Степан Васильченко. Огляд життя і творчості — Гипермаркет знаний\nСтепан Васильченко. Огляд життя і творчості\nГіпермаркет Знань>>Українська література>>Українська література 10 клас>>Українська література: Степан Васильченко. Огляд життя і творчості.\nЖиття не жартувало зі мною і\nдоводилося часом про літературні\nсправи забувати. А там тільки\nхвилина супокою, вже тягнеш як не щоденник, то зшиток із творами.\nПроза Степана Васильченка\nзнаходить шлях до сердець читачів\nпередовсім тому, що вона правдива й\nпоетична, зігріта почуттям поваги до\nПисьменник Микита Шумило звертав увагу на неповторні чари художнього слова, виплеканого Степаном Ва-сильченком, його могутній вплив на читача. З його творів віє і щирим смутком, і світлою радістю. Його слово «то сміхом сипне, то жалю-жалю нагорне, аж у грудях защемить, як од рани». Задумуючись над джерелами зоряної краси, що постає з його новел і повістей, Микита Шумило слушно вказує, що талант Васильченка визрівав «у диво-світі народних пісень та казок, «Кобзаря» Тараса Шевченка, творів Миколи Гоголя». Тому вся творчість Васильченка пройнята ліричною схвильованістю, тому звичайні будні селянського, вчительського, дитячого життя в нього оповиті чарами пісні, казки, легенди.\nПоетичні враження дитинства, ПІевченкове слово, почуте змалку, рідна мова назавжди увійшли в серце Степана, вплинули в майбутньому і на формування творчої особистості, були джерелом натхнення і багатим арсеналом у творчості письменника. Цим процесам сприяла й освіта, незважаючи на її казенний характер. Після місцевої п'ятирічної школи Степан Панасенко як її стипендіат упродовж двох років займається самоосвітою для підготовки в учительську семінарію. Саме в цей час він перечитав усе краще з всесвітньої літератури, ґрунтовно простудіював книжки з природознавства, всесвітньої історії.\nПанасенко влаштовується вчителем у школі с. Щерби-нівки Бахмутського повіту на Донеччині. Він підтримує зв'язки з шахтарями, розповсюджує серед них прокламації, нелегальні політичні брошури. Не дивно, що при посиленні репресій його в 1906 р. арештовують і ув'язнюють у Бахмутській тюрмі, де за ґратами й просидів півтора року. Бентежні роздуми тих днів згодом виллються на папір, засвідчивши пристрасне бажання автора взяти участь у будівництві нового життя, покласти «хоч один камінчик, хоч цеглинку... на те нове велике будування».\nТЕМАТИЧНІ ГРУПИ ПРОЗИ ЖИТТЯ І ПРАЦЯ НАРОДНОГО ВЧИТЕЛЯ\nБажання писати у Васильченка виявилося дуже рано, і найпершими спробами на літературній ниві стали його щоденники. Зокрема, «Записки вчителя» (1898 — 1905) є не тільки свідченням потягу до творчості, а й цікавим документом для розуміння джерел її тематики. Тут у нарисовій, щоденниковій формі, з документальною вірогідністю зафіксовані конкретні спостереження, роздуми, узагальнення автора над долею сільського вчительства, відбито характерні факти особистого життя» Матеріал щоденника став основою для багатьох пізніших оповідань на вчительську тему, опублікованих у 1910 — 1911 рр. у газеті «Рада» та київському педагогічному журналі «Світло».\nХоч про вчителя в нас уже писали Олександр Конись-кий і Борис Грінченко, які створили образ сумлінного сільського інтелігента, хоч Іван Франко залишив драму «Учитель», де показав нестерпність праці освітянина, залежного від сільських «п'явок», проте Васильченко все ж найглибше опрацював цю тему. Вчитель за фахом і покликанням, він, як ніхто, знав умови нестерпної праці народних інтелігентів, на собі постійно відчував злигодні їх невлаштованого побуту. «Одного разу після сумних іменин в одного вчителя,— зізнавався Васильченко,— пам'ятаю, мені майже фізично стало в тих умовах важко дихати: п'янство, темнота, доноси. Хотілось закричати так, щоб почули всі народні вчителі».