйнованою мозаїкою у документах достеменно зафіксовано повернення до Києва лише 11 ящиків з матеріалами Михайлівського Золотоверхого собору.\nТим часом, за відомими даними Мюнхенської картотеки, з Баварії до СРСР відправлено загалом 39 оригінальних фресок. На всіх картках німецькою мовою в графі "Переміщення" зазначається: "1943 з Архітектурного музею у Києві до Кракова за розпорядженням Східного міністерства, а згодом до Гохштадта". Збереглися матеріали на ящики, у яких були пам'ятки з Михайлівського Золотоверхого собору. У 14 картках прямо підтверджується належність фресок до собору і вказуються окремі номери ящиків, що відповідають спискам штабу Розенберґа 1943 року, в 6 картках ідентифікуються маркування й номери ящиків. Три картки дають лише тотожне маркування ("АМ"), а ще три - тільки розміри, за якими можна провести приблизну ідентифікацію з михайлівськими пам'ятками. Таким чином, у Мюнхенській картотеці зафіксовано щонайменше 26 ящиків з мистецькою спадщиною.\nМихайлівського Золотоверхого собору. Ще 13 карток на фрески не мали жодних уточнювальних атрибутів, проте не виключено, що серед пам'яток, які вони фіксували, могли бути ще два (з 28 вивезених нацистами) михайлівських предмети.\nЩо ж до згадуваного вже ешелону з музейними цінностями, відправленого в 1947 році з Берліна до Москви, то після прибуття на станцію призначення частину вагонів скерували до Ленінграда.33 Серед вантажів, що опинилися в такий спосіб на базі в Павловську, за визнанням російських фахівців, були ящики з Михайлівськими пам'ятками.\nСеред експертів, які провадили розподіл віднайдених музейних цінностей на берлінських складах "Дерутра", були відомий ленінградський мистецтвознавець Анатолій Кучумов, працівник філії Історичного музею в Зарядді під Москвою Георгій Антипін, представник Комітету в справах культосвітніх закладів при Раді Міністрів СРСР Давид Марчуков. їх відрядили до Берліна на початку жовтня 1947 року. Г.Антипін і А.Кучумов супроводили вантаж спочатку до Москви, а згодом - до Ленінграда.34 Чи була тоді допущена випадкова помилка при розподілі тисяч ящиків з музейними цінностями, а чи переважна більшість михайлівських фресок і мозаїк свідомо була відібрана для російських музеїв і відправлена під Ленінград, а звідти потрапила в Новгород, нині відповісти важко. Так само як важко знайти відповідь, чому на кілька запитів фахівців Павловського палацу-музею до Комітету в справах культосвітніх закладів при Раді Міністрів УРСР щодо відрядження експертів, які мали б забрати ці реліквії до Києва, жодної дієвої і результативної реакції від української влади тоді не було.\nЦе тим більш дивно, що архівні документи свідчать про надзвичайно наполегливі спроби українських фахівців розшукати втрачені цінності. Тільки-но стало відомо про знайдені в Німеччині фонди українських музеїв, як уряд УРСР просто-таки закидав союзні й російські інстанції телеграмами з вимогами надати інформацію з цього приводу. Не довіряючи відповідям, що до Москви ще не прибули культурні цінності, знайдені в Німеччині, з метою перевірки цих повідомлень улітку 1947 року до столиці СРСР було відряджено начальника Управління музеїв А.Вікторова. Жодних документальних свідчень про прибуття до Москви фондів українських музеїв він не знайшов (вельми показово, якщо врахувати, що за інформацією В.Богусевича, одержаною у відділі реституції РВАН, ще в березні 1946 року директор Науково-дослідного інституту музейно-краєзнавчої роботи Маневський вивіз до Москви 12 ящиків цінностей з музеїв і Києво-Печерського заповідника, знайдених у Вітштоку). Тож стосовно причин, через які Україна не змогла одразу забрати михайлівські фрески з Павловська, ще далеко не все зрозуміло, і звинувачувати тодішню республіканську владу передчасно.\nТак чи інакше, але є неспростовним фактом раптова поява в повоєнні роки в найбільших музеях Росії значної кількості мозаїк і фресок з Михайлівського Золотоверхого собору. Більшість з них до останнього часу не публікувалася і не експонувалася. А наявність у Новгороді фресок з Михайлівського собору тамтешній державний історико-архітектурний музей-заповідник у повному обсязі не підтверджує й досі. Аналіз засвідчує, що деякі з цих експонатів змінювали свою прописку, кочуючи з музею в музей. Так, директор Ермітажу М.Піотровський нещодавно був змушений визнати, що 1953 року одинадцять фрагментів фресок з Михайлівського Золотоверхого собору передані до його закладу саме з Новгорода. У Російському музеї у Санкт-Петербурзі по війні з'являється раніше не зафіксована в музеях Росії мозаїка-фрагмент орнаментального фриза (за різними версіями, він надійшов безпосередньо з Новгорода). Є відомості про наявність фрагментів мозаїчного орнаментального фриза з Михайлівського Золотоверхого собору також в Історичному музеї у Москві. Це зазначається, зокрема, в капітальному дослідженні відомого російського мистецтвознавця В.Лазарева, виданому в 1966 році.35 Однак музей офіційно спростовує ці відомості як такі, що не підтверджуються ні реальними матеріалами фондів, ні архівними документами.