[ Лінгвістичні особливості перекладу художнього тексту ]\nЛІНГВІСТИЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ПЕРЕКЛАДУ\nПереклад - це складний і багатогранний вид людської діяльності. Хоча зазвичай говорять про переведення «з однієї мови на іншу», але, насправді, в процесі перекладу відбувається не просто заміна однієї мови іншим. У перекладі стикаються різні культури, різні особистості, різні склади мислення, різні літератури, різні епохи, різні рівні розвитку, різні традиції та установки. Перекладом цікавляться культурологи, етнографи, психологи, історики, літературознавці, і різні боки перекладацької діяльності можуть бути об'єктом вивчення в рамках відповідних наук.\nНезважаючи на те, що наука про переведення порівняно молода, теоретичні роботи в галузі перекладу вельми багато і важко доступні для огляду. У цьому розділі ми приділяємо увагу двом моделям перекладу, одна з яких є класичною і розглядає переклад з точки зору лінгвістики, а друга інтерпретує переклад виходячи з теорії психолінгвістики.\nЛінгвістична модель ПЕРЕКЛАДУ\nПроцес перекладу тексту з однієї мови на іншу має різноманітний і неоднозначний характер, пов'язаний з безліччю назв компонентів, таких як текст - повідомлення, призначене до передачі, той, хто передає повідомлення, реципієнт, посередник, мови вихідний і переводить.\nМожливо, саме багатомірністю цього процесу обумовлені розбіжності у визначеннях, які даються різними авторами і відображають його різні сторони.\nУ центрі деяких з них стоїть перекладне повідомлення, текстовий матеріал: «найближчий природний еквівалент мовою оригіналу» (Nida, Taber 1969, 166), «заміна текстового матеріалу на одній мові текстовим матеріалом на іншій мові» (Catford 1965, 1).\nВ інших визначеннях упор робиться на процесуальної стороні перекладу (Бархударов 1975, Jackobson 1966) або на відмінностях перекладу від інших видів мовного посередництва (Федоров 1983, Рецкер 1950).\nЛінгвістична модель перекладацького процесу представляє його у вигляді ряду послідовних перетворень тексту оригіналу в текст перекладу, за допомогою яких теоретично може бути досягнутий бажаний результат. Модель перекладу - це умовне зображення процедури здійснення процесу перекладу, заснована на спробі поширити на переклад деякі загальні постулати мовознавства або психології. Хоча будь-яка модель перекладу носить гіпотетичний характер, оскільки немає прямих доказів, що перекладач діє саме так, як випливає з даної моделі, збіг результату перекладу з прогнозованим за моделлю показує, що вона володіє певною пояснювальній силою. У сучасному перекладознавстві існують кілька моделей перекладу, що передбачає можливість здійснювати процес перекладу різними способами. Найбільшого поширення набули ситуативна, трансформаційна і семантична моделі (Комісарів, 1990, 157).\n1. Ситуативна (або денотативная) модель поширює на процес перекладу лінгвістичні концепції про зв'язок мови і дійсності. Ситуативна модель перекладу виходить з положення про те, що будь-яка ситуація може бути в принципі описана засобами будь-якої мови. Навіть якщо в мові відсутні найменування для якихось елементів дійсності, завжди існує можливість або утворити в цій мові нові одиниці, або описати ці елементи за допомогою сполучень вже наявних одиниць. На основі цих положень передбачається, що процес переведення відбувається наступним чином. Зрозумівши зміст оригіналу, перекладач визначає, яка ситуація в ньому описана, а потім описує цю ситуацію засобами мови перекладу (там же).\nТаким чином, ситуативна модель перекладу дає можливість пояснити ті особливості перекладацького процесу, які пов'язані з обігом перекладача до реальної дійсності. У той же час вона охоплює лише деякі способи реалізації процесу перекладу. Не пояснює ситуативна модель і тих випадків, коли в перекладі зберігається не тільки ситуація, описана в оригіналі, але і спосіб її опису, а також основна частина значень мовних засобів.\n2. Трансформаційна модель перекладу грунтується на положеннях трансформаційної граматики, яка постулює існування в мові рядів взаємопов'язаних синтаксичних структур. У таких (трансформаційних) лавах виділяються ядерні структури, в яких відносини між елементами структури найбільш прозорі, і похідні структури (трансформи), що виводяться з ядерних з певних трансформаційних правил (там же).\nВідповідно до цієї моделі процес перекладу здійснюється в три етапи. На першому етапі похідна структура в оригіналі зводиться до її ядерної структурі у вихідному мовою. На другому етапі відбувається перехід від ядерної структури мови оригіналу до аналогічної ядерної структурі мови перекладу. І, нарешті, на третьому етапі ядерна структура в мові перекладу перетворюється в похідну відповідно до норми і узусом цієї мови.\nТрансформаційна модель, що встановлює відповідності лише між синтаксичними структурами оригіналу та перекладу, має обмежену пояснювальній силою і не претендує на всебічний опис перекладацького процесу; до певної міри її доповнює семантична модель перекладу.\n3. Семантична модель перекладу представляє процес перекладу як ідентифікацію і збереження релевантних сем оригіналу. В основі цієї моделі лежить спроба поширити на переклад застосовується в лінгвістиці процедуру компонентного аналізу, що дозволяє розбивати значення мовних одиниць на більш дрібні елементарні смисли - семи, і ці значення розглядаються як пучок таких сем. При цьому виявляється, що, якщо пучки сем (значення мовних одиниць) у різних мовах, як правило, не збігаються, то між складовими їх семами є значна спільність. Передбачається, що процес переведення може здійснюватися у два етапи. На першому етапі перекладач визначає семного складу відрізка оригіналу і вирішує, які з виявлених сем релевантні для комунікації і повинні бути передані в перекладі. На другому етапі в мові перекладу підбираються одиниці, в значення яких входять як можна більше сем оригіналу, в першу чергу, релевантних. Ступінь близькості перекладу до оригіналу визначається кількістю спільних сем. При цьому деякі семи можуть виявлятися з контексту оригіналу і експлікувати в перекладі або нав'язуватися нормами мови перекладу (там же).\nСучасні автори вважають, що найбільш повно і правильно описує процес перекладу психолінгвістична модель мовленнєвої діяльності.\nПсихолінгвістичний МОДЕЛЬ ПЕРЕКЛАДУ\nВ даний час переклад прийнято розглядати не тільки в лінгвістичному аспекті, але й як феномен комунікації. Такий підхід дозволяє включити в рамки вивчення найбільшу кількість компонентів, що складають цей процес.\nКласифікуючи феномени комунікації, А. Д. Швейцер відносить переклад до підкласу «опосередкованої міжмовної комунікації», де він є сусідами з такими явищами, як реферат, анотація, переказ, перекладення іншомовного тексту, новий твір, створене за мотивами оригіналу. В якості характерної риси цих явищ автор виділяє участь мовного посередника та породження в результаті відповідних процесів вторинного тексту, в якійсь мірі відображає вихідний текст (Швейцер 1988, 47).\nСпроби побудувати комунікативно-орієнтовані моделі перекладу призвели до того, що в полі зору дослідників опинилися такі проблеми, як породження, сприйняття і розуміння мовного повідомлення; роботи, таким чином, набувають психолінгвістичну спрямованість (Кузьмін 1975, Крюков 1979, Черняхівська 1982, Клюканов 1984, Сорокін 1984, Львівська 1985).\nРозглядаючи проблему онтологічних уявлень про переведення, необхідно відзначити, що на відміну від лінгвістичної теорії, в основі якої лежать уявлення про перекладі як про перетворення вихідного тексту, уявлення про перекладі як про мовоутворення увазі, що перекладач на основі вихідного тексту «вирішує, що сказати, і який ефект це має зробити, тобто здійснює розуміння вихідного тексту »(Крюков 1988, 72).\nВперше уявлення про переведення як про мовленнєвої діяльності на базі переводящего мови були запропоновані А. А. Леонтьєвим, який охарактеризував переклад як «вид монологічного мовлення, де програма задана ззовні» (Леонтьєв 1969, 169), тобто переклад підкоряється тим самим закономірностям, що й породження мови в «звичайної» комунікації. Переклад визнається повноправною мовленнєвою діяльністю, хоча підкреслюється що це «складний, специфічний, вторинний» її вигляд (Зимня, Єрмолович 1981, 28).\nКласифікація перекладу як виду мовленнєвої діяльності призводить до висновку про те, що створення повідомлення як мовою оригіналу, так і на мові перекладу, визначається мотивом і метою повідомлення. Таким чином, в основі психолінгвістичних моделей перекладу лежить точка зору, що процес перекладу не вичерпується двома мовними актами, не являє собою лише операцій з мовними знаками, а має більш складну структуру, в якій задіяні два коди: зовнішній (мовної) і внутрішній (розумовий ). (Красильникова, 1998)\nТе, що хоче сказати автор повідомлення (сенс), кодується їм у значення. Перекладач, який виступає, передусім, як одержувач повідомлення, здійснює зворотну операцію - перехід від значення до смислу, спираючись на мовні знаки, співвідносячи їх з мовленнєвою ситуацією і з власними знаннями (тобто здійснює розуміння). Потім здійснюється мовне перекодування. Передбачається, що смисловий (розумовий) код при цьому не змінюється. Далі перекладач виступає вже в якості відправника повідомлення, яке у вигляді ланцюжка мовних знаків надходить адресату, який знову здійснює перехід від значення до змісту.\nТаким чином, відносини перекодування, стосовно до акта двомовної комунікації, можна представити у вигляді такої ланцюжка:\nсенс - значення - сенс - значення - сенс\nперекладач (Клюканов 1987, 21; Львівська 1985, 87).\nТак як сенс, виникаючи у діяльності, тим не менш, є одиницею свідомості, шлях, який проходить сполучення, можна було б описати наступним чином: від свідомості автора через мовні знаки до свідомості перекладача; від свідомості перекладача через мовні знаки до свідомості адресата.\nПодібна опосередкованість, однак, тягне за собою ряд обставин, що ускладнюють комунікацію. Як відомо, на ефективність спілкування впливають такі фактори, як розходження в світогляді, знаннях, переконаннях, звичках, психологічних особливостях спілкуються і т.д. Якщо прийняти положення, що при перекладі необхідним етапом є розуміння повідомлення, яке визначається як «реконструкція интенционального сенсу (сенсу,« вкладається »автором в конвенційне мовне значення) і прогнозування рецептивного (аналог интенционального сенсу,« витягується »реципієнтом з конвенційного мовного значення)», не можна не відзначити, що сенси ці, при всьому прагненні до подібності, не будуть тотожні (Крюков 1988, 75).\nТаким чином, можна очікувати, що і повідомлення на первинній мові та мові перекладу також не будуть тотожні в силу не тільки несоотносімості систем двох мов, а й у силу нетотожності сенсу, вкладається автором повідомлення, і сенсу, витягується перекладачем. У процесі перекладу текст неминуче зазнає інтерпретації (там же).\nІНТЕРПРЕТАЦІЯ ПРИ ПЕРЕКЛАДІ ХУДОЖНЬОГО ТЕКСТУ\nТермін «інтерпретація» був спочатку прийнятий в герменевтиці, де під ним розумілося мистецтво розуміння і пояснення (Рузавін 1983, 62). Він використовується в різних галузях знання, у тому числі в математиці і логіці (Демьянков 1983, 1994). У теорію перекладу цей термін був введений І. І. Ревзін та В. Ю. Розенцвейгом. Під ним пропонувалося розуміти перехід від вихідного тексту до тексту перекладу не через систему відповідностей між вихідним мовою та мовою перекладу, а через звернення до ситуації в дійсності (Ревзін, Розенцвейг 1964, 56-58).