\nТак стали з'являтися його оповідання «Вова», «З самого початку», «Гріх», в яких розповідалося про молодих учителів, кинутих напризволяще в глухі села, де тільки животіли початкові школи. Ми відчуваємо нервове напруження героїв, які не можуть змиритися з втручанням властей у шкільні справи, з сваволею «попечителів».\nПравда, письменник показує з гумором, що вчорашні вихованці вчительських семінарій не опускали рук, зіткнувшись з непривітною реальністю. Вихідці з селянства, вони ще раніше знали, в які умови потраплять, тому, долаючи труднощі, з запалом бралися до праці. Ось перед нами Яків Малинка («З самого початку») — «гнучкий широкоплечистий хлопець з добродушним, трохи подзю-баним обличчям», од якого «так і несло ще веселою, вахлакуватою бурсою».\nчитель завзято заходився коло своєї праці, і вечорами в класі «загули співи», загомоніли під школою дорослі селяни, у хатах з'явилися нові книжки. Та не вдалося Якову пожинати плоди своїх починань, хоч люди й полюбили ініціативного освітянина. У куценьких штанях, позиченому в товариша сюртуці, необізнаний з «панськими» манерами, Яків не сподобався місцевій поміщиці-попечительці, а отже, був вигнаний зі школи.\nРОЗБУРХАНЕ ВИЗВОЛЬНИМИ ЗМАГАННЯМИ СЕЛО\nАктивний учасник боротьби проти самодержавства, Васильченко бачив, як визвольний рух сприяв формуванню людей нового типу. Про зростання соціальної свідомості селянства йдеться в оповіданні «Мужицька арихмети-ка». Одним з головних питань, висунутих революцією 1905 — 1907 рр., було аграрне, адже селянство, незадо-волене результатами селянської реформи 1861 р,, чекало виправлення «історичної» помилки щодо розподілу землі, яка залишилася в руках дворянства.\nВ оповіданні акцентується на соціальному антагонізмі, який розділяє сільського лихваря і малоземельних бідняків. Непримиренність інтересів власника дев'яноста десятин землі і основної маси села, що крутиться на своїх смужках і не може забезпечити себе навіть хлібом, очевидна. Письменник правдиво передає розбурханість села, зумовлену визвольним рухом в усій країні, адже цей рух живився гаслами і волі, і землі. Звідси готовність селян розподілити землю монопольщика по своїй «мужицькій арихметиці».\nЯк бачимо, Васильченко намагається розв'язувати злободенне соціальне питання з демократичних позицій, з позицій інтересів трудівників. Цим його оповідання близьке до творів Михайла Коцюбинського, Лесі Українки, Архипа Тесленка, які також не один раз доводили необхідність справедливого розв'язання аграрної проблеми в імперії.\nВикриваючи монопольщика, котрий, як «маленький князьок», вважає себе повноправним господарем усього села, письменник показує, що гнобительська сутність лихваря, як би він її не прикривав, обов'язково виявиться. Мракобіс-реакціонер, вірний охоронець монархізму, лихвар намагається спочатку залякуваннями відбити в Антона охоту до читання, а потім, коли така спроба не вдається, для глуму вручає йому арифметичний задачник. Проте ця книжка дуже сподобалася сільським пролетарям, бо за умовами задач для них поставали щоденні кривди. Від задач селяни легко перейшли до «небезпечних» розмов про наболіле, про те, як покінчити із злиднями, чим страшенно розлютили панка.\nОповідання «Мужицька арихметика»— яскравий зразок нашої сатиричної літератури. Майстерність письменника у сатирично-гумористичному зображенні реальності виявляється у викритті напускної порядності монопольщика, показі його справжнього гнобительського нутра. Василій Іванович спочатку намагається довести селянам, що за задачником тільки «треба вчитися арихметики». Згодом, після дотепних реплік і загального сміху людей, він сердито вириває книжку з рук хурщика й накидається на селян з брутальною лайкою. Переможений, осміяний, а головне — прилюдно викритий — така логічна завершеність у розвінчуванні лихваря.