\nНа жаль, більшість михайлівських пам'яток, потрапивши до російських музейних фондів, перебувала на спеціальному режимі зберігання і була виведена з наукового й інформаційного простору. І саме тому дослідження їхньої історичної долі посувається з великими труднощами.\nЗа нашими даними, нині на території Російської Федерації перебувають щонайменше 25 оригінальних пам'яток мистецької спадщини Михайлівського Золотоверхого собору - мозаїки, фрески і шиферна плита (без урахування даних по Історичному музею). Вони зберігаються в Державній Третьяковській галереї у Москві, Державному Російському музеї та Державному Ермітажі в Санкт-Петербурзі, Новгородському державному історико-архітектурному музеї-заповіднику (російська сторона оспорює наведену по Новгороду цифру п'ять одиниць зменшуючи її до двох).\nЗ точки зору моральних і міжнародно-правових норм ці всі культурні цінності мають бути повернуті їхньому законному власникові - українському народові та зберігатися в музеях Києва.\nАктом передачі на тимчасове експонування михайлівських реліквій до Третьяковської галереї з Державного Українського музею не передбачалася зміна права власності на них. Згідно з нормами міжмузейної співпраці, вони мали бути безумовно повернуті до Києва після завершення виставки. Те саме стосується і пам'яток, вивезених за нез'ясованих обставин.\nПереміщені з території України під час німецької окупації мозаїки й фрески з Михайлівського Золотоверхого собору в процесі повоєнної реституції мали бути передані законним власникам - українським музеям відповідно до Декларації про повернення конфіскованого нацистською Німеччиною та її союзниками майна країнам - жертвам агресії (5 січня 1943 р.). Розв'язання цієї проблеми можливе і на основі низки повоєнних документів міжнародно-правового характеру: Конвенції ЮНЕСКО про заходи, спрямовані на заборону і запобігання незаконному ввезенню, вивезенню та передачі права власності на культурні цінності (1970 р.; ст. 4, 11, 13, 15); Конвенції ЮНІДРУА про викрадені або незаконно вивезені культурні цінності (1995 р.; ст. 9, п.1; ст. 10, п. 3). Мають, нарешті запрацювати й двосторонні українсько-російські документи, якими передбачено співробітництво в даній сфері: Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про співробітництво в галузі культури, науки та освіти (26 липня 1995 р.; п.5); Угода між Міністерством культури України і Міністерством культури Російської Федерації про співробітництво в галузі культури (від 26 березня 1994 р.; ст. 11). Ухвалений 15 квітня 1998 року російським парламентом Закон Російської Федерації про переміщені внаслідок другої світової війни культурні цінності, що перебувають на території Російської Федерації, зафіксував зобов'язання Росії повернути знайдені в російських сховищах історичні й художні реліквії колишніх республік СРСР, що потерпіли від німецької окупації (ст.7). Тож існують усі правові підстави для розгляду цієї проблеми на міждержавному рівні.\n Архів Національного заповідника ."Софія Київська". - Ш.21. - Тека 7.\n Киево-Златоверхо-Михайловский монастырь: Исторический очерк. - К., 1889. - С. 10-11.\n Документи Політбюро ЦК КП(б)У // Пам'ятки України. - 1991. - Ч.2. - С.49.\n Собори наших душ: Фролов В. Робочий щоденник зняття і консервації мозаїк Михайлівського монастиря в Києві (1934 року) // Пам'ятки України. - 1990. - Ч.4/1991. - Ч.1. - С.39.\n Архів Національного художнього музею України. - Ф.1. - Оп.1. - Спр.13/146. - Арк.10-11.\n ЦДАВО України. - Ф.166. - Оп.ІІ. - Спр.418. - Арк.26 - 32.\n Архів Національного художнього музею України. - Ф.1. - Оп.1. - Спр. 8/42. - Арк. 94 - 95.\n Відкриття в м.Києві Українського державного музею // Молодняк. - 1937. - №4. - С. 140 - 141.\n Повстенко О. Фрески і мозаїки Михайлівського (Дмитрівського) монастиря в Києві // Українське мистецтво. - 1947. - Ч.ІІ. - С.3 - 13. О.Повстенко пояснює, що це експозиція "провізоричної (тимчасової. - С.К., Ю.К.) виставки в Історичному музеї в Києві". Очевидно, все ж таки йдеться про новий музей (ДУМ), що відкрився в колишньому приміщенні реорганізованого o Всеукраїнського історичного музею ім. Т.Г. Шевченка. Це видно хоч би з текстів перекладів цієї інформації, зроблених під світлиною самим О.Повстенком англійською, німецькою і французькою мовами. Для прикладу наведемо один з них: "Provisional exibition in the Muzwum od Art History in Кіеv". Тобто назву музею дослівно він подає як "Музей історії мистецтв у Києві".\n Архів Національного художнього музею України. - Ф. 1. - Оп.1. - Спр. 8/142. - Арк. 94.\n Із листування наркома В.Затонського / Вст. слово, публікація та прим. О.Рибалка // Пам'ятки України.- 1989. - Ч.1. - С.44.\n Государственная Третьяковская галерея: Каталог собрания: Древнерусское искусство X - нач. XV вв. - Москва, 1995. - Т. 1. - С.42-44. - № 22126, 22127.\n Каталог живописи.- К., 1992. - Вып. І. - С.9-10; Бабаева 3. А. Собирательская деятельность музея II, Сборник научных сообщений Киевского музея русского искусства. - К., 1992. - С. 8-17.\n Загальна реорганізація художніх музеїв Киш відбулася не пізніше від жовтня 1934 року, про що свідчить відкриття 20 жовтня для широкого відвідуванні відділу східного і західного мистецтва ДХМ, який успадкував фонди Музею мистецтв ВУАН, що вів свою історію від збірки Богдана й Варвари Ханенків.