\nСтосовно до перекладацької діяльності термін "інтерпретація" може мати кілька значень. Він може розумітися:\n1) як контекстуальна інтерпретація мовних одиниць,\n2) інтерпретація за допомогою словників і довідників,\n3) інтерпретація шляхом самостійного творчого акту перекладача з урахуванням описуваної реальності, обстановки акту перекладу та інші, а також як\n4) інтерпретація сенсу, безпосередньо не становить змісту висловлювання, але виведеного з нього в умовах конкретного акту комунікації (Комісарів 1982, 19).\nЯкщо інтерпретація в другому значенні спирається на чужі знання, викладені у словниках і довідниках, то інші три види мають неопосредованний характер.\nРозглядаючи роль контексту при перекладі, Г. В. Колшанскій підкреслює націленість цього виду комунікативної діяльності «не на абстрактне зіставлення мовних одиниць відповідних мов, а на адекватне відтворення змісту оригіналу» (Колшанскій 1980, 115). Переклад, на думку автора, базується на принципі єдиної організації всіх конкретних мов, на сутності мови як форми відображення дійсності. У семантичних системах мови, з одного боку, діють закони його внутрішньої організації, а з іншого - загальні закони людського мислення. Мовні одиниці, як і пропозиції, і тексти є контекстуально залежними. Перекладач, по суті, знаходить в мовних системах лінгвогносеологіческіе закономірності, що визначають місце кожної мовної одиниці в семантичному оточенні смислової ситуації мови оригіналу, тобто шукає контекстуальні можливості адекватної передачі змісту тексту. При цьому розуміння тексту, безсумнівно, обумовлено розумінням відповідних мовних одиниць, функціонуванням їх у певному семантичному контексті. Проте, розуміння також грунтується і на пресупозицій, утворених тезаурусом знань реципієнта (Колшанскій 1980). Тобто, можна сказати, що контекстна інтерпретація носить, в певному сенсі особистісний характер.\nТе ж можна сказати і про інтерпретації третього типу, яка визначається як «відшукання нової відповідності шляхом самостійного творчого акту з урахуванням контексту, описуваної реальності обстановки та ін» При цьому підкреслюється неминучість перетворення мовного змісту вихідного тексту (Комісарів 1982, 11).\nЧетвертий тип інтерпертаціі протиставляється власне перекладу як перекладацька версія, на тій підставі, що завданням перекладача є «найбільш точне відтворення того, що реально сказав автор оригіналу, а не того, що він хотів сказати, або що випливає зі сказаного» (Комісарів 1982, 19 ).\nРоль інтерпретації при перекладі оцінюється по-різному: від визнання її маргінальним явищем, яке виправдано тільки відсутністю мовного відповідності - в цьому випадку відбувається «передача змісту своїми словами» (Марчук 1985, 50); до постулювання її неминучості і необхідності.\nМабуть, правомірність чи неправомірність інтерпретації обумовлена багато в чому типом тексту перекладу. При роботі з художнім текстом завдання полягає не тільки в передачі його змісту засобами іншої мови, а й у створенні художнього твору іншою мовою. За словами І. Лівого «... внаслідок несумірності мовного матеріалу оригіналу і перекладу між ними не може бути семантичного тотожності у вираженні, і, отже, лінгвістично вірний переклад неможливий, а можлива лише інтерпретація» (Лівий 1974, 66).\nРозвиваючи свою думку, автор пише, що, інтерпретуючи твір, перекладач повинен базуватися на його «об'єктивному сенсі», зводячи до мінімуму суб'єктивне втручання в текст. Але в той же час, перекладач не може бути вільний від деяких апріорних передумов з якими він підходить до твору, що визначають його «інтерпретаційну позицію». Відзначається, однак, що якщо простий читач вибирає інтерпрітаціонную позицію інтуїтивно, то у перекладача такий вибір носить обдуманий і усвідомлений характер. Крім того, він орієнтується на певний тип споживача. Обговорюючи питання про те, наскільки вільний перекладач у своїй інтерпретації, І. Лівий пише, що зрушення в сприйнятті твору «можливі лише в межах, даних реальним або потенційним вмістом твори», що обумовлює правильність його інтерпретації.\nПри цьому ступінь розбіжності між оригіналом і перекладом може бути продиктована конкретним завданням, яке ставить перед собою перекладач. Відповідно з цим завданням С. Ф. Гончаренко пропонує виділяти три типи перекладу: власне поетичний, поетико-філологічний і філологічний  (Goncharenko 1985).\nНа думку автора, перший тип перекладу не потребує семантичної або стилістичної адекватності. Для нього достатньо бути прагматично адекватним, тобто функціонувати в якості повноцінного художнього твору.\nУ перекладі поетико-філологічного типу прагматична адекватність поступається місцем семантичної, але в той же час перекладач намагається не порушувати норм мови перекладу. Такий переклад призначається в основному для фахівців, які вивчають літературу певної країни, історичного періоду або мови.\nТретій тип перекладу розрахований на ще більш вузьке коло фахівців. У ньому ставиться завдання не замінити оригінал і виконувати його функції, а повідомити семантичну або стилістичну інформацію про оригінал. Філологічний переклад, у свою чергу, підрозділяється на три різновиди - семантично буквальний, стилістично буквальний і поєднання перших двох.\nОчевидно, що останній з описаних типів перекладу повністю виключає інтерпретацію, в першому ж типі, про який і йде мова в нашій роботі, вона не тільки можлива, але навіть необхідна.\nПри цьому художній текст, ймовірно, має певний «інтерпретаційних діапазоном», таким чином, кількість його інтерпретацій стає майже необмеженою. Відзначимо, що можливе існування й декількох перекладів одного і того ж таки літературного твору. Перекладна множинність є свідченням того, що твір особливо значимо для приймаючої літератури. Кожен з таких перекладів буде неминуче містити індивідуальні риси, що відрізняють його як від оригіналу, так і від інших перекладів того ж тексту. Отже, перекладач «неминуче вступає у відносини співтворчості з перекладним автором, переклад носить відбиток його творчої особистості ...» (Левін 1992, 214). У результаті інтерпретації семантика тексту перекладу виявиться трансформованому по відношенню до вихідного тексту.\nСЕМАНТИЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ ПРИ ПЕРЕКЛАДІ\nПроблема семантичних трансформацій при перекладі, так чи інакше, зачіпається в багатьох роботах, як з теорії, так і по психології перекладу (Гак 1971, Рецкер 1974, Ширяєв 1979, Латишев 1988, Міньяр-Белоручев 1996 і т.д.).\nПрирода семантичних трансформацій, напевно, найбільш вичерпно описується В. Г. гаком. Автор визначає семантичні трансформації як переходи від найменування однієї семантичної структури до найменування іншої семантичної структури: «При описі однієї і тієї ж дійсності в основу найменування можуть бути покладені різні ознаки денотата ... Для передачі однієї і тієї ж інформації, при описі одного і того ж процесу екстралінгвістичної дійсності можуть бути використані слова, які, будучи взяті окремо, виявляються далекими і навіть протилежними за значенням »(Гак 1971, 86).\nСемантична структура лексеми або семантеми представляє собою ієрархічне утворення, що включає семи родового значення, спільні для цілого ряду лексем, і диференціальні семи видового значення. При цьому сема може бути представлена морфемою.\nВідповідно до п'ятьма відносинами між поняттями, які виділяються в рамках логіки (рівнозначність, внеположенность, контрадікторние, підпорядкування та перехрещення), В. Г. Гак виділяє в мові п'ять типів трансформацій найменування:\n- Збереження всіх семантичних компонентів з додаванням семи видового значення (лексико-семантична синонімія);\n- Заміна однієї видової семи інший видовий семой в межах однієї семантичної категорії (суміжні поняття в межах одного родового поняття);\n- Заміна семи семой протилежного значення (антонімія);\n- Включення або усунення диференціальної семи (заміна слова більш вузького значення словом більш широкого значення і навпаки);\n- Усунення або заміна родової семи з перетворенням видовий семи в основну (метафора і метонімія).\nОскільки в мові семантика окремого слова вступає у взаємодію з семантикою всього висловлювання, виділяється ще п'ять типів трансформацій:\n- Перерозподіл семантичних компонентів;\n- Скорочення або повтор семантичних компонентів;\n- Опущення чи\n- Додавання семантичних компонентів;\n- Векторні заміни семантичних категорій.\nПідкреслюючи універсальність семантичних трансформацій, заснованих на операції з поняттями, автор пише, що вони виявляються всюди, де має місце зміна найменування, зокрема і при перекладі (Гак, 1971).\nПитання про визначення і класифікації трансформацій, так чи інакше, піднімається в більшості робіт з теорії перекладу і вирішується у відповідності з вихідними принципами конкретної теорії. Розглянемо деякі з цих точок зору.\nЯ.І. Рецкер (1974), також грунтуючись на формально-логічних відносинах між концептами, говорить про лексичних трансформаціях, визначаючи їх як «прийоми логічного мислення, за допомогою яких ми розкриваємо значення іншомовного слова в контексті і знаходимо йому російське відповідність, не збігалася зі словниковим» ( Рецкер 1974, 38).\nУ його роботі розглянуті сім різновидів подібних трансформацій, приведених у відповідність з прийомами перекладу: диференціація, конкретизація і генералізація значень засновані на формально-логічної категорії підпорядкування, прийом смислового розгортання, заснований на формально-логічної категорії перехрещування, прийом антонімічного перекладу, заснований на формально- логічної категорії контрадікторності, прийоми цілісного перетворення і компенсації, засновані на категорії внеположенность (Рецкер 1974, 38-62).\nУ його роботі розглядається також ряд граматичних трансформацій, однак цей аналіз також прив'язаний до перекладу окремих конструкцій (таких як абсолютні конструкції і анаколуф) (Рецкер 1874, 76-122).\nР.К.Міньяр-Белоручев (1996) розглядає проблеми загальної теорії перекладу, незалежно від конкретної пари мов та виду тексту перекладу. Переклад, на його думку, є процесом передачі адресату деякою інформацією, «здатної продукувати у нього шуканий сенс, а якщо потрібно, то й додатковий естетичний ефект» (Міньяр-Белоручев 1996, 4). Будуючи свою теорію, він виходить з категорії інформативності текстів. Відповідно до цього визначається і трансформація: «Трансформація - основа більшості прийомів перекладу. Полягає у зміні формальних (лексичні або граммматіческіе трансформації) або семантичних (семантичні трансформації) компонентів вихідного тексту при збереженні інформації, призначеної для передачі »(Міньяр-Белоручев 1996, 201).\nБагато дослідників вважають, що трансформації в перекладі мають вимушений характер, тому що обумовлені певними відмінностями в системах мов. У той же час виділяються також перекладацькі трансформації, не обгрунтовані такими відмінностями, але в той же час необхідні для збереження комунікативно-функціональних властивостей тексту при перекладі (Латишев 1988).\nДо подібного роду трансформацій пред'являється вимога вмотивованості: «Процес перекладу, здійснюваний відповідно до принципу мотивованості трансформацій, - пише Л. К. Латишев - можна уявити як пошук оптимального варіанту перекладу ... як ланцюжок «проб і помилок», кроків «туди і назад»: від семантико-структурної кальки оригіналу до комунікативно-функціонально еквівалентному варіанту »(Латишев 1988, 40-41).