\nУ «Мужицькій арихметиці» виявився й новий підхід письменника до змалювання селянства. З твору постають образи трудівників, у поведінці й мисленні яких з'явилися нові риси, породжені бурхливим часом. Хурщик Антін, що тягнеться до газет, до таких книжок, де йдеться «про волю та землю»; бородатий дід у білих штанях, який «ілюструє» проблему перевезення ламп аналогічним життєвим випадком про «заробітки» Захаркового парубка; особливо Охрім, який кидає лихвареві грізне застереження,— це люди нового українського села. Таких людей у минулому сторіччі майже не було, а під впливом визвольного руху вони почали з'являтися, і наша література, як засвідчує оповідання Васильченка, помітила і показала їх.\nСправжньою перлиною прози Васильченка є новела «Чайка» (1930, перша редакція під назвою «Мати» була надрукована в 1923). Цей твір входить до циклу «Осінні новели», присвяченого подіям 1905 р. До нього письменник включив новели «Осінній ескіз», «Вітер», «Фіалки», «На калиновім мості», «Лісова новела». Весь він наснажений ліричною схвильованістю, тонким психологізмом у розкритті внутрішнього світу позитивних персонажів, яскравою метафоричністю, в якій помітне навантаження падає на символічну образність. Композиційним центром майже всіх новел, крім «Чайки», є образ оповідача — молодого інтелігента, що брав участь у революційних подіях, і тепер, згадуючи їх, зіставляє колишнє з сучасним.\nХоч Васильченко писав, як правило, для дорослих, його твори, потрапляючи в коло юних, ставали здобутками дитячої літератури. У його спадщині чимало справжніх перлин про долю сільської дитини, її шкільне навчання. Теплота в окресленні дитини, увага до її внутрішнього світу, наснаження розповіді й описів світлими гумористичними інтонаціями — такі характерні прикмети оповідань на цю тему.\nВперше до образу сільського хлопчика-школяра Васильченко звернувся в оповіданні «Роман» (1910). Композиційно твір складається з шести епізодів, в яких розкривається та чи інша риса характеру семирічного Романа. З симпатією змальовується цей енергійний, непосидючий хлопець, який не знає «поважної ходи», біжить «з підскоком», а коли сідає відпочити, то на паркані чи на гілляці. Ще не будучи школярем, він під шкільним вікном навчився грамоти і не раз підправляв учнів, які помилялися, про щось розказуючи.\nСерцевиною твору є показ ставлення Романа до школи. Ставши з осені учнем, він несподівано відчув безпорадність в оволодінні шкільною «премудрістю». Справа не в дрібному особистому конфлікті між учителькою й першокласником, який не може вимовити злощасне слово «перепелята», а в глибокому антагонізмі між русифікаторською політикою уряду й природним потягом дитини навчатися рідною мовою.\nОповідання «Циганка» (1911) знайомить нас з буднями учнів середніх класів сільської школи. Навчання в школі, прогулянки до осіннього гаю, веселий гамір на ковзанці чи засніженій гірці, виконання домашніх завдань, спільне життя хлопців на приватній квартирі — ці епізоди виписані з тонкою спостережливістю. Письменник уміє помітити і' передати ті деталі в поведінці школярів, риси їх характеру, які вказують на їхні вікові, індивідуальні особливості.\nТвір викликає інтерес показом духовного змужніння учнів: воно відбувається під впливом різних факторів упродовж тривалого часу. Деякі з них, скажімо, схвильоване читання Шевченкової поеми, відтворені надзвичайно переконливо. До речі, Васильченко був одним з небагатьох письменників, які показали потяг українських дітей до слова геніального поета, яке в імперії не допускалося до школи, але до якого школярі знаходили шляхи. Не дивно, що вчорашні бешкетники, закінчуючи школу, з хвилюванням думають, як зустріне їх доросле життя.\nВажливо, що письменник помітив і те, що молодь не стояла осторонь подій визвольного руху. Ось