\n Архів Національного художнього музею Україні. - Ф.І. - Оп.1. - Спр. 8/142. - Арк. 94.\n Відділ рукописів Державної Третьяковськоі галереї. - 8.ІІ/4 (1941). - Арк.180.\n Цит. за ст.: Музиченко Я. Мозаїки і фрески Михайлівського Золотоверхого собору: втрати й повернення // Час. - 1998. - 4-11 груд.\n Сообщение Чрезвычайной Государственной комиссии о разрушениях и зверствах, совершенных немецко-фашистскими захватчиками в городе Киеве. [Москва], 1944. - С.6-9.\n ЦДАВО України. - Ф. 4802. - Оп.1. - Спр.602. Арк.З.\n Там само. - Ф. 3206. - Оп.1. - Спр. 31.\n Там само. - Ф. 3676. - Оп. 1. - Спр. 225. - Арк. 274.\n Там само. - Ф. 2. - Оп. 7. - Спр. 1546. - Арк. 44 зв.\n Там само. - Ф. 3676. - Оп. 1. - Спр. 225. - Арк 271-273.\n Там само. - Арк. 274.\n Там само. - Ф. 4762. - Оп. 1. - Спр. 155. - Арк. 61.\n Там само. - Арк. 55.\n Кончин Е. В. Эти неисповедимые судьбы, - Москва, 1990. - С. 286.\n ЦДАВО України. - Ф. 4762. - Оп. 1. - Спр. 203. - Арк. 85.\n Там само. - Арк. 86, 89.\n Там само. - Арк. 85 - 90.\n Кончин Е. В. Зазнач. праця. - С. 286.\n Там само. - С. 283, 286.\n Лазарев В.Н. Михайловские мозаики. - Москва, 1966. - С.75.\nДжерело: Пам’ятки України, 1999 р., № 1, с. 63 – 82


МОЗ опублікувало лайфхак, який допоможе в Новий рік не захворіти на COVID-19\n24 Січня 2022 Р. - 22:25\nУ МОЗ проінструктували населення України про запобіжні заходи, спрямовані на запобігання коронавірусній інфекції в новорічну ніч. Центр громадського здоров’я України виклав принципи протиепідемічних способів захисту, які доступні будь-якому українцеві.\nПро це у Facebook з’явилася відповідна публікація. Отже, медики передусім нагадали, що небезпечний вірус має високу контагіозність (передачу від хворого до здорового, – прим. ASPI news) в зв’язку з чим найкраще організовувати вечірки з друзями на відкритому повітрі.\nТакож у МОЗ нагадали про соціальне дистанціювання. Крім того, опубліковано застереження тим, хто вже відчув нездужання. У таких випадках медики рекомендують піти на самоізоляцію і не наражати на небезпеку своїх друзів і знайомих.\nМедики просять не забувати про необхідність носіння на вечірках масок і миття рук. Згадана і необхідність наявності на багатолюдних вечірках антисептиків з вмістом спирту не менше 60%.\n– Заохочуйте гостей не співати і не кричати, особливо в приміщенні. Знизьте гучність фонової музики, щоб людям не доводилося голосно кричати або говорити, щоб їх почули. Одягайте маску, коли готуєте, – пише ЦОЗ.\nКрім того, медики закликали проводити регулярну дезінфекцію поверхонь і часто провітрювати приміщення.\n– Чим більше профілактичних заходів ви будете вживати, тим безпечніше буде ваша вечірка. Свята важливі, але ваше здоров’я і здоров’я ваших близьких, особливо найбільш вразливих, має бути на першому місці, – йдеться в повідомленні.\n28.12.2020 о 16:18 267\nТеги: МОЗкоронавірускарантинCOVID-19Міністерство охорони здоров’яновий рікноворічна нічЦентр громадського здоров'я


Siri заговорить українською: Аpple шукає україномовного фахівця в команду голосового помічника | Новини України і Греції\nдодому Технології Siri заговорить українською: Аpple шукає україномовного фахівця в команду голосового помічника\nУ себе на сайті компанія розмістила вакансію аналітика анотацій зі знанням української мови для команди голосового помічника.\nВ обов’язки аналітика буде входити прослуховування і розшифровка аудіофайлів і оцінка відповідей Siri. Компанія шукає кандидатів, які вільно володіють українською мовою. Також зазначено, що вакансія передбачає роботу в штаб-квартирі ірландського міста Корк.\nСеред основних вимог до кандидата – вільне володіння англійською та українською мовами з відмінною граматикою та коректурою. Кандидат повинен розуміти словесні нюанси українського діалекту, в тому числі відмінності діалекту різних українських провінцій і територій.\nУ кандидата повинен бути диплом бакалавра або аналогічний попередній досвід роботи. Також необхідний досвід роботи в якості користувача Siri. Компанія обіцяє конкурентоспроможну оплату праці, великі пільги, право брати участь у програмі акцій компанії.\nпопередня статтяКоронавірус: ситуація в Греції, Україні та світі станом на 22 вересня\nнаступна статтяMicrosoft обіцяє запустити ігровий сервіс Xbox Game Pass на смартфонах Apple