\nНеобхідно зауважити, що художній текст є абсолютно особливим об'єктом перекладу. Функціонуючи в якості твору мистецтва, він покликаний не просто передавати інформацію про навколишню дійсність, а й створювати певний естетичний ефект, виробляти емоційний вплив на реципієнта. Засобом до цього є не тільки його змістовні, але й формальні компоненти. Таким чином, у застосуванні до художнього тексту представляється недоцільним розводити зміни, зроблені перекладачем на формальні і семантичні, так як будь-яка трансформація в цьому випадку буде нести певну семантичне навантаження. Розбіжність ж семантики оригіналу і перекладу може свідчити про розбіжності суб'єктивного образу світу автора і перекладача. Таким чином, можливо, що по тексту перекладу можна судити про певні психологічні характеристики властивих перекладачеві.\n1. Процес перекладу тексту з однієї мови на іншу має різноманітний і неоднозначний характер, пов'язаний з безліччю назв компонентів і саме багатомірністю цього процесу обумовлені розбіжності у визначеннях, які даються різними авторами і відображають його різні сторони.\nЛінгвістична модель перекладацького процесу представляє його у вигляді ряду послідовних перетворень тексту оригіналу в текст перекладу, за допомогою яких теоретично може бути досягнутий бажаний результат.\nУ сучасному перекладознавстві існують кілька моделей перекладу, що передбачає можливість здійснювати процес перекладу різними способами. Найбільшого поширення набули ситуативна, трансформаційна і семантична моделі\n2. В даний час переклад прийнято розглядати не тільки в лінгвістичному аспекті, але й як феномен комунікації. Спроби побудувати комунікативно орієнтовані моделі перекладу призвели до того, що в полі зору дослідників опинилися такі проблеми, як породження, сприйняття і розуміння мовного повідомлення; таким чином, сучасна модель перекладу набуває психолінгвістичну спрямованість. У рамках цього підходу створення повідомлення як мовою оригіналу, так і на мові перекладу, визначається мотивом і метою повідомлення, таким чином, процес перекладу не вичерпується двома мовними актами, не являє собою лише операцій з мовними знаками, а має більш складну структуру, в якій задіяні два коди: зовнішній (мовної) і внутрішній (розумовий).\n3. Переклад художнього тексту має переважно інтерпретатівний характер, причому множинність інтерпретацій одного тексту зумовлена а) неподання в дійсності референтної ситуації, що співвідносить з текстом, і б) різним емоційним ставленням до описуваної ситуації перекладача і автора.\nТим самим, розбіжність індивідуальних образів світу автора тексту і перекладача може проявитися у семантичних трансформаціях, наявність яких в тексті перекладу не можна пояснити тільки різницею в системах вихідної мови та мови перекладу.\nПри цьому значення будуть мати зміни, пов'язані як до області лексики, так і до області форм контекстно-варіативного членування і пов'язаних з ними синтаксичних закономірностей.\nТакого роду трансформації в тексті перекладу корелюють з особистісними особливостями перекладача, і, в разі розбіжності домінанти свідомості автора тексту і перекладача, призведуть до зміни емоційно-смислової домінанти тексту.\nАрнольд 1981: Арнольд І.В. Стилістика сучасної англійської мови. - Л.: Просвіта, 1981. - 295 с.\nБаранов 1993: Баранов А.Г. Функціонально-прагматична концепція тексту. Ростов н / Д: вид-во Зростання. ун-ту, 1993. - 182 с.\nБарт 1994: Барт Р. Вибрані роботи: Семіотика, Поетика: Пер. з фр. / Укл., Заг. ред. і вступ. ст. Г.К. Косікова. - М.: Видавнича група "Прогрес", "Універс", 1994. - 616 с.\nБелянин 1988: Белянин В.П. Психолінгвістичні аспекти художнього тексту. - М.: Изд-во МГУ, 1988. - 120 с.\nБелянин 1992: Белянин В.П. Психолінгвістична типологія художніх текстів з емоційно-смислової домінанту: дисертація на здобуття наукового ступеня доктора філол. наук. - М., 1992. -336 С.\nБелянин 1996: Белянин В.П. Введення в психіатричне літературознавство. Мюнхен, Verlag Otto Sagner, 1996. - 281 с.\nБогін 1984: Богін Г.І. Модель мовної особистості в її ставленні до різновидів текстів: Автореф. дис. ... д-ра філол. наук. - Л.: Вид-во ЛДУ, 1984. - 44 с.\nБолотов 1986: Болотов В.І. Проблеми теорії емоційного впливу тексту: Автореф. дис. ... д-ра філол. наук. - К.: Ін-т мовознавства АН СРСР, 1986. - 36 с.\nБрагіна 1996: Брагіна А.А. Особистість автора, особистість перекладача, особистість читача - три перекладу одного сонета. / / Мова Поетика Переклад. / Зб. наук. тр. МЛУ, вип. 426. - М., 1996. - С. 7-14.\nБуянов 1989: Буянов М.І. Передчасний чоловік. - М.: Сов.Россія, 1989. - 288 с.\nВежбицкая 1996: Вежбицкая А. Мова. Культура. Пізнання. - М.: Російські словники, 1996. - 416 с.\nВиноградов 1959б: Виноградов В.В. Проблема авторства та правильності тексту літературного твору / / Виноградов В.В. Про мову художньої літератури. - М.: Держлітвидав, 1959 - С.259-333.\nВиноградов 1963: Виноградов В.В. Сюжет і стиль. Порівняльно-історичне дослідження. - М.: Изд-во АН СРСР, 1963. - 192 с.\nВиготський 1968: Виготський Л.С. Психологія мистецтва. - М.: Мистецтво, 1968. - 576 с.\nГак 1971: Гак В.Г. Семантична структура слова як компонент семантичної структури висловлювання. / / Семантична структура слова. Психолінгвістичні дослідження. М.: Наука, 1971. - С. 78-95.\nГалкіна-Федорук 1954: Галкіна-Федорук Є.М. Сучасна російська мова. Лексика. - М., Изд-во МГУ, 1954. - 203 с.\nГальперін 1981: Гальперін І.Р. Текст як об'єкт лінгвістичного дослідження. - М.: Наука, 1981. - 139 с.\nГальперін 1982: Гальперін І.Р. Змінність контекстно-варіативних форм членування тексту. / / Російська мова. Текст як ціле і компоненти тексту. - М.: Наука, 1982. - С. 18-28.\nГеннекен 1892: Геннекен Е. Досвід побудови наукової критики. Естопсіхологія. / Пер. з фр. - Спб., 1892. - 119 с.\nГорєлов 1969: Горєлов І.М. Про можливу примарной мотивованості мовного знака. / / Матеріали семінару з проблеми мотивованості мовного знака. - Л.: Наука, 1969. - С. 17-21.\nГрідін 1976: Грідін В.М. Психолингвистические функції емоційно-експресивної лексики: Автореф. дис. ... канд. філол. наук. - К.: Ін-т Яз-ня АН СРСР, 1976. - 23 с.\nДрідзе 1976: Дрідзе Т.М. Текст як ієрархія комунікативних програм (інформаційно-цільовий підхід). - В кн.: Смислове сприйняття мовного повідомлення: (в умовах масової комунікації) / Відп. ред. Дрідзе Т.М., Леонтьєв О.О. - М.: Наука, 1976. - С. 48-57.\nДрідзе 1980: Дрідзе Т.М. Мова і соціальна психологія / За ред. Леонтьєва А.А. - М.: Вища школа, 1980. - 244 с.\nЗалевська 1990: Залевська О.О. Слово в лексиконі людини. Психолінгвістичних досліджень. - Воронеж, 1990. - 206 с.\nЗимова 1976: Зимова І.А. Смислове сприйняття мовного повідомлення. - В кн.: Смислове сприйняття мовного повідомлення: (в умовах масової комунікації) / Відп. ред. Дрідзе Т.М., Леонтьєв О.О., - М.: Наука, 1976. - С. 5-33.\nКаменська 1990: Каменська О.Л. Текст і комунікація: Учеб. посібник для інститутів і факультетів іноз. мов. - М.: Вища школа, 1990. - 152 с.\nКараулов 1987: Караулов Ю.М. Російська мова та мовна особистість. - М.: Наука, 1987. - 263 с.\nКлюканов 1985: Клюканов І.Е. Психолінгвістика і переклад. / / Психолингвистические дослідження: Лексика. Фонетика. - Калінін,\nКолшанскій 1980: Колшанскій Г.В. Контекстна семантика. М.: Наука, 1980. - 149 с.\nКомісарів 1990: Комісарів В.Н. Теорія перекладу (Лінгвістичні аспекти): Учеб. для ін-тів і фак. іноз. яз. - М.: Вищ. шк., 1990. - 253 с.\nКрюков 1979: Крюков О.М. Деякі проблеми психологічного моделювання процесу перекладу: Автореф. дисс. ... канд. філол. наук. М., 1979.\nКрюков 1988: Крюков О.М. Розуміння як перекладацька проблема. / / Переклад та інтерпретація тексту. Сб наук. праць Ін-ту мовознавства АН СРСР. М., 1988. - С. 65-75.\nКубрякова 1992: Кубрякова О.С. Проблеми подання знань в сучасній науці і роль лінгвістики у вирішенні цих проблем. / / Мова і структури представлення знань. / Зб. науково-аналітичних оглядів. - М.: ИНИОН, 1992. - 164 с.\nЛевін 1992: Левін Ю.Д. Проблема перекладної множинності. / / Література та переклад: проблеми теорії. М.: Прогрес, Літера, 1992. - С. 213-224.\nЛевін 1990: Левін Ю.І. Біспаціальность як інваріант поетичного світу В. Набокова. - Russian Linguistics, XXVIII, 1990. - P. 45 - 124.\nЛеонгард 1981: Леонгард К. Акцентуйовані особистості. / Пер. з ньому .. Київ: Вища школа. Головне вид-во, 1981. - 392 с.\nЛеонтьєв 1969б: Леонтьєв О.О. Психолінгвістичні одиниці породження мовного висловлювання. - М.: Наука, 1969. - 307 с.\nЛеонтьєв 1993: Леонтьєв О.О. Мовна свідомість і образ світу / / Мова і свідомість: парадоксальна раціональність. - М., 1993. - С. 16-21.\nЛотман 1970: Лотман Ю.М. Структура художнього тексту. - М.: Мистецтво, 1970. - 383 с.\nЛотман 1972: Лотман Ю.М. Аналіз художнього тексту. - Л.: Просвіта, 1972. - 271 с.\nМіньяр-Белоручев 1996: Міньяр-Белоручев Р.К. Теорія і методи перекладу - М.: Московський Ліцей, 1996. - 208 с.\nНікітіна 1989: Нікітіна С.Є. Мовна свідомість і самосвідомість особистості в народній культурі. / / Мова і особистість. - М.: Наука, 1989. - С. 34-40.\nПавіленіс 1983: Павіленіс Р.І. Проблема сенсу: сучасний логіко-філософський аналіз мови. - М.: Думка, 1983. - 286 с.\nПетренко 1988: Петренко В.Ф. Психосемантика свідомості. - М.: Изд-во Моск. ун-ту, 1988. - 208 с.\nПіщальникова 1992: Піщальникова В.А. Проблема сенсу художнього тексту: (Психолінгвістичний аспект). - Новосиб.: Вид-во Новосиб. ун-ту, 1992. - 132 с.\nРевзін, Розенцвейг 1964: Ревзін І.І., Розенцвейг В.Ю. Основи загального і машинного перекладу. М.: Вища школа, 1964.\nРецкер 1950: Рецкер Я.І. Про закономірних відповідностях при перекладі на рідну мову. / / Питання теорії і методики навчального процесу. - М., 1950. - С. 156-184.\nРецкер 1974: Рецкер Я.І. Теорія перекладу і перекладацька практика. М., Міжнар. відносини, 1974 - 216 с.\nРубакін 1977: Рубакін Н.А. Психологія читача і книги. - М.: Книга, 1977. - 264 с.\nСорокін 1984: Сорокін Ю.О. Проблема перекладу з психолингвистической точки зору. - Зошити перекладача, № 21. - М.: Вища школа, 1984. - С. 14-17.\nСорокін 1985: Сорокін Ю.О. Психолінгвістичні аспекти вивчення тексту. / Відп. редактор А. І. Новіков. АН СРСР Ін-т мовознавства. - М., 1985. - 168 с.\nУспенський 1970: Успенський Б.А. Поетика композиції. М.: Мистецтво, 1970. - 225 с.\nФедоров 1992: Федоров А.В. Особистість перекладача / / Література та переклад: проблеми теорії. Міжнародна зустріч вчених і письменників. - М.: Прогрес, 1992. - С. 375-385.\nЧерняхівська 1982: Черняхівська Л.А. Сенс тексту і перекладацький процес. / / Прагматика мови і переклад. - Сб. наук. праць МГПИИЯ ім. М. Тореза, вип. 193. М ., 1982. - С. 51-62\nШахнарович 1983: Шахнарович А.М. Семантичний компонент мовної здібності / / Психолингвистические проблеми семантики. - М.: Наука, 1983. - С. 181-190.\nШвейцер 1988: Швейцер А.Д. Теорія перекладу. - М.: Наука, 1988. - 215 с.\nШиряєв 1979: Ширяєв А.Ф. Про деякі особливості трансформацій семантичних структур у синхронному перекладі. / / Семантика мовних одиниць і тексту (лінгвістичні та психолінгвістичні дослідження). К.: Ін-т мовознавства АН СРСР, 1979. - С. 37-48.\n Типологія була створена для поетичних перекладних творів, однак, С. Ф. Гончаренко вважає, що вона може бути поширена і на прозові.


6. Монопольні ціни | Тільки правдиві факти про eкономіку | Тільки правдиві факти про eкономіку\nHome→ЦІНИ→6. Монопольні ціни\n← 51.МЕТОДИ ОРГАНІЗАЦІЇ УПРАВЛІНСЬКИХ ІННОВАЦІЇ\n26.СТАДІЇ ЕКОНОМІЧНОГО ЦИКЛУ →\nКонкурентні ціни є результатом повного пристосування продавців до попиту споживачів. В умовах конкурентних цін продається увесь наявний запас, а специфічні чинники виробництва використовуються в тій мірі, наскільки дозволяють ціни на неспецифічні компліментарні чинники. Ніяка частина наявного запасу не втаюється від ринку, а гранична одиниця специфічного чинника виробництва не приносить ніякого граничного чистого виторгу. Увесь економічний процес налаштований на інтереси споживачів. Не існує конфлікту між інтересами покупців і інтересами продавців, між інтересами виробників і інтересами споживачів. Власники різних товарів не в змозі відхилити споживання і виробництво від напряму, заданого оцінками споживачів, станом пропозиції товарів і послуг усіх порядків і станом технологічного знання.\nБудь-який окремий продавець розуміє, що його виручка збільшиться, якщо зменшення запасу, наявного у розпорядженні його конкурентів, приведе до підвищення ціни, по якій він зможе продати свій запас. Але на конкурентному ринку він не може добитися цього результату. Виключаючи привілеї, отримані за рахунок державного втручання в ділове життя, він повинен підкорятися існуючому стану ринку.\nПідприємець в ролі підприємця завжди підпорядкований пануванню споживачів. Інакше йде справа з власниками чинників виробництва і товарів, призначених для продажу, а також, зрозуміло, з підприємцями в ролі власників цих товарів і чинників виробництва. У певних умовах їм буде кращий обмежити пропозицію і продати товар за більш високою ціною за одиницю. Ціни, визначувані таким чином, монопольні ціни, вони є порушенням панування споживачів і демократії ринку.\nОсобливі умови і обставини, що вимагаються для виникнення монопольних цін, і їх каталлактические властивості полягають в наступному:\n1. На ринку повинна існувати монополія пропозиції. Уся пропозиція монополізованого товару контролюється одним продавцем або групою продавців, що діють погоджено. Монополіст індивід або група індивідів в змозі обмежити запас, пропонований для продажу або використовуваний для виробництва для того, щоб підвищити ціну одиниці товару, що продається, і може не побоюватися, що його плани будуть засмучені втручанням інших продавців такого ж товару.\n2. Монополіст або не може проводити політику цінової дискримінації, або утримується від неї[Цінова дискримінація обговорюється нижче, см с. 363366.].\n3. Реакція покупців на зростання цін вище за потенційний конкурентний рівень падіння попиту не призводить до того, що виручка від продажу сукупного запасу за будь-яку ціну, що перевищує конкурентну, стане менше, ніж сукупна виручка від сукупних продажів за конкурентною ціною. Отже, надмірно витрачати час на пошуки того, що слід вважати показником подібності виробу. Немає необхідності обговорювати питання, чи усі краватки можна назвати екземплярами одного виробу, або їх слід розрізняти по тканині, кольору і моделі. Академічне розмежування різних виробів даремне. Має значення тільки те, як покупці реагують на підвищення цін. Теорії монопольних цін немає чого називати кожного виробника краваток монополістом на підставі того, що вони випускають різні вироби. Каталлактика вивчає не монополію як таку, а монопольні ціни. Продавець краваток, що відрізняються від краваток, що продаються іншими, може добитися монопольних цін тільки у тому випадку, якщо покупці не реагують на підвищення ціни так, щоб зробити це підвищення невигідним для нього.\nМонополія це необхідна, але не єдина передумова монопольних цін. Потрібно дотримання додаткової умови, а саме певна форма кривої попиту. Просте існування монополії нічого не означає. Власник прав на видання книги є монополістом. Але він може не продати жодного екземпляра книги, яку б низьку ціну він не запросив. Не будь-яка ціна, по якій монополіст продає товар, буде монопольною ціною. Монопольними є тільки ціни, при яких монополістові вигідніше обмежити об'єм продажів, чим розширювати продажі до рівня конкурентного ринку. Вони є наслідком обдуманого задуму, спрямованого на обмеження торгівлі.\n4. Припущення про те, що існує третя категорія цін, що не є ні монопольними, ні конкурентними, є фундаментальною помилкою. Якщо ми доки не зачіпатимемо проблему цінової дискримінації, яка обговорюватиметься нижче, то конкретна ціна є або конкурентною, або монопольною. Зворотне твердження грунтується на помилковій думці, що якщо не кожен має можливість з'явитися в ролі продавця певного товару, то конкуренція не є вільною або досконалою.\nПропозиція будь-якого товару обмежена. Якби воно не було недостатнім відносно попиту, то ця річ не вважалася б економічним благом і за неї не давали б ніякої ціни. Таке застосування концепції монополії призводить до того, що вона покриває усю область економічних благ. Проста обмеженість пропозиції є джерелом економічної цінності і усіх цін; як такий одній її недостатньо для породження монопольних цін[Див. спростування розширення концепції монополії, що вводить в оману, в: Ely R.T. Monopolies and Trusts. New York, 1906. P. 136.].\nСьогодні за наявності деяких відмінностей в продукції різних виробників і продавців завжди застосовується категорія монополістичної або недосконалої конкуренції. Таким чином, майже усі споживчі товари зараховані до класу монополізованих товарів. Проте при вивченні рівня цін має значення тільки одне питання: чи може продавець скористатися цими відмінностями, щоб, обдумано обмеживши пропозицію, збільшити свій сукупний чистий виторг. І тільки у тому випадку, якщо це можливо і проводиться в життя, можуть виникнути монопольні ціни, відмінні від конкурентних цін. Дійсно, будь-який продавець може мати клієнтуру, яка вважає за краще його марку маркам його конкурентів і не перестане купувати її, навіть якщо ціни стануть вищі. Але для продавця проблема полягає в тому, чи є кількість таких людей досить великою, щоб компенсувати зниження сукупних продажів, пов'язане з тим, що інші відмовляться від покупок. Тільки в цьому випадку він може вважати монопольні ціни вигіднішими, ніж конкурентні.\nВнаслідок неправильної інтерпретації терміну регулювання пропозиції виникає значна плутанина. Будь-який виробник будь-якого товару бере участь в регулюванні пропозиції товарів, пропонованих на продаж. Якби він зробив більше товару а, те він збільшив би пропозиція і викликав тенденцію до пониження ціни. Але питання в тому, чому він не зробив більше а. Чи прагнув він, обмежуючи виробництво а величиною р, у міру своїх сил відповідати бажанням споживачів? Чи, відкрито ігноруючи накази споживачів, він переслідував власну вигоду. У першому випадку він не робить більше а, тому що збільшення кількості а понад р відверне рідкісні чинники виробництва від інших галузей, де вони використовуються для задоволення більше насущних потреб споживачів. Він робить не р + r, а лише р, тому що таке збільшення зробить його підприємство неприбутковим або менш прибутковим, тоді як продовжують існувати інші більше прибуткові напрями використання капіталу. У другому випадку він не робить r, тому що йому вигідніше залишити частину готівкової пропозиції монополізованого специфічного чинника виробництва m невикористаною. Якби m не було ним монополізовано, то він не міг би чекати ніяких вигод від обмеження власного виробництва а. Його конкуренти заповнили б пропуск і він не міг би призначати більш високі ціни.\nДосліджуючи монопольні ціни, ми завжди повинні шукати монополізований чинник m. Якщо такого чинника немає, то монопольні ціни не можуть з'явитися. Перша умова, необхідна для встановлення монопольних цін, це існування монополізованого товару. Якщо такий товар m використовується повністю, то підприємець не в змозі призначати монопольні ціни замість конкурентних.\nПідприємницький прибуток не має нічого спільного з монополією. Якщо підприємець має можливість продавати за монопольними цінами, то цією перевагою він зобов'язаний монополізованому чиннику m, а не специфічно підприємницькій діяльності.\nПрипустимо, що аварія перервала на декілька днів постачання міста електрикою і змусила жителів користуватися тільки свічками. Ціна на свічки підвищиться до s; за цією ціною уся наявна пропозиція свічок буде розпродана. Магазини, що продають свічки, отримають високий прибуток, продавши увесь об'єм пропозиції за ціною s. Але може статися так, що власники магазинів об'єднаються з метою вилучити частину своїх запасів з ринку і продати решту за ціною s + t. Тоді s буде конкурентною ціною, а s + t монопольною ціною. Надлишок, отриманий власниками магазинів від продажу за ціною s + t, в порівнянні з можливою виручкою від продажу за ціною s є їх специфічно монопольним доходом.\nНеважливо, як саме власники магазинів добилися обмеження пропозиції, що виставляється на продаж. Класичним прикладом монополістичної діяльності є фізичне знищення частини наявного запасу. Зовсім нещодавно це практикувалося бразильським урядом, що спалював велику кількість кави. Проте той же самий ефект може бути досягнутий, якщо залишати частину запасу невикористаною.\nХоча прибуток несумісний з ідеальною конструкцією рівномірно функціонуючої економіки, це не відноситься до монопольних цін і специфічно монопольних доходів.\n5. Якщо власником наявної кількості товару m є не одна людина, фірма, корпорація або інститут, а декілька власників, що бажають співпрацювати з метою встановити монопольну ціну замість конкурентної, то між ними має бути укладена угода(зазвичай іменоване картелем і визначуване американським антитрестовим законодавством як змову), що визначає кожному учасникові долю m, яку йому дозволяється продати саме за монопольною ціною. Найважливішою частиною будь-якої картельної угоди є розподіл квот між партнерами. Мистецтво створення картелів полягає в умінні домовитися про квоти. Як тільки його члени не готові далі дотримуватися угод про квоти, картель розпадається. Просто розмови між власниками ресурсу m про бажаність більш високих цін безглузді.\nЯк правило, причиною можливої появи монопольних цін виступає економічна політика держави, наприклад, митні бар'єри. Якщо власники m не використовують можливість об'єднання, що у своїх інтересах надається їм, з метою встановлення монопольних цін, уряди часто беруть на себе організацію того, що американські закони називають обмеженням торгівлі. Сила поліцейської влади примушує власників m головним чином, землі, гірських розробок і риболовецьких угідь обмежувати обсяг виробництва. Найвидатнішими прикладами цих методів є на національному рівні політика, що проводиться в Сполучених Штатах, відносно сільського господарства, а на міжнародному рівні договори, що евфемістично називаються Міждержавна угода по контролю над товарами. Для опису цієї форми втручання держави в ділове життя вироблена нова термінологія. Обмеження обсягу виробництва, а отже, і відповідного споживання, називається уникненням надлишків, а дія, спрямована на забезпечення більш високої ціни одиниці товару, стабілізацією.\n6. Концепція конкуренції не включає вимогу наявності безлічі конкуруючих суб'єктів. Конкуренція це завжди змагання однієї людини або фірми з іншою людиною або фірмою, незалежно від того, скільки цих інших змагаються за один і той же приз. Конкуренція між небагатьма з точки зору праксиологии принципово не відрізняється від конкуренції між багатьма. Ніхто і ніколи не стверджував, що конкуренція за виборні посади при двопартійній системі менш соревновательна, чим в умовах системи з множиною партій. Число конкурентів грає роль в аналізі монопольних цін постільки, поскільки це є одним з чинників, від яких залежить успіх спроб конкурентів об'єднатися в картель.\n7. Якщо продавець в змозі збільшити свій чистий виторг шляхом обмеження продажів і збільшення ціни одиниці виробу, що продається, то зазвичай існує декілька монопольних цін, що задовольняють цим умовам. Як правило, одна з цих монопольних цін приносить максимальний чистий виторг. Проте може статися, що декілька монопольних цін однаково вигідні монополістові. Ми можемо назвати ці вигідні монополістові монопольну ціну або монопольні ціни відповідно до оптимальною монопольною ціною або оптимальними монопольними цінами.\n8. Монополістові заздалегідь невідомо, яким чином споживач реагуватиме на підвищення ціни. Намагаючись з'ясувати, чи може монополізований товар бути вигідно проданий за якою-небудь ціною, що перевищує конкурентну ціну, і якщо це так, то які з можливих монопольних цін є оптимальними, він повинен удатися до методу проб і помилок. На практиці це значно важче завдання, ніж припускають економісти, коли, малюючи криві попиту, вони приписують монополістові дар досконалого передбачення. Тому ми повинні в якості особливої умови, що вимагається для появи монопольних цін, включити в список здатність монополіста виявити ці ціни.