Ізраїль продемонстрував можливості протиракетної системи “Праща Давида” (ФОТО)\nКоли війна прийде в твоє місто – Віктор Бородулін\nМи зовсім інакше уявляли собі війну – Павло Казарін\nМИСТЕЦЬКИЙ ПРОСТІР АТО\nУ Дніпрі активно функціонує перший музей відсічі російської агресії\n“Книга про АТО”: з 2014 по сьогодні\nМалюнки воїнам АТО від переселенців та дітей, які стали свідками страхіть війни\nУпродовж минулої доби було зафіксовано лише одне порушення режиму припинення вогню\nЗбройні формування Російської Федерації продовжують обстрілювати позиції Об’єднаних сил з мінометів\nРосійські найманці вкотре забрали життя українського воїна\nНа цьому тижні ВПС Ізраїлю у співпраці з Rafael Advanced Defense Systems і Ізраїльської організацією з протиракетної оборони (IMDO), а також Управлінням розробок і досліджень (DDR & D) міноборони провели серію успішних випробувань системи озброєння «Праща Давида», яка спрямована на захист від різних повітряних загроз, зокрема балістичних і крилатих ракет.\nПри випробуваннях відпрацьовувалися кілька сценаріїв, що імітують нові і майбутні загрози, з якими може зіткнутися система, в ході яких були протестовані можливості модернізованої версії «Пращі Давида». «Розвиток багаторівневих систем захисту дозволяє нам захищатися від погроз як ближніх, так і далеких», – заявили в ЦАХАЛі.\nАмериканські військові похизувалися високотехнологічним есмінцем (ФОТО)\n«Я вітаю з успішним випробуванням, в ході якого вперше було випробуване комбіноване багаторівневе перехоплення з використанням всіх систем оборони Ізраїлю» – сказав міністр оборони Бенні Ганц, який був присутній при одному з перехоплень.\nІзраїль контролюватиме весь обіг американської зброї на Близькому Сході\nЗ Днем ракетних військ та артилерії!\nМіністерство у справах ветеранів витратить 300 тисяч на англомовний брендбук


Міст на Дідро - запит до: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті Кривий Ріг | Доступ до правди\nСофія 20 Грудня 2021\nчи запланований ремонт мосту між вулицею Дідро та вулицею Кільцевою через річку Саксагань? Хто виконуватиме роботи і який дедлайн?\nЧи виконувались роботи на вказаному вище об'єкті протягом 2021 року?\nMail Delivery System, 21 Грудня 2021\nMail Delivery System, 22 Грудня 2021\nMail Delivery System, 23 Грудня 2021\nMail Delivery System, 24 Грудня 2021\nВІЛ інфіковані Кривий Ріг


РМП з виходом на змінному струмі | Статьи\nНаписано авторомOpticsToday\t 18.01.2010 29.04.2010 Оставьте комментарий к РМП з виходом на змінному струмі\nтрансформатора Тр і робочих обмоток підсилювачів МП1 і МП2. Застосовуючи принцип накладання, можна розглядати струм через навантаження як різницю двох струмів: І1 і І2. За відсутності вхідного сигналу (Іу=0) струми І1 і І2 повинні бути рівні. Вони визначаються зміщенням, тобто початковим підмагнічуванням за рахунок постійного струму, що протікає по обмотках зміщення wзм. Для балансування (встановлення нуля) реверсивного підсилювача при Іу=0 застосовується регулювальний резистор Rрег.Справа в тому, що виготовити два однотактних магнітних підсилювача з абсолютно однаковими характеристиками практично неможливо, тому регулюванням зміщення забезпечують рівність струмів І1 і І2 при Іу=0. Звичайно, не вдається досягти водночас рівності амлітуди і фаз цих струмів, тому навіть при Іу=0 через навантаження проходить струм небалансу (Ін ¹0).\nОбмотки зміщення і керування однотактних підсилювачів МП1 і МП2 під’єднані таким чином, що при подачі сигналу Іу в одному підсилювачі напруженість поля керування і зміщення складаються, а в іншому – віднімаються. В підсумку струм І1 одного підсилювача зростає, а струм І2 іншого підсилювача зменшується, і в навантаженні з’являється струм Ін=І1-І2. При зміні полярності струму керування магнітні підсилювачі ніби міняються місцями: І1 зменшується, а І2 зростає. В підсумку фаза вихідного струму Ін=І1-І2 змінюється на 1800. Потрібно звернути увагу на те, що, оскільки йдеться про змінні струми, струм навантаження фактично являє собою не алгебраїчну, а геометричну (векторну) різницю.\nДана схема також містить чотири осердя, причому обмотки керування і зміщення виконуються так як і в диференціальній схемі, а робочі обмотки wр з’єднуються в мостову схему, як показано на рис. 2.3.4. В одну діагональ мосту (між точками а і б) підводиться напруга джерела живлення U~, а в іншу діагональ мосту (між точками в і г) підключається навантаження Zн. За відсутності струму керування (Іу=0) індуктивні опори всіх робочих обмоток wр однакові і міст зрівноважений, тобто струм в колі навантаження буде відсутній (Ін=0). Як і в диференціальній схемі, при подачі сигналу управління (Іу=0) підмагнічувальне поле обмоток управління додається до поля обмоток зміщення в одній парі осердь, а в другій парі – віднімається від нього. Таким чином, індуктивний опір однієї пари робочих обмоток, включених в протилежні плечі мосту, зменшується, а індуктивний опір іншої пари робочих обмоток відповідно в інших протилежних плечах мосту збільшується. В результаті баланс мосту порушується і через навантаження Zн протікає струм. Напрямок струму навантаження визначається полярністю струму керування, тобто при зміні полярності сигналу фаза струму навантаження змінюється на 1800. Тому статична характеристика мостової схеми, як і диференціальної, має вигляд, показаний на рис. 2.3.1.\nНе потрібно окремого трансформатора і в так званій трансформаторній схемі реверсивного магнітного підсилювача. Ця схема працює аналогічно диференціальній, але відрізняється подвійною кількістю робочих обмоток. Половина цих обмоток виконує функції первинних обмоток трансформатора і вмикається на напругу живлення U~. Інша половина цих обмоток виконує функції вторинних обмоток трансформатора і живить навантаження. Таким чином, осердя магнітного підсилювача є водночас і осердям трансформатора.


Герой дня: спортивний коментатор зменшив вік на 10 років, щоб піти захищати Україну | Інше | Champion.com.ua\nВчора 21:58 337\nВчора 19:11 305\n24.06.2022 08:10 870\nГерой дня: спортивний коментатор зменшив вік на 10 років, щоб піти захищати Україну\n28.05.2022 14:38 1567 0\nДжерело - mediafond.com.ua.\n64-річний Віктор Ожогин ще в 80-х почав коментувати матчі Дніпра, а зараз заслужений журналіст України боронить нашу країну від російських орків.\nУ моряків своєрідна манера ходити. Придивлялися хоч колись? Їхня хода – не манерність, а спосіб утриматись на кораблі підчас вітру, хвиль чи шторму.\nСаме моряцький крок був у Віктора Ожогіна, коли він приїхав вступати до столичного університету. Одразу після служби на флоті подав документи на факультет журналістики КДУ. Щоправда, за результатами іспитів трохи не вистачило прохідних балів, але потрапив на робітфак, або робітничі курси (так вони тоді називалися), закінчивши які, став студентом омріяного факультету. Бо дуже хотів працювати спортивним коментатором.\nЗа рік навчання після творчого конкурсу ми потрапили з Віктором на спеціалізацію телевізійна журналістика. Відтоді й розпочалася його спортивна й телевізійна кар’єра. Згодом Віктор Ожогін не лише вправно коментуватиме спортивні змагання, а й очолить Дніпропетровську обласну телерадіокомпанію.\nТа пригадуючи наше студентське життя, хочу наголосити на одній рисі Віктора: він завжди розраховував на власні сили, бо вже знав і розумів, що таке доросле життя. Міг працювати ночами (тоді студенти частенько так заробляли), щоліта їздив у студентські загони, де міг – там підзаробляв. Це надзвичайно гарна риса для чоловіка, як на мене. Тож уже під час навчання на Ожогіна, ніде гріха потаїти, задивлялася дівчата. А коли Віктор закохався у одну з витончених красунь нашого курсу – Ірочку Баландюк – ми всі, затамувавши подих, спостерігали за їхнім романом. Звісно, все закінчилось весіллям. Так на світ народилася Ганночка.\nЧому так доволі детально про це пишу? Бо саме нині ця Ганночка – одна з найпотужніших опор батька, який воює під Луганськом. Віктор Ожогін в очах усіх однокурсників завжди був справжнім мужчиною. Сміливий, відчайдушний, веселої вдачі, він міг повести за собою багатьох, хто підпадав під його інколи навіть авантюрний авторитет. Справжнім випробуванням його мужності став Донбас, коли там 2014 року розпочалась АТО. Віктор одразу прийшов до військкомату і йому як офіцеру доручили командувати ротою солдат, сформованою у Дніпрі.\nУ лютому 2022-го, коли росія вдерлася на нашу землю, ветеран знову серед перших прибув до комісаріату, аби захищати свою родину, всіх нас і країну від фашистської русні. Оскільки заслуженого журналіста України Ожогіна відмовлялися брати до війська за віком (йому трішки за 60), він не лише наполягав, а й дещо схитрив, удавши з себе молодшого. Бо як офіцер, як учасник АТО, як мотивована й цілеспрямована людина усвідомлював: хто, якщо не він?\nОтже, все повторилося. Тільки цього разу Віктор зі своєю ротою у 120 бійців став в обороні Маріуполя на Донеччині. А нині, після певної ротації та стратегічного відступу ЗСУ боронить місто Рубіжне на Луганщині.\nІ саме донька Ганна, щодня думаючи про батька, розпочала волонтерську роботу, аби забезпечити його журналістську роту (так нині її називають між собою захисники) тим, чого не вистачає найбільше.\n– Батько небагатослівний, – розказала Ганна Ожогіна, коли я їй зателефонувала. – На всі мої запитання каже, що все нормально. Але я то знаю, пам’ятаючи 2014-й, що на війні потрібно все: від шкарпеток і ліків аж до автомобіля. Звернулася, до кого змогла. Так завдяки однокурсникам і небайдужим людям зібрала певну суму. А коли дізналася, що Національна спілка журналістів України сприяла тому, щоб бійцям на потреби фронту передали понад 30 автомобілів від литовських колег з автоклубу, звернулася до її керівництва. Згодом надійшов "іменний" позашляховик у військовий підрозділ, яким усі ми опікуємося. Дякуємо за цей подарунок литовським журналістам і голові НСЖУ Сергієві Томіленку, який сприяв оперативному вирішенню нашого прохання.\nПо можливості донька Віктора відправляє для роти чимало потрібних, корисних речей. Нарешті, чому вона дуже радіє, вдалося придбати інтернет-термінал Starlink від Ілона Маска. Отже, зв’язок із батьком і його побратимами став набагато якіснішим. Ганна вже мріє про рації, які так само конче потрібні журналістській роті. Адже ті вироби, з якими працюють зараз бійці, частенько ламаються, а в боях і поготів... Тож коли я переказала їй слова Людмили Мех, що Всеукраїнський благодійний фонд "Журналістська ініціатива" готовий посильно допомогти нашим оборонцям, Ганна була просто щасливою. Нині вона з дітками живе у Львові й каже, що звідти легше купувати для фронту потрібні речі або військове спорядження.\n– Пригадуєш наші автомобільні пробіги до Криму? – запитала мене Людмила Мех, президент ВБФ "Журналістська ініціатива". Ще б пак! І кілометрів тоді намотали тисячі, й багато цікавих матеріалів написали про вітчизняних виробників! – От тоді я вперше почула ім’я Віктора Ожогіна. Він був директором Дніпропетровської ОДТРК. А нещодавно, коли НСЖУ повідомила, що в Україну надійде автомобіль для "журналістської роти", я написала замітку про це. Потім дізналася, що переказав чималу суму для потреб вояків заслужений журналіст України Олексій Семененко. А ти ще й сказала, що Віктор – твій однокурсник. Враження склалося, що він нам як рідний. Стільки років знаємо людину! А наш фонд і створений задля допомоги журналістам. І найбільше ця допомога потрібна саме зараз, під час війни! Тож порадилася з віцепрезидентами й членами правління фонду та й вирішили надати посильну фінансову допомогу Ганні для закупівлі бодай однієї нової рації (нині на ринку її ціна – від 1 до 1,5 тис. доларів США). Будемо дуже раді, якщо бійці матимуть якісний зв’язок.