\n9. Особливий випадок являє собою неповна монополія. Переважно сукупної пропозиції володіє монополіст; решта знаходиться у власності одного або декількох людей, не готових брати участь в планах монополіста по обмеженню продажів і встановленню монопольних цін. Проте їх небажання не завадить встановленню монопольних цін, якщо доля p1, контрольована монополістом, досить велика в порівнянні з сумою доль p2, що належать підприємствам, що не входять в монополістичне об'єднання. Припустимо, що за ціною із за одиницю може бути проданий увесь запас(р = р1 + р2), а за монопольною ціною d запас р z. Якщо d(p1 z) більше ніж ср1, то обмеження продажів буде вигідне монополістові незалежно від того, як поводитимуться конкуренти. Вони можуть або продовжувати продавати за ціною з, або підвищити свої ціни до максимальної ціни d. Тут важливе те, що конкуренти не бажають миритися із скороченням об'єму продажів. Усю тяжкість скорочення повинен нести власник р1. Це робить вплив на його плани і в результаті призводить до встановлення монопольної ціни, що відрізняється від тієї, яка могла б бути встановлена у разі повної монополії[Очевидно, що задум неповної монополії потерпить невдачу, якщо конкуренти скористаються можливістю збільшити об'єм своїх продажів.].\n10. Дуополія і олігополія не є особливими типами монополії. Це просто різні методи встановлення монопольної ціни. Нехай два або декілька чоловік володіють усім запасом. Вони усі готові продавати за монопольними цінами і відповідно обмежити свої продажі. Але з якихось причин вони не бажають діяти погоджено. Кожен з них йде своїм шляхом, не укладаючи формальної або мовчазної угоди з конкурентами. Але кожен з них знає, що його суперники прагнуть до монопольного обмеження своїх продажів з метою добитися більш високих цін за одиницю товару і отримати специфічно монопольний доход. Кожен з них уважно спостерігає за поведінкою суперників і намагається погоджувати свої плани з їх діями. Це призводить до ряду рухів і контррухів, взаємних хитрощів, результат яких залежить від особистої хитрості протиборчих сторін. Дуополисти і олигополисти переслідують дві мети: з одного боку, відшукати максимально вигідну продавцям монопольну ціну, а з іншою наскільки можливо перекласти тягар скорочення продажів на плечі своїх суперників. Саме тому, що вони не згодні з розподілом квот скорочення продажів, вони не діють погоджено як учасники картеля.\nНе можна змішувати дуополію і олігополію з неповною монополією або з конкуренцією, націленою на встановлення монополії. У разі неповної монополії тільки учасники монополістичного об'єднання готові обмежити свої продажі, щоб добитися переважання монопольної ціни; інші продавці відмовляються обмежити свої продажі. Навпаки, дуополисти і олигополисти готові вилучити частину пропозиції з ринку. У разі різкого пониження ціни одна група А планує добитися повної або неповної монополії, змусивши своїх конкурентів B піти з ринку. Вона знижує ціни до такого рівня, щоб зробити продажі руйнівними для своїх більше уразливих конкурентів. Продаючи за такими низькими цінами, А також може зазнати збитків; але вона в змозі переносити ці збитки більше тривалий час, ніж інші, і упевнена, що компенсує їх пізніше, отримавши значний монопольний доход. Цей процес не має нічого спільного з монопольними цінами. Це схема завоювання монопольного положення.\nМожуть запитати, чи мають дуополія і монополія практичне значення. Як правило, сторони приходять принаймні до мовчазного взаєморозуміння відносно розподілу скорочених об'ємів пропозиції.\n11. Монополізований товар, шляхом часткового вилучення якого з ринку домагаються переважання монопольних цін, може бути або товаром найнижчого порядку, або товаром більш високого порядку, чинником виробництва. Він може мати вигляд контролю технологічного знання, необхідного для виробництва, рецепту. Як правило, коли їх здатність робити певні результати неограниченна, такі рецепти є безкоштовними благами. Вони стають економічними благами тільки у тому випадку, якщо монополізовані, а їх використання обмежене. Будь-яка ціна за послуги, що робляться рецептом, завжди є монопольною ціною. Не має значення, чи то обмеження використання рецепту обумовлене інституціональними умовами(наприклад, патентами і авторським правом), чи то тим, що формула тримається в секреті, а інші люди не можуть її розгадати.\nКомпліментарний чинник виробництва, монополізація якого здатна привести до встановлення монопольних цін, може також бути можливістю участі у виробництві товару якої-небудь людини, відомої споживачеві, надаючому цьому факту особливе значення. Ця можливість надається або природою товару або послуги, або інституціональними умовами, такими, як захист торгових марок. Причини, по яких споживачі цінують вклад людини або фірми так високо, різноманітні. Це може бути: особлива довіра, що робиться індивідові або фірмі на основі попереднього досвіду[Про репутацію см с. 355359.]; просто необгрунтоване упередження або помилка; снобізм; магічні або метафізичні забобони, чия безпідставність висміюється розумнішими людьми. Ліки, помічені торговою маркою, можуть не відрізнятися по своєму хімічному складу і фізіологічній дії від інших з'єднань, що не мають такого ярлика. Проте, якщо покупці надають особливе значення цьому ярлику і готові платити більш високі ціни за продукт, що його, що має, то продавець може, за умови сприятливої конфігурації попиту, призначати монопольні ціни. Монополія, що дозволяє монополістові обмежити пропозицію, не побоюючись нейтралізації цієї дії з боку інших людей, може полягати у більшій продуктивності ресурсу, що перебуває у його розпорядженні, в порівнянні з відповідним ресурсом, що знаходиться у розпорядженні його потенційних конкурентів. Якщо різниця між більш високою продуктивністю його запасу монополізованого ресурсу і продуктивністю запасу його потенційних конкурентів досить велика для виникнення монопольної ціни, то таку ситуацію ми можемо назвати монополією, заснованою на різниці умов[Використання терміну монополія, заснована на різниці умов, як і будь-якого іншого, факультативно. Безглуздо сперечатися з тим, що будь-яка інша монополія, що призводить до монопольних цін, також може бути названа монополією, заснованою на різниці умов.].\nПроілюструємо монополію, засновану на різниці умов, найпоширенішим в наші дні прикладом здатністю захисних мит при особливих обставинах породжувати монопольну ціну. Нехай Атлантида оподатковує митом t імпорт кожної одиниці товару p, ціна якого на світовому ринку рівна s. Якщо в Атлантиді внутрішнє споживання р за ціною s + t складає а, а внутрішнє виробництво р рівне b, і b менше а, те витрати граничного оператора складають s + t. Місцеві заводи в змозі продати увесь свій сукупний випуск за ціною s + t. Дія мита створює стимул місцевим виробникам розширити виробництво р з рівня b до рівня трохи нижче a. Але якщо b більше а, те картина міняється. Якщо ми припустимо, що b велике настільки, що навіть при ціні s внутрішнє споживання менше його і надлишок може бути експортований і проданий за кордоном, то введення мита не робить ніякого впливу на ціну р. І внутрішня ціна, і світова ринкова ціна залишаться без змін. Проте мито, проводячи відмінність між місцевим і зарубіжним виробництвом p, надає місцевим заводам привілеї, які можуть бути використані для монополістичного об'єднання, якщо дотримуються деякі додаткові умови. Якщо в просторі між s + t і s можна знайти монопольну ціну, то місцевим підприємствам вигідно утворити картель. На внутрішньому ринку Атлантиди картель продає товар за монопольною ціною, а надлишки експортує за рубіж за світовою ціною. Зрозуміло, коли внаслідок обмежень продажів в Атлантиді на світовому ринку пропонована кількість р збільшиться, світові ринкові ціни впадуть з s до s1. Тому додаткова умова виникнення внутрішньої монопольної ціни полягає в тому, щоб сукупне скорочення виручки від падіння світової ринкової ціни не було настільки великим, щоб поглинути увесь монопольний доход внутрішнього картеля.\nЯкщо проникнення нових гравців в цю галузь виробництва вільно, то в довгостроковій перспективі такий національний картель не може зберегти монопольне положення. Монополізованим ресурсом, використання якого картель обмежує(коли йдеться про внутрішній ринок) з метою отримання монопольних цін, є географічне положення, яке легко може бути відтворене будь-яким новим інвестором, що побудував новий завод у межах Атлантиди. У переважаючих нині умовах поступального технологічного розвитку завод, побудований останнім, як правило, буде ефективнішим, чим старіший завод, і матиме нижчі середні витрати. Стимул потенційних інвесторів, таким чином, двоякий. Він полягає не лише в монопольному доході учасників картеля, але і в можливості обійти їх за допомогою нижчих витрат виробництва.\nТут знову на допомогу старим фірмам, що утворюють картель, приходять інститути. Патенти дають їм законну монополію, яку ніхто не може порушити. Звичайно, лише частина їх виробничих процесів може бути захищена патентами. Але конкурентові, що не має можливості використати ці процеси і робити відповідні вироби, це може створити такі перешкоди, що не дозволить йому увійти до картелизированную галузі.\nВласники патентів, маючи законну монополію, у разі сприятливого збігу обставин можуть використати її для призначення монопольних цін. Поза зоною дії власне патенту патент може принести додаткову користь, допомагаючи встановити і зберегти монополію, засновану на різниці умов, там, де існують початкові інституціональні умови виникнення такої монополії.\nМи можемо припустити, що деякі світові картелі існуватимуть навіть у разі відсутності втручання держави, яка забезпечує іншим товарам необхідні умови, що вимагаються для утворення монополістичного об'єднання. Запаси деяких товарів, наприклад, алмазів і ртуті, самою природою обмежені невеликою кількістю джерел. Власники цих ресурсів легко можуть об'єднатися для погоджених дій. Але у світовому виробництві подібні картелі грали б дуже незначну роль. Їх економічне значення було б дуже невелике. Важливе місце, які картелі займають у наш час, є наслідком інтервенціоністської політики, прийнятої на озброєння урядами усіх країн. Проблема монополії, що стоїть сьогодні перед людством, не є результатом дії ринкової економіки. Вона продукт цілеспрямованої діяльності уряду. Вона не є одним із зол, властивих капіталізму, як сурмлять демагоги. Навпаки, вона плід політики, ворожої капіталізму і спрямованою на підривання і руйнування його функціонування.\nКласичною країною картелів була Німеччина. У останні десятиліття XIX ст. германський рейх начал реалізацію великого плану Sozialpolitik. Ідея полягала в тому, щоб за допомогою законів так званого проробочого законодавства, звеличуваного плану соціального захисту Бисмарка, а також профспілкового тиску і примусу, спрямованого на підвищення ставок заробітної плати, збільшити доходи і підвищити рівень життя найманих робітників. Поборники цієї політики не послухали попередження економістів. Економічних законів не існує, оголосили вони.\nВ результаті Sozialpolitik привела до зростання витрат виробництва в Німеччині. Кожне просування вперед нібито проробочого законодавства, кожен успішний страйк погіршували умови діяльності підприємств Німеччини. Їм стало важче змагатися із зарубіжними конкурентами, у яких із-за подій в Німеччині не підвищувалися витрати виробництва. Якби німці могли відмовитися від експорту промислових товарів і робити тільки для внутрішнього ринку, то мита могли б захистити німецькі заводи від конкуренції іноземних підприємств, що посилилася. Вони були б в змозі продавати свою продукцію за більш високими цінами. Те, що наймані робітники виграли від досягнень законодавства і профспілок, було б поглинено більш високими цінами, які вони були б вимушені платити за товари, що купувалися. Реальні ставки заробітної плати могли б підвищитися тільки в тому ступені, в якій підприємцям вдалося б удосконалити технологію виробництва і, отже, підвищити продуктивність праці. Тоді мита звели б нанівець згубні наслідки Sozialpolitik.\nАле Німеччина є переважно індустріальною державою і була таким на той час, коли Бисмарк проголосив свою проробочу політику. Її заводи експортували істотну частину своєї продукції. Цей експорт дозволяв Німеччині імпортувати сировину і продовольство, яке вона не могла виростити у своїй країні, порівняно перенаселеній і до того ж обділеній природними ресурсами. Цю ситуацію не можна було виправити просто за допомогою протекціоністських тарифів. Тільки картелі могли позбавити Німеччину від катастрофічних наслідків прогресивної проробочої економічної політики. Картелі призначали монопольні ціни будинку, а за рубіж експортували за нижчими цінами. Картелі є необхідним аксесуаром і результатом прогресивної робочої політики, якщо зачіпають галузі, залежні від продажів на зовнішніх ринках. Зрозуміло, картелі не гарантують найманим робітникам ілюзорні соціальні завоювання, обіцяні їм політиками і профспілковими лідерами. Не існує засобів, щоб збільшити ставки заробітної плати усім найнятим робітникам понад рівень, визначений продуктивністю кожного виду праці. Картелі просто компенсують видиме збільшення номінальних ставок заробітної плати відповідним підвищенням внутрішніх товарних цін. Але найстрашнішого наслідку мінімальних ставок заробітної плати, а саме постійного масового безробіття, на перших порах вдається уникнути.\nУ будь-якій галузі, не задоволеній місткістю внутрішнього ринку і частини своєї продукції, що прагне до експорту, функція тарифів на цьому етапі державного втручання в ділове життя полягає в полегшенні встановлення внутрішніх монопольних цін. Якими б цілі і результати мит не були у минулому, якщо експортуюча країна реалізує заходи, спрямовані на підвищення доходів найнятих робітників або фермерів понад можливі ринкові ставки, то вона повинна заохочувати плани, які приведуть до встановлення монопольних внутрішніх цін на ці товари. Могутність національної держави обмежена територією, підвладною його володарюванню. Воно має владу підвищити внутрішні витрати виробництва. Але не має влади змусити іноземців платити більш високі ціни за зроблену в результаті продукцію. Якщо експорт не можна припинити, то його необхідно субсидувати. Субсидії можна або виплачувати відкрито через казначейство, або переносити їх тяжкість на споживачів за допомогою картельних монопольних цін.\nПоборники державного втручання в ділове життя приписують Державі силу надавати допомогу різним групам в системі ринку шляхом простих вказівок. А фактично ця сила є силою держави сприяти монополістичним об'єднанням. Монопольні доходи є джерелом, з якого фінансуються соціальні завоювання. Коли монопольних доходів недостатньо, то інтервенціоністські заходи миттєво паралізують дію ринку, призводячи до виникнення масового безробіття, депресії і амортизації капіталу. Це пояснює прагнення усіх сучасних урядів сприяти розвитку монополії в усіх секторах ринку, так або інакше пов'язаних з експортною торгівлею.\nЯкщо державі не вдається добитися реалізації своїх монополістичних спрямувань непрямим шляхом, то воно прибігає до інших засобів. У області вугілля і поташу імперський уряд Німеччини створив примусові картелі. У Америці протидія ділових кіл не дозволила у рамках Нового курсу організувати найбільші галузі економіки на основі примусових картелів. Великих успіхів по впровадженню заходів скорочення виробництва заради монопольних цін вдалося добитися в деяких життєво важливих галузях сільського господарства. Серія угод, ув'язнених між найзначнішими у світі державами, мала на меті встановлення світових монопольних цін на сировину і продовольство[Збірка цих угод була опублікована в 1943 р. Міжнародною організацією праці під назвою Міждержавна угода по контролю над товарами.]. Саме у розвитку цих планів полягає відкрито декларована мета Організації Об'єднаних Націй.\n12. Щоб зрозуміти мотиви промонопольної політики сучасної держави, необхідно розглядати її як єдине явище. З точки зору каталлактики монополії неоднорідні. Договірні картелі, в які вступають підприємці, користуючись можливостями, пропонованими протекціоністськими тарифами, являють собою приклади монополії, заснованої на різниці умов. Там, де держава прямо заохочує монопольні ціни, ми маємо справу з прикладом ліцензійної монополії. Тут обмежуючим чинником виробництва, що викликає появу монопольної ціни, є ліцензія[Тут терміни ліцензія і ліцензіат застосовуються не в технічному сенсі патентного законодавства.], яку закон визначає в якості необхідної умови для обслуговування споживачів.\nЛіцензії можуть видаватися різними способами:\n(а) необмежена ліцензія видається практично кожному претендентові. Це рівносильно положенню, при якому ніякої ліцензії не потрібно.\n(b) Ліцензія видається тільки обраним претендентам. Конкуренція обмежена. Проте монопольні ціни можуть виникнути тільки у тому випадку, якщо ліцензіати діють погоджено і конфігурація попиту сприятлива.\n(c) Існує тільки одна ліцензія. Ліцензіат, наприклад, власник патенту або авторського права, є монополістом. Якщо конфігурація попиту сприятлива, а ліцензіат бажає отримати монопольний доход, то він призначає монопольні ціни.\n(d) Видавані ліцензії обмежені. Вони надають ліцензіату право зробити або продати тільки обмежену кількість товару, щоб не дозволити йому розладнати плани влади. Влада сама керує призначенням монопольних цін.\nНарешті, існують приклади, коли держава встановлює монопольні ціни у фіскальних цілях. Монопольний доход йде в казначейство. Багато європейських держав вводили тютюнову монополію. Інші монополізували сіль, сірники, телеграф і телефон, радіомовлення і так далі. Усі держави без виключення мають монополію на поштову службу.\n13. Причинами монополії, заснованої на різниці умов, не завжди являються такі інституціональні чинники, як мито. Вона може бути наслідком значної різниці в родючості або продуктивності деяких чинників виробництва.\nВже відзначалося, що говорити про монополію на землю і посилатися на монопольні ціни і монопольні доходи при поясненні цін на продукцію сільського господарства і земельної ренти є серйозною помилкою. Коли історія стикається з монопольними цінами на сільськогосподарські продукти, причинами цього є ліцензійна монополія, викохана декретами держави. Проте визнання цього факту не означає, що відмінності в родючості грунту ніколи не можуть привести до монопольних цін. Якщо відмінність в родючості між найбіднішою оброблюваною землею і найродючішими полями покладів, які можна використати для розширення виробництва, настільки велике, що дозволяє власникам вже експлуатованої землі знайти в цих межах вигідну монопольну ціну, то вони можуть розглянути варіант обмеження спільними зусиллями обсягів виробництва з метою встановлення монопольних цін. Але відомо, що фізичні умови в сільському господарстві не відповідають цим вимогам. Саме тому фермери, прагнучі монопольних цін, не прибігають до стихійних дій, а вимагають втручання держави.\n14. Постійно стверджується, що в оброблювальній промисловості економіка великомасштабного виробництва породжує тенденцію до монопольних цін. Відповідно до нашої термінології таку монополію слід було б назвати монополією, заснованою на різниці умов.\nПерш ніж починати обговорення цієї теми, необхідно прояснити роль, яку збільшення або зниження середніх витрат виробництва на один виріб грає в процесі пошуку монополістом найбільш вигідної монопольної ціни. Розглянемо випадок, коли власник монополізованого компліментарного чинника виробництва, наприклад, патенту, одночасно робить продукт p. Якщо середні витрати виробництва одиниці p безвідносно до патенту зменшуються зі збільшенням обсягу виробництва, то монополіст повинен порівняти це з доходом, очікуваним від обмеження обсягу виробництва. З іншого боку, якщо витрати виробництва на одиницю знижуються по ходу обмеження виробництва, то стимул зробити монополістичне обмеження посилюється. Очевидно, що хоча великомасштабне виробництво, як правило, має тенденцію до нижчих середніх витрат виробництва, сам по собі цей факт не являється силою, ведучій до появи монопольних цін. Швидше це стримуючий чинник.\nНасправді ті, хто звинувачує великомасштабне виробництво в поширенні монопольних цін, намагаються довести, що більш висока ефективність великомасштабного виробництва утрудняє або навіть робить неможливою участь в конкуренції невеликих заводів. Вони вважають, що великі заводи можуть безкарно призначати монопольні ціни, оскільки дрібний бізнес не в змозі кинути виклик їх монополії. Дійсно, у багатьох галузях оброблювальної промисловості було б безрозсудним виходити на ринок з високовитратною продукцією дрібних неповноцінних заводиків. Сучасній прядильній фабриці нічого боятися конкуренції із застарілими ручними прядками. Її суперниками є інші більш менш адекватно обладнані фабрики. Але це не означає, що вона має можливість встановлювати монопольні ціни. Між великими підприємствами також існує конкуренція. Якщо при продажі продукції великих підприємств переважають монопольні ціни, то причиною є або патенти, або монополія на джерела сировини, або картелі, що грунтуються на митах.\nНе слід змішувати монополію і монопольні ціни. Просто монополія, монополія як така з точки зору каталлактики не має ніякого значення і не веде до монопольних цін. Монопольні ціни з'являються тільки як результат відкритого виклику верховенству споживачів і підміни інтересів публіки приватними інтересами монополістів. Це єдиний приклад у функціонуванні ринкової економіки, коли можна в деякому розумінні провести межу між виробництвом заради прибутку і виробництвом для використання, якщо нехтувати тим, що монопольний доход не має нічого спільного з власне прибутком. Він не є частиною того, що каталлактика називає прибутком. Це надбавка до ціни за рахунок продажу послуг, що робляться деякими чинниками виробництва, як фізичними, так і просто інституціональними. Якщо підприємці і капіталісти у відсутність монопольних цін утримуються від розширення виробництва в певних галузях промисловості внаслідок того, що в інших галузях їм пропонуються привабливіші можливості, то вони не діють усупереч потребам споживачів. Навпаки, вони строго наслідують лінію поведінки, вказану попитом, вираженим через ринок. Політичні пристрасті, що заплутали обговорення проблеми монополії, свідомо випускають з уваги істотні питання. Розглядаючи монопольні ціни, кожного разу необхідно ставити питання: що заважає людям кинути виклик монополістам? При відповіді на це питання відразу виявиться роль, яку грають інституціональні чинники в появі монопольних цін. Абсурдно говорити про cговоре відносно угод між американськими фірмами і німецькими картелями. Якщо американець бажає робити вироби, захищені патентами, що належать німцям, то він за американським законом вимушений укладати угоду з німецьким підприємством.\n15. Особливий випадок представляє те, що можна назвати монополією, заснованою на помилкових інвестиціях.\nУ минулому капіталісти інвестували кошти в завод, призначений для виробництва виробу p. Пізніше з'ясувалося, що вкладення виявилося невдалим. Ціна, яку можна виручити при продажі р, настільки низька, що капітал, інвестований в устаткування заводу, що не адаптується, не дасть віддачі. Це збиток. Проте ці ціни досить високі, щоб забезпечити прийнятну віддачу на змінний капітал, що вимагається для виробництва p. Якщо зроблено списання безповоротно втраченого капіталу, інвестованого в устаткування, що не адаптується, і зроблені усі відповідні зміни в рахунках, то капітал, що зменшився, працюючий на підприємстві, в цілому приносить достатній прибуток, і було б новою помилкою зовсім припиняти виробництво. Завод працює на повну потужність, роблячи q одиниць p і продаючи їх за ціною s.\nАле можуть існувати умови, що дозволяють підприємству отримати монопольний прибуток, обмеживши обсяг виробництва до q/2, і продавати одиницю q за ціною 3s. Тоді капітал, інвестований в специфічне устаткування, більше не виглядає повністю втраченим. Він приносить скромну віддачу, а саме монопольний доход.\nОтже, в даний момент це підприємство здійснює продажі за монопольною ціною і отримує монопольні доходи, хоча віддача сукупного інвестованого капіталу невелика, якщо порівняти її з тим, що інвестор міг отримати, якби вклав його в інше виробництво. Підприємство вилучає з ринку частина пропозиції, не повністю використовуючи потенціал свого устаткування, і досягає кращих результатів, ніж працюючи на повну потужність. Це йде врозріз з інтересами споживачів. Для них було б краще, якби інвестор уникнув помилки знерухомлення капіталу у виробництві p. Звичайно, вони б не отримали р. Але вони отримали б ті вироби, які їм бракує зараз через те, що капітал, необхідний для їх виробництва, був витрачений на зведення комплексу для виробництва р. Проте в існуючих обставинах, що склалися після роботи непоправної помилки, вони хочуть отримати більше р і готові платити потенційно конкурентну ринкову ціну, а саме s. У обставинах, що склалися, вони не схвалюють те, що підприємство відволікає змінний капітал від виробництва р. Звичайно, цей капітал не залишається невикористаним. Він переливається в іншу галузь і робить щось ще, а конкретно m. Але в обставинах, що склалися, споживачі віддали перевагу б збільшенню наявної кількості над р збільшенням кількості m. Доказом є той факт, що за відсутності монополістичного обмеження виробництва p прибутковість виробництва об'єму q, що продається за ціною s, була б вища, ніж при збільшенні виробництва виробів m.\nУ цього прикладу є дві відмітні особливості. По-перше, монопольні ціни все ще нижче сукупних витрат виробництва р, якщо враховувати усі вкладення інвесторів. По-друге, монопольний доход фірми настільки малий, що не дозволяє представити усе підприємство як хороше вкладення. Воно залишається помилковим вкладенням. Саме це складає основу монопольного положення фірми. Ніхто не бажає займатися її видом підприємницької діяльності, оскільки виробництво p призводить до збитків.\nМонополія, заснована на помилкових інвестиціях, аж ніяк не є чисто академічною побудовою. Сьогодні, наприклад, вона актуальна для деяких залізничних компаній. Проте слід уникати помилкової інтерпретації будь-якого прикладу неипользуемих виробничих потужностей як монополії, заснованої на помилкових інвестиціях. Навіть у разі відсутності монополії буває більше прибутковим замість того, щоб розширювати виробництво фірми до меж, визначуваних устаткуванням, що не адаптується, використати змінний капітал для інших цілей. В цьому випадку обмеження обсягу виробництва точно відповідає стану конкурентного ринку і бажанню публіки.