\nПісля тих звірств, які чинили рашисти в наших містах і селах, така підтримка – то найменше, що можемо робити для справжніх воїнів і патріотів, як Віктор Ожогін і його побратими. Тримаймося! І не забуваймо: допомагаючи армії, ми так само, як і армія, наближаємо день нашої Перемоги над ворогом.\nЦілком погоджуюся з Людмилою Григорівною. І хай таких доброчинців буде більше. Принагідно очільниця фонду висловила вдячність колегам з Токіо. Саме завдяки фінансовій підтримці, яку Японський фонд майбутніх поколінь на чолі з редактором журналу Джунічі Ковакою надіслав партнерській організації – ВБФ "Журналістська ініціатива", остання нині допомагає і журналістам на територіях, що тимчасово були непідконтрольні Україні під час війни, і активу фонду, і "журналістській роті" Віктора Ожогіна.\nНаталія Черешинська, заслужений журналіст України\nГадамчик: Українці їздять на автомобілях найрозкішніших марок. Чому вони тут, а не вдома на війні? 1903\nРосіянин вимагає зняти плакат Зінченка в Уфі ВІДЕО 851\nФ'юрі: Усик не може зрівнятися зі мною 919\nБаварія назвала ціну трансферу Левандовського 587\nЯк брати Кличко відмовилися від 5 мільйонів доларів 30661\nЛобановського я підвів: Олімпійський чемпіон Сеула-1988 зараз збирає шасі на заводі Фольксваген 47385 1


В результаті обстрілу бойовиками Станично-Луганського району загинув військовослужбовець, два мирних жителя поранені, - МВС - | РБК Украина\nВ результаті обстрілу бойовиками Станично-Луганського району загинув військовослужбовець, два мирних жителя поранені, - МВС\nНовини » Надзвичайні події 20.10.2014 - 16:07 Новость на русском\nВ результаті обстрілу бойовиками 18-19 жовтня н.п. Нижнетеплое і Вільхова Станично-Луганського району (Луганська обл.) загинув один військовослужбовець, ще двоє мирних жителів отримали поранення.\nВ результаті обстрілу бойовиками 18-19 жовтня н.п. Нижнетеплое і Вільхова Станично-Луганського району (Луганська обл.) загинув один військовослужбовець, ще двоє мирних жителів отримали поранення. Про це йдеться в повідомленні прес-служби ГУ МВС України в Луганській області.\n"18 жовтня бойовиками вчинені артилерійські і мінометні обстріли: 13.00 с. Нижнетеплое Станично-Луганського району, в результаті чого були поранені двоє місцевих жителів (1937, 1952 р.н.); в період часу з 1.30 по 1.40 з території Станично-Луганського району був здійснений мінометний обстріл території окремої механізованої бригади ЗСУ, що дислокується біля с. Вільхова Станично-Луганського району. В результаті чого був смертельно поранений один військовослужбовець", - йдеться в повідомленні.\nНагадаємо, за даними РНБО, в зоні проведення антитерористичної операції за минулу добу загинули як мінімум 4 українських військових.


Майдан. Новини. Дві тонни свіжого поетичного тіла\nДві тонни свіжого поетичного тіла\nМайдан-ІНФОРМ: 10-10-2007 14:12 // URL: http://maidan.org.ua/static/news/2007/1192014759.html\nЯк утворюються антології? Будь-хто, хто мав хоч раз справу з упорядкуванням цього явища книжкового світу, відповість: шляхом об’єднання під однією обкладинкою групи письменників за певним (віковим, естетичним, хронологічним, статевим тощо) критерієм.\nАнтологія поезії двотисячників "Дві тонни" хоча й залучає для відбору авторів віковий ценз (бо ж, як сказано в передмові упорядників – Олега Романенка і Богдана-Олега Горобчука, – двотисячники – "наймолодше покоління вже зреалізованих українських поетів", чиє "творче становлення... припадає на двотисячні роки"), проте за найголовніший показник обирає параметр принципово позалітературний: вагу.\nСаме так, у книжці подано точну вагу кожного митця. Якщо скласти кілограми всіх молодих поетів (яких, до речі, маємо аж 32), докупи, отримаємо їх рівно 2000 – дві тонни чистого поетичного тіла.\nЩе раз до передмови: "У нашій антології вага є центральною, вона зумовлює і кількість, і якість, і – що найсуттєвіше – є базисом підбору учасників. Вага зараз вирішує усе, так само як і числа".\nДвотисячні роки, дві тисячі кілограмів, двотисячний наклад видання, дві тисячі копійок (20 гривень) – промо-ціна за одну книжку...\nСправді, концепцію продумано ретельно і досить вдало.\nНе менш вдалим видається обрання найголовнішим показником саме ваги, адже наразі тільки позахудожній, позаестетичний критерій може стати об’єднавчим для огрому (не побоюся цього слова) всього, що могло б бути названим "сучасною українською молодою поезією". Не випадково на обкладинці "Двох тонн" зображено сітку, напхом напхану рибинами: саме на такі рибинки скидаються численні молоді митці, які безжально забивають своїми юними тілами приміщення, де кояться всілякі літвечори, і, штовхаючись, тиснучись, мов шпроти в банці, очікують на свою чергу нарешті щось почитати зі сцени.\nТільки не варто робити невтішних висновків. Те, що поетів багато, не є негативом. Навпаки – це добре, бо всі вони різні й оригінальні. На щастя, українська література ніколи більше не буде єдиним, монолітним, односпрямованим у своєму розвитку монстром на кшталт соцреалістичної почвари. Постмодерний шизофренічний час пропонує засадничо плюралістичне полотно сучукрлітпроцесу, строкате й різнобарвне, наче зіткана з окремих клаптиків ковдра. Кожен клаптик має свій колір, власну особливу фактуру тканини. Що кому більше до вподоби – обирайте, будь ласка!\nАгресивно-урбаністичний Ярослав Гадзінський; епатажний Артем Захарченко; монументально-класицистична Катерина Калитко; філософська спрямованість Олеся Коржа; словоплетіння-мовогра Павла Коробчука; культурологічна наснаженість тексту Олесі Мамчич; архетипно-міфологічне письмо Галини Ткачук; легкі емоційні поетичні потоки Вікторії Черняхівської...\nНа сторінках антології мирно співіснують найрізноманітніші, часом кардинально протилежні настрої, ідеї, творчі методи. Читаємо спершу таке:\nу секондгенді відчуттів\nтрапляються неповторні речі.\nrrrrreal fucking higher речі!...\n(Максим Лижов, "N"),\nа згодом таке:\nця птаха славна\nі птаха віща\nтака як пава\nта трохи вища\n(Галина Ткачук, "Успіння").\nЩо може бути спільним для всіх цих індивідуальностей? Що в принципі здатне об’єднати їх разом: яка творча концепція, ідея, тема, поетика, естетика????\nВідповідь одна: та ніяка!\nТільки вага як єдино можливий вимір, що його безболісне прикладання до кожного не поранить, не травмує, не обмежить особистості.\nНаскільки вагомим є кожен з надрукованих в антології авторів? Яку вагу матиме його внесок у розвиток української літератури? Питання очевидно риторичні й потребують часової відстані для того, щоб можна було пробувати давати відповідь.\nА поки що всі вони молоді й привабливі, всі пишуть, шукають, розвиваються, видають книжки, влаштовують перформенси і намагаються голосно заявити про себе.\n"Всі разом ми важимо аж дві тонни!"\nБагато чи мало для покоління?\nКнижка "Дві тонни найкращої молодої поезії" щойно вийшла в новозаснованому видавництві "Маузер" ( http://www.mauzer.biz/ ).


Названо шість кращих смартфонів 2019 року: який купити\nНазвано шість кращих смартфонів 2019 року: який придбати\nЕксперти склали список шести кращих смартфонів 2019 року, які стануть найкращим вибором при покупці нового мобільного пристрою.\nПро це повідомляє " Новий час", яке склало рейтинг гаджетів, відштовхуючись від ряду параметрів, від характеристик до ціни.\nЕксперти зібрали кілька моделей смартфонів, які є найцікавішими з точки зору співвідношення ціна-якість, при цьому вони постаралися зібрати найактуальніші цінові категорії.\nСмартфон оснащений великим безрамковий AMOLED-екраном без вирізів і сканером відбитків пальців прямо в екрані.\nВсередині - найпотужніший на даний момент процесор Qualcomm Snapdragon 855, який охолоджується графітовим радіатором і пристойна кількість пам'яті (від 6 ГБ).\nДля якісних знімків передбачена потрійна основна камера з зумом і ширококутним режимом (48 + 13 + 8 МП).\nДля селфі - 20-мегапіксельна фронтальна камера, яка ховається в корпус смартфона.\nДля тривалої роботи встановлений акумулятор на 4000 мАг з підтримкою швидкої зарядки. А з корисних і важливих особливостей є двохдіапазонний Wi-Fi і NFC-модуль для безконтактних платежів.\nСмартфон має металевий корпус і виглядає цілком пристойно. Оснащений 6-дюймовим HD-екраном зі співвідношенням сторін 18: 9 без вирізів.\nЗа продуктивність відповідає 8-ядерний процесор MediaTek Helio P22, який не особливо підходить для ігор, але все інше працює як треба. Оперативної пам'яті 3 ГБ, вбудованої - 32 ГБ.\nЗадня камера подвійна, з основним 13-мегапіксельним модулем і допоміжним сенсором на 5 мегапікселів. Фронтальна камера на 8 мегапікселів.\nЄмність акумулятора становить 3500 мАг, що при досить скромній продуктивності цілком достатньо. Працює смартфон на чистій ОС Android актуальної версії 8-й версії.\nПриємний бонус - NFC, чим смартфони даного цінового сегмента зазвичай похвалитися не можуть. Це означає, що ви зможете розплачуватися в супермаркетах, не дістаючи картку з гаманця, нарівні з власниками набагато більш дорогих смартфонів.\nGalaxy S10e отримав більшість достоїнств своїх старших братів, а "під ніж" пішли не найважливіші функції.\nУ нього якісний 5.8-дюймовий FullHD + (2280 × 1080) AMOLED-дисплей з вирізом для камери. Замість трьох камер ззаду залишилося дві: пожертвували модулем телефото для 2х зуму, але надширококутний залишився на місці.\nОсновний модуль точно такий же, як і у старших моделей: 12 мегапікселів зі змінною діафрагмою f / 1.5-2.4 і оптичною стабілізацією.\nЗамість модного сканера відбитків пальців в екрані, як у старших моделей, тут використовується "традиційний" варіант, який поєднаний з кнопкою харчування на бічній грані.\nПродуктивність не постраждала: всередині - флагманський процесор Exynos 9820, 6 або 8 ГБ оперативної і 128 або 256 ГБ вбудованої пам'яті. Плюс гібридний лоток, в який замість другої SIM можна поставити MicroSD.\nПоняття "хороше співвідношення ціна-якість" слабо поєднується зі смартфонами Apple, але молодша модель лінійки Apple iPhone Xr може стати хорошим вибором: тут встановлено OLED, а IPS-дисплей, але він відмінної якості.\nОсновна камера одинарна і позбавлена будь-яких особливостей старших моделей типу перефокусировки. Але фотографії виходять дуже хорошої якості.\nЦе - ще один яскравий приклад (крім Google Pixel) того, наскільки важливо зробити правильно ПО камери.