\n16. Місцеві монополії, як правило, мають інституціональне походження. Проте існують місцеві монополії, що породжуються і умовами вільного ринку. Часто інституціональна монополія створюється для контролю монополії, яка виникла або ймовірно виникне і без втручання влади в ринок.\nКаталлактическая класифікація місцевих монополій повинна виділяти три групи: монополію, засновану на різниці умов, монополію обмеженого простору і ліцензійну монополію.\nВідмінною рисою місцевої, заснованої на різниці умов монополії є порівняно високі транспортні витрати, що не дозволяють стороннім конкурувати на місцевому ринку і зруйнувати монополію місцевих продавців. Щоб забезпечити обмежений захист фірмі, що володіє усіма сусідніми природними ресурсами, необхідними для виробництва цегли, від конкуренції віддалених цегляних заводів, не потрібні ніякі мита. Витрати на транспортування забезпечать її маржу, в межах якої за умови сприятливої конфігурації попиту можна намацати монопольну ціну.\nПоки місцеві монополії, засновані на різниці умов, з точки зору каталлактики не відрізняються від інших випадків монополії, заснованої на різниці умов. Проте їх взаємозв'язок з орендою міської землі з одного боку, і з розвитком міста з іншою, примушують нас виділяти їх особливо.\nПрипустимо, що в області А, що пропонує сприятливі умови для концентрації міського населення, що збільшується, існують монопольні ціни на будівельні матеріали. Отже, будівельні витрати вищі, ніж вони могли бути за відсутності цієї монополії. Проте у тих, хто, вибираючи місце для своїх домів і майстерень, зважує все за і проти, немає причин платити більш високі ціни за купівлю або оренду цих будинків і фабрик. З одного боку, ці ціни визначаються відповідними цінами в інших районах, а з іншою перевагами поселення в А в порівнянні з поселенням у іншому місці. Більш високі витрати на будівництво не роблять впливу на ці ціни. Вони впливають на доходність землі. Тягар монопольних доходів продавців будівельних матеріалів звалюється на плечі власників міської землі. Ці доходи поглинають виручку, яка у разі їх відсутності пішла б останнім. Навіть якщо, що маловірогідно, попит на будинки і майстерні такий, що дозволяє власникам землі призначати монопольні ціни продажу і найму, все одно саме монопольні ціни на будівельні матеріали робитимуть вплив на виручку землевласників, а не ціни, що сплачуються покупцями і наймачами.\nОблік тяжкості монопольних доходів в ціні використання землі для потреб міста не означає, що вона не стримує зростання міста. Вона стримує використання периферійної землі для розширення міського поселення. Момент, коли власникові ділянки приміської землі стає вигідним вилучити його з сільськогосподарського або іншого неміського обороту і використати для розвитку міста, настає пізніше.\nАле стримування розвитку міста може обернутися і іншою стороною. Його корисність для монополіста неоднозначна. Він не може знати, чи притягнуть майбутні умови більше людей в А, що є єдиним ринком для його продукції. Привабливість міста визначається у тому числі і його розмірами, великим населенням. Промисловість і комерція прагнуть в центри. Якщо діяльність монополіста гальмує зростання міста, це може направити потік в інше місце. Так можна втратити можливість, яка ніколи не повернеться. Із-за порівняно невеликого короткострокового виграшу можна втратити значної майбутньої виручки.\nУ зв'язку з цим принаймні сумнівно, чи сприяє власник місцевої монополії, заснованої на різниці умов, своїм власним довгостроковим інтересам, призначаючи монопольні ціни. Часто вигіднішим для нього було б проводити політику цінової дискримінації. За більш високими цінами він забезпечував би будівельні проекти в центральних частинах міста, а по нижчих проекти в периферійних районах. Сфера місцевої монополії, заснованої на різниці умов, обмежена в значно більшому ступені, ніж зазвичай передбачається.\nУ випадку з монополією обмеженого простору фізичні умови обмежують сферу діяльності таким чином, що уміщатися в ній можуть тільки одне або декілька підприємств. Монополія виникає у тому випадку, якщо в цій області працює одне підприємство або коли декілька підприємств об'єднуються для погоджених дій.\nІноді дві конкуруючі трамвайні компанії можуть працювати на одних і тих же вулицях міста. У історії були приклади, коли дві або більше компанії брали участь в постачанні жителів одного району газом, електрикою і займалися телефонним обслуговуванням. Але навіть в цих виняткових випадках навряд чи існує яка-небудь реальна конкуренція. Обставини змушують суперників об'єднатися принаймні без укладення формальних угод. Обмеженість простору тим або іншим шляхом веде до монополії.\nНа практиці монополія обмеженого простору тісно пов'язана з ліцензійною монополією. Практично неможливо зайнятися цією діяльністю без взаєморозуміння з місцевою владою, контролюючою вулиці і підземний простір під ними. Навіть за відсутності закону, що вимагає наявності ліцензії на надання комунальних послуг, підприємству буде необхідно укласти угоду з муніципальною владою. І не має значення, називається така угода ліцензією або ні.\nЗрозуміло, монополія не обов'язково призводить до монопольних цін. Чи зможе монопольна комунальна компанія встановити монопольні ціни, у кожному конкретному випадку залежить від особливостей конкретних умов. В деяких випадках, безумовно, зможе. Може статися так, що, вибравши політику монопольних цін, компанія дослухалася до помилкової поради, а її довгостроковим інтересам відповідали б нижчі ціни. Але немає ніякої гарантії, що монополіст з'ясує, що для нього вигідніше.\nСлід визнати, що монополія обмеженого простору часто призводить до монопольних цін. В цьому випадку ми стикаємося з ситуацією, коли ринковий процес не виконує своєї демократичної функції[Про значущість цього факту см с. 638639.].\nПриватне підприємництво дуже непопулярно серед наших сучасників. Приватну власність на засоби виробництва особливо не люблять в тих областях, де виникає монополія обмеженого простору, навіть якщо компанія не призначає монопольних цін, а її діяльність приносить дуже невеликий прибуток або призводить до збитків. Підприємства громадського користування в очах інтервенціоністів і соціалістів є ворогами товариства. Виборці схвалюють будь-яке зло, заподіяне їм владою. Широко поширена думка, що ці компанії повинні знаходитися у власності держави або місцевих органів влади. При цьому заявляється, що монопольні доходи не повинні йти в кишеню приватним особам. Вони повинні прямувати виключно до громадських фондів.\nРезультатами політики націоналізації і муніципалізації останніх десятиліть майже без виключень були фінансовий крах, погане обслуговування і політична корупція. Засліплені антикапиталистическими переконаннями, люди прощали погане обслуговування і корупцію і довгий час мирилися з фінансовими невдачами. Проте ці невдачі стали одним з чинників, що внесли свій вклад в сьогоднішню кризу интервенционизма[См с. 802804.].\n17. Політику профспілок зазвичай характеризують як монополістичну програму, націлену на встановлення монопольних ставок заробітної плати замість конкурентних. Проте, як правило, профспілки не прагнуть до монопольних ставок зарплати. Вони прагнуть обмежити конкуренцію у своєму секторі ринку праці, щоб підвищити ставки заробітної плати. Але обмеження конкуренції і політику монопольних цін не слід змішувати один з одним. Монопольні ціни характеризуються тим, що продаж тільки частини p загального готівкового запасу P приносить великий чистий виторг, чим продаж Р. Вилучаючи Р р з ринку, монополіст отримує монопольний доход. Ситуацію монопольних цін як таку характеризує не величина цього доходу, а цілеспрямована діяльність монополістів по її створенню. Монополіста турбує використання усього готівкового запасу. Він рівно зацікавлений в кожній частині свого запасу. Якщо якась частина залишається непроданою, це його збиток. Проте він залишає частину запасу невикористаної, оскільки в умовах переважаючої конфігурації попиту діяти таким чином для нього вигідніше. Причиною цього рішення є особливий стан ринку. Монополія, що виступає однією з двох обов'язкових умов появи монопольних цін, може бути і, як правило, є результатом інституціонального втручання в ринок. Але ці зовнішні сили безпосередньо не призводять до монопольних цін. Можливість монополістичної діяльності з'являється тільки тоді, коли виконується друга вимога.\nУ разі простого обмеження пропозиції справа йде інакше. Тут автори обмеження не піклуються про те, що стане з тією частиною пропозиції, яку вони відсікли від ринку. Доля людей, що володіють цією частиною, для них не важлива. Вони дивляться тільки на ту частину, яка залишилася на ринку. Монополістична діяльність вигідна монополістові тільки у тому випадку, якщо сукупний чистий виторг від монопольної ціни перевищує сукупний чистий виторг від потенційної конкурентної ціни. Обмежувальна діяльність, з іншого боку, завжди вигідна привілейованим групам і невигідна тим, кого усувають з ринку. Вона завжди підвищує ціну за одиницю товару і, отже, сукупний чистий виторг привілейованої групи. Збитки витісненої групи не приймаються в розрахунок привілейованою групою.\nМоже вийти так, що вигоди, які витягає привілейована група з обмеження конкуренції, набагато більше прибуткові, ніж будь-яка уявна політика монопольних цін. Але це інше питання. Це не усуває різницю між даними двома моделями поведінки.\nПрофспілки прагнуть до монопольного положення на ринку праці. Але як тільки вони його домагаються, вони реалізують політику обмежень, а не політику монопольних цін. Вони прагнуть обмежити пропозицію праці у своїх областях, не піклуючись про долю тих, кого вони витісняють. У усіх відносно малонаселених країнах вони добилися встановлення імміграційних бар'єрів. Тим самим вони зберігають свої порівняно високі ставки заробітної плати. Вони не допускають на ринок праці іноземних робітників, вимушених залишатися у своїх країнах, де гранична продуктивність праці, а отже і ставки заробітної плати нижчі. Тенденція вирівнювання ставок заробітної плати, переважаюча при вільному переміщенні праці з країни в країну, паралізується. На внутрішньому ринку профспілки не терплять конкуренції робітників, що не є членами профспілки, і визнають тільки обмежене число членів профспілки. Невизнані повинні або найматися на менш оплачувану роботу, або залишатися безробітними. Профспілки не цікавить доля цих людей.\nНавіть якщо профспілки беруть на себе відповідальність за своїх безробітних членів і виплачують їм з внесків зайнятих членів посібник з безробіття не нижчий, ніж заробітки працюючих, все одно їх діяльність не є політикою монопольної ціни. Безробітні члени профспілки не єдині, на чию здатність заробляти робить негативний вплив політика профспілок, спрямована на встановлення більш високих ставок заробітної плати в порівнянні з потенційно нижчими ринковими ставками. Інтереси нечленов профспілки не враховуються.\nThis entry was posted in ЦІНИ by Economy. Bookmark the permalink.


Чоловік намагався незаконно ввезти в Україну понад 2 тонни перукарського приладдя | Львівський портал\nЧоловік намагався незаконно ввезти в Україну понад 2 тонни перукарського приладдя\n08 листопада 2015, 13:17 |\nУчора, 7 литопада, прикордонники Мостиського загону спільно з працівниками митниці виявили партію товарів народного споживання, яку намагався незаконно перевезти в Україну наш співвітчизник. Про це Львівському портаул повідомили у прес-центрі Держприкордонслужби України.\nПеремістити товар вантажним автомобілем марки «Вольво» з причепом через пункт пропуску «Краковець», що на кордоні з Польщею, планував 54-річний українець. Однак під час прикордонно-митного контролю прикордонники Мостиського загону з’ясували, що вага вантажу, що заявлений в документах, насправді більша на 2 350 кілограмів. В товаросупровідних документів було вказано, що чоловік перевозить картон крейдований марки Koppargloss. Проте під час перевірки самого товару працівники пункту пропуску знайшли не заявлені у товаросупровідних документах коробки з майже 450 одиницями перукарського приладдя.


На цій сторінці книжкового інтернет магазину Ви можете купити Аудіо Glances Of The Past (Автор Keiko Matsui). Перш ніж купити Аудіо Glances Of The Past прочитайте відгуки якими поділилися покупці книжкового магазину, а також їх рекомендації.\nЯкщо Ви вирішили купити популярні Аудіо Glances Of The Past Автор Keiko Matsui тоді пропонуємо скористатися нашою кур'єрською доставкою по Києву або Вишгороду, та замовити Glances Of The Past - Книга Поштою в інші міста України (Севастополь, Харків, Сімферополь, Львів, Запоріжжя, Кривий Ріг, Одеса, Рівне, Донецьк, Івано-Франківськ, Дніпропетровськ, Полтава, Житомир, Суми, Луганськ, Чернігів) та по всього світу такими службами доставки: УкрПошта, Нова Пошта, Інтайм, Євроекспрес, Автолюкс, Делівері. Вибираючи інтернет-магазин книг враховуйте, що ми завжди працюємо в зручний для Вас час.


Католицький маніфест і духовна мобілізація до дня Воскресіння 4 квітня 2021 року (+ відео) – gloria.tv\nКатолицький маніфест і духовна мобілізація до дня Воскресіння Собор бу…\nУмовою того, щоб Христос воскрес у Церкві та щоб її наповнила духовна сила, є правдиве покаяння. Воно полягає в конкретних кроках: визнати правду і відділитися від брехні! Актуальні теми, що стосуються сучасного стану Католицької Церкви, підсумуємо у семи пунктах:\n1) Зловживалося і зловживається найвищим авторитетом Церкви ‒ папством ‒ для її самознищення!\nКожен єпископ, кожен священик, кожен католик стоїть перед найосновнішим питанням: Чи Бергольйо є правовірним і дійсним папою, хоча й словами та жестами проповідує найбільші єресі? Він публічно заперечує Божі Заповіді та об’єктивно діючі моральні норми («Amoris laetitia»), пропихає легалізацію співжиття содомітів (2020), інтронізує демона Пачамаму в головному соборі Церкви (2019), пропагує геноцидну вакцинацію (2020). Бергольйо разом з провідними масонами співпрацює над запровадженням Великого перезавантаження («Laudato si») та кліматичних змін з прихованою метою ліквідації умов для життя на цій землі. Пропагуючи фатально небезпечні мРНК-вакцини, він пропихає зміну людського геному, що є злочином проти людства, який веде до поступового винищення людського роду.\nМодифікована РНК-вакцина також належить до процесу чіпування, від якого Біблія перестерігає карою у вогняному озері. В основі цієї вакцини є тканина, вирвана ще заживо зі штучно абортованої дитини, що є яскравим проявом сатанізму. Мета сучасної вакцинації ‒ геноцид людства, як заявив її головний агітатор Гейтс: «Якщо ми проведемо добру роботу з вакцинами, то зменшимо кількість населення на 10-15%»! Однак Римський клуб планує ліквідацію усього людства, окрім одного, т.зв. золотого, мільярда.\nПрограма, яку підтримує і пропагує фальшивий папа Бергольйо ‒ це програма антихриста, а не слуги Христового. Кожен, хто має в голові розум і не обманює себе, повинен це бачити. Отож цілком ясно, що Бергольйо є фальшивим папою, який виступив проти Христа, проти Церкви і проти людства, а до того ж, він є масовим злочинцем. Отож він є недійсним папою, і ніхто не сміє його слухатися і йому підпорядковуватися. Якщо хтось його слухається, цим публічно зрікається Христа і Його вчення та приймає програму сатанізації. Але такого за це чекає вічне прокляття!\nТому кожен єпископ, кожен священик, кожен католик повинен відректися від цього Юди та слуги сатанізаційної системи. Бергольйо разом з усією системою повинен бути позбавлений влади над зовнішньою церковною структурою. Він вже давно виключив себе з Христової Церкви через єресі. Якщо його або його послідовника закулісна еліта і надалі буде утримувати на папському престолі, то до цієї берголіанської антицеркви не може належати жоден правдивий католицький єпископ, священик і віруючий. Єдиним виходом є радикальне відділення від Бергольйо та його антицеркви Нью Ейж, яка має духа антихриста.\n2) Ставлення правовірного християнина до II Ватиканського Собору\nБез ІІ Ватиканського Собору лобісти не могли б просунути Бергольйо на папу. Собор ініціював Іван XXIII, який, як відомо, ще 1911 року був у списку модерністів, тобто єретиків. Його програма аджорнаменто зі світом ‒ це зрада Христового хреста і зрада першочергового завдання Церкви, яким є спасіння безсмертних душ. Собор послужив для потенційного схвалення єресей модернізму через т.зв. науковий, історично-критичний метод, який побудований на атеїстичній основі і заперечує надприродне в Біблії. Він розділяє Христа на якогось Христа історичного та Христа фальшивої віри ‒ міфічного. Цим заперечує Його Божество, вчинені Ним чуда і Його історичне та реальне воскресіння. Цей метод фактично ставить під сумнів натхнення Святого Письма. У постсоборний період цей дух атеїзму окупував усі теологічні факультети і став новим sentire cum ecclesia.\nСобор був зобов’язаний назвати цю єресь справжнім іменем і знову її засудити, як це зробив Пій X у 1907 р. Папа Іван XXIII, навпаки, послідовників цієї єресі призначив модераторами Собору. Павло VI підписав єретичні документи Собору. Сам Собор відкрив двері для синкретизму з поганством декларацією «Nostra aetate». Під прикриттям пошани до інших релігій фактично йшлося і про пошану до їхніх демонів. А це гріх проти Першої Заповіді, подібно, як гріхом проти Першої Заповіді є і єресі модернізму. Сучасний моральний розвал є результатом єресей і духа атеїстичного модернізму та поганського синкретизму. Цей процес розкладу приховано пропхали на Соборі. Так званий постсоборний дух був духом апостазії. Він деградував спасительне вчення. Це дух, який має єдність з духом цього світу. Необхідно, щоб кожен єпископ, священик та віруючий дистанціювався від апостатичного духа II Ватиканського Собору і від його згубних плодів, які сьогодні пожинаємо.\n3) Соборні та постсоборні папи\nЇхні канонізації фальшиві і повинні бути скасовані. Вони недійсні, по-перше, тому, що їх проголосив апостат і єретик Бергольйо, а по-друге ‒ тому, що ці три псевдосвяті несуть повну відповідальність за трагічний стан, в якому зараз перебуває Церква. Іван XXIII, Павло VI та Іван Павло ІІ за свої єретичні погляди ipso facto є виключені з Церкви. Всі вони мали єдність з духом цього світу, з духом аджорнаменто і з тими, які панують над цим світом. У критичний час ці папи-відступники не виступили за обнову Церкви і за повернення до живого Христа, як це зробив св. Пій X. Навпаки, вони створили умови для теперішнього катастрофічного стану. Якби на їхньому місці був Пій Х, справжній святий, процес деструкції був би зупинений.\n4) Вимога часу ‒ вимога правдивого покаяння\nЄпископ, який був обманений через зловживання найвищим авторитетом, тепер повинен виступити проти Бергольйо і відділитися від нього. Якщо не відділиться від Бергольйо і далі визнаватиме його як правосильного папу, то це є публічний знак зради самого Христа і Його вчення. Таким чином така особа накликає на себе анатему, яка лежить на Бергольйо. Священики та віруючі від такого апостатичного берголіанського єпископа повинні відділитися і не сміють його слухатися. Інакше, через свою єдність з апостазією, вони виключають себе з Христової Церкви. Слід відрізняти церковну структуру, яку окупує і якою зловживає Бергольйо, від Церкви Христової, членство в якій є запорукою спасіння. Сьогодні структурою повністю керує, окупує і зловживає берголіанська секта.\nТому для порятунку папства треба прийняти законного та правовірного папу, який очолить правовірних католиків. Тут перед правовірними єпископами постає обов’язок, щоб з цією метою попросили архиєпископа К.М. Вігано прийняти уряд папи і очолити щирих католиків у зовнішній структурі Церкви Христової. Цей крок обов’язково треба зробити, навіть ціною того, що правовірні католики, вірні Христовому вченню і Традиції, перейдуть до катакомб.\n5) Кожен єпископ і священик повинен чітко виступи проти небезпечної мРНК-вакцинації\nІз мРНК-вакцинацією пов’язана система масок, респіраторів та безглуздого тестування. Єпископ і священик повинен виразно перестерегти своїх вірних на основі правдивої інформації від чесних фахівців в області медицини. Бергольйо їх цинічно ігнорує. Кожен єпископ і священик також мусить чітко виступити проти кліматичної інженерії, метою якої сьогодні є також геноцид. Бергольйо все це підступно пропагує!\n6) Заклик до духовної мобілізації ‒ безперервна молитва!\nЗрозуміло, що людськими силами ми не подолаємо підступність і силу сатанізації, запроваджуваної антихристівською системою, з якою в єдності є і церковна структура Бергольйо. Тому закликаємо весь католицький світ до духовної мобілізації. Безперервна молитва складається з молитовних сторож на основі Ісусової обіцянки: «Бог хіба не оборонить Своїх вибраних, які до Нього день і ніч голосять, і чи баритиметься до них? Кажу вам: Оборонить їх негайно» (Лк. 18,7). Щоб одна сторожа зайняла цілу добу, потрібно 23 члени, бо одна година є спільною для всіх ‒ з 20:00 до 21:00 (vkpatriarhat.org/zaklyk-do-mobilizatsii-dlia-khrystyian-ssh-3/ youtube.com/watch?v=pyaOf102__Y). Нехай кожен єпископ, кожен священик і кожен християнин приєднається до молитовної сторожі! Хай її моляться батьки і діти, пенсіонери та молодь. Тоді християни та люди доброї волі будуть врятовані завдяки Божому втручанню!\n7) Великдень ‒ духовний злам\nНехай у день Христового Воскресіння, 4 квітня 2021 року, усі католики світу ігнорують абсурдні локдауни, навіть ціною переслідування та великих жертв, і зберуться перед храмами. Тут хай співають і прославляють Христове воскресіння. Цим конкретним жестом визнають віру у воскреслого Господа, вийдуть з пасивності і скинуть сатанинські пута! Настане духовний пролом!\nЧерез цей жест віри вони дадуть простір Христові, щоб Він діяв у них так, як діяв у апостолах, які на кінець віддали своє життя за Христа як мученики. Кров мучеників тече і в жилах відважних християн. Краще померти мучеником за Христа, ніж дозволити себе поступово чіпувати, як худобу, і знищити сатанинською системою. Вгору серце! За Христа і за спасіння безсмертних душ!\nДорогі католицькі єпископи, священики та віруючі! На що чекаєте? Якщо виступите за Христа, нічого не втратите. Якщо за Христа і Його Євангелію втратите своє життя, Ісус вам обіцяє, що знову його здобудете (Мр. 8,34). Але якщо хочете врятувати своє життя через колабораціонізм зі сатанинською вакцинацією, то втратите це земне життя і вічне життя. Це є Ісусове слово. Цей заклик зобов’язує у сумлінні кожного з вас. Цього вимагає Бог від кожного з вас. З цього листа ви будете здавати звіт в годину смерті та перед Божим судом. Або будеш зрадником, або героєм. Або будеш спасенний, або засуджений. Кожен повинен вирішити, і то сьогодні!\nФормуляр відречення від єресей та визнання віри ‒ паспорт для переходу до щасливої вічності:\nЧи відрікаєшся духовної єдності з апостатичним, недійсним папою Бергольйо, т.зв. Франциском?\nЧи відрікаєшся історично-критичного методу в теології, тобто неомодернізму і духа атеїзму, що є за ним, та духа аджорнаменто ІІ Ватиканського Собору?\nЧи відрікаєшся духа, який є за декларацією «Nostra aetate», за жестом Івана Павла ІІ в Асижі, тобто духа синкретизму з поганством і духа Нью Ейдж?\nЧи відрікаєшся духа гендерної ідеології, що легалізує всі форми сексуальних збочень ЛГБТК?\nЧи відрікаєшся магії, віщування і спіритизму, які приховано діють в певних формах альтернативної медицини?\nЧи відрікаєшся духа масонства і Нового Світового Порядку, який програмує моральний, духовний і фізичний автогеноцид Церкви та людства?\nЧи відрікаєшся духа сатанізму, пов’язаного зі сучасним приношенням у жертву дітей через викрадання і тиранію дітей механізмами ювенальної юстиції, через злочинну маніпуляцію з метою гормональної терапії і переоперовування статі та виривання тканини з ненародженої дитини при штучному аборті задля масово нав’язуваних мРНК-вакцин?\nЧи відрікаєшся духа антихристівської системи сучасної пропаганди штучної пандемії з масками, респіраторами, тестуванням і мРНК-вакцинами, які змінюють людський геном і належать до процесу чіпування та геноциду людства?\nВідповідь: (Так, відрікаюся)\nЧи віриш, що за тебе і за твої гріхи Господь Ісус Христос помер на хресті і третього дня воскрес із мертвих ‒ реально та історично?\nЧи приймаєш Господа Ісуса за свого Спасителя, чи віддаєш Йому своє життя?\nЧи приймаєш заповіт із хреста, виражений Христовими словами до учня: «Ось Мати твоя»?\nЧи приймаєш в повноті Святого Духа, щоб бути Христовим мартирем, як апостоли?\nПідпис ________________________________________ дата ____________\n(єпископа, священика, католика)\nЦе визнання віри зроби перед двома свідками. Сатанізаційна система змушує до принизливих та безглуздих жестів і самоліквідації. Твій підпис і визнання перед свідками, навпаки, є жестом прийняття Христа і відречення від сатанізаційної системи. Зроби цей жест віри ще сьогодні!


У Вiнницi в пiдвалi бaгaтоповерхiвки виявили склaд нaркотикiв | Новости\nУ Вiнницi в пiдвалi бaгaтоповерхiвки виявили склaд нaркотикiв\nПолiцейськi четвертого упрaвлiння Депaртaменту протидiї нaркозлочинностi Нaцiонaльної полiцiї Укрaїни в ходi перевiрки оперaтивної iнформaцiї зaтримaли вiнничaнинa, який зберiгaв в пiдвaлi будинку нaркотичнi тa психотропнi речовини.\nПiд чaс огляду пiдвaльного примiщення, яке нaлежить чоловiковi, прaцiвники полiцiї виявили тa вилучили подрiбненi рослини коноплi, aмфетaмiн, розфaсовaний у полiетиленовi пaкетики, електроннi вaги, бaнкiвськi кaртки тa зaсоби для вживaння нaркотичних i психотропних речовин.\nПрaвоохоронцi встaновлюють джерело походження тa мету зберiгaння нaркотикiв. Вилученi речовини нaпрaвленi нa експертизу.\nСлiдчим вiддiлом полiцiї вiдкрито кримiнaльне провaдження зa ч.1 ст. 309 Кримiнaльного кодексу Укрaїни (незaконне виробництво, виготовлення, придбaння, зберiгaння, перевезення чи пересилaння нaркотичних зaсобiв, психотропних речовин aбо їх aнaлогiв, без мети збуту). Прaвопорушнику зaгрожує покaрaння у виглядi позбaвлення волi нa строк до 3-х рокiв, - повiдомляє Вiддiл комунiкaцiї ГУНП у Вiнницькiй облaстi.\nЯкщо Вaм, вiдомa iнформaцiя про осiб, причетних до незaконного обiгу нaркотичних речовин, не зaлишaйтеся осторонь, телефонуйте до четвертого упрaвлiння Депaртaменту протидiї нaркозлочинностi Нaцiонaльної полiцiї Укрaїни нa гaрячу лiнiї зa тел. 0686013855, aбо нa електронну пошту: [email protected]


IgorSokoloff (Переглянути профіль) 4 квітня 2021 р. 14:36:51\nSEN7759 (Переглянути профіль) 12 липня 2021 р. 14:04:47\nSEN7759 (Переглянути профіль) 12 вересня 2021 р. 16:54:44\nAltebrilas (Переглянути профіль) 14 вересня 2021 р. 09:09:34