\nВ іншому смартфон не поступається старшим моделям: той же продуктивний процесор Apple A12 Bionic, 3 ГБ оперативної і від 64 ГБ вбудованої пам'яті, великий (як для iPhone) акумулятор на 2942 мАг з підтримкою швидкої і бездротової зарядки, захист від пилу і вологи за стандартом IP67 і підтримка Apple Pay для безконтактних платежів.\nПрактично всю фронтальну панель займає витягнутий 6.3-дюймовий PLS-дисплей (аналог IPS) з роздільною здатністю 2340 × 1080 пікселів і маленьким вирізом під фронтальну камеру. Усередині восьміядерний процесор Exynos 7904 власної розробки компанії, якого цілком достатньо і для додатків, і для більшості ігор.\nПам'яті достатньо: 4 ГБ оперативної і 64 ГБ вбудованої. Можна вставити картку пам'яті, слоти для microSD і двох nano-SIM окремі.\nОдне з важливих переваг апарату - великий акумулятор на 5000 мАг, та й NFC-модуль не буде зайвим. Задня камера подвійна. Основний модуль на 13 мегапікселів з оптикою f / 1.9 робить непогані фото. У другого 5-мегапіксельного модуля кут огляду становить 120 градусів. Фронтальна камера на 8 МП середня, її можна задіяти для розблокування.\nПожертвували для адекватного цінника тільки корпусом (він пластиковий) і Wi-Fi модулем (він не підтримує мережі 5 ГГц).\nHuawei P Smart Z за цілком адекватну суму пропонує набір з усього найважливішого, що має бути в сучасному смартфоні. Він отримав 6.59-дюймовий екран без вирізів і отворів з IPS-матрицею і роздільною здатністю Full HD +.\nЦе стало можливо завдяки висувній конструкції селф-камери. Він працює на процесорі Kirin 710 в парі з 4 ГБ оперативної пам'яті, чого вистачить і для будь-яких додатки, і пограти вже можна комфортно. Вбудований накопичувач на 64 ГБ, є слот для карт пам'яті. За автономність відповідає акумулятор на 4000 мАг з портом USB-C.\nОсновна камера подвійна на 16 Мп + 2 Мп, а фронтальна - на 16 Мп з функціями ІІ. Є також NFC-модуль для Google Pay і роз'єм для навушників. Працює смартфон на операційній системі Android 9 Pie з оболонкою EMUI 9.\nНагадаємо, раніше OBOZREVATEL повідомляв, що на виборах президента 2024 українці голосуватимуть смартфонами\nНа Харківщині пролунав вибух: 2 особи загинули, 9 поранено\nСтало відомо деталі


17:05:2022 г. Уряд запустив пілотний проект для одночасного оформлення закордонного та внутрішнього паспортів, – Прем’єр-міністр\n17:05:2022 г. Які підстави для відмови у реєстрації платником ЄП третьої групи на 2 відс. доходу?\n17:05:2022 г. Роз'яснення ПФУ щодо права на призначення дострокової пенсії різним категоріям громадян\n16:05:2022 г. Яким чином СГ роздрібної торгівлі визначають ціну продажу тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах\n16:05:2022 г. З якої дати акцизний податок з роздрібної торгівлі тютюнових виробів, та рідин, що використовуються в електронних сигаретах сплачують виробники та імпортери\n16:05:2022 г. Оновлено актуальний перелік громад в зонах бойових дій, на ТОТ та тих, що в оточенні\n16:05:2022 г. В Електронному кабінеті вже є декларація єдинника 3 групи по ставці 2%\n13:05:2022 г. Яким чином у Додатку 1 до Розрахунку після закінчення строку його подання, провести коригування сум ЄВ та реквізитів, що стосуються застрахованої особи у зв’язку з виправленням помилок?\n13:05:2022 г. Верховна Рада України прийняла Закон щодо посилення захисту прав працівників\n13:05:2022 г. Відновлення перевірок, реєстрація податкових накладних, сплата податків та подання звітності — парламентом прийнято Закон\n12:05:2022 г. Чи враховується період призупинення дії трудового договору до стажу для щорічної основної відпустки?\n12:05:2022 г. Уряд спростив процедуру отримання посвідчення водія\n12:05:2022 г. Чи оплачується лікарняний під час призупинення дії трудового договору?\n12:05:2022 г. Перехід на кваліфіковані е-підписи варто відтермінувати до кінця року\n12:05:2022 г. Чи можна згенерувати в Дія COVID-сертифікат після завершення його терміну придатності\n11:05:2022 г. Тимчасова непрацездатність під час перебування за кордоном. Що робити?\n11:05:2022 г. Щодо заборгованості платників податків перед бюджетом в умовах дії режиму воєнного стану\n11:05:2022 г. Індекс інфляції за квітень 2022 року – 103,1 %\n11:05:2022 г. Новий законопроєкт щодо реєстрації ПН, подання звітності та інші обов'язків платників податків\n10:05:2022 г. Порядок працевлаштування внутрішньо переміщених осіб\n10:05:2022 г. За якою формою подається уточнюючий Розрахунок та який порядок уточнення показників додатка 4ДФ до Розрахунку?\n10:05:2022 г. Щодо відображення в звітності сум податку на додану вартість, вказаних в податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, на період дії воєнного стану\n10:05:2022 г. Нюанси нарахування ЄСВ\n09:05:2022 г. Оновлено актуальний перелік громад в зонах бойових дій, на ТОТ та тих, що в оточенні\n09:05:2022 г. Як оподатковуються операції з постачання тютюнових виробів, тютюну та промислових замінників тютюну, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, для яких встановлені максимальні роздрібні ціни?\n09:05:2022 г. Суб’єкт господарювання – платник єдиного податку, який планує здійснювати зовнішньоекономічну діяльність повинен подати заяву про застосування спрощеної системи оподаткування з позначкою «Внесення змін»\n09:05:2022 г. Заповнюємо форму декларації єдинників 3 групи за ставкою 2%\nРезультаты 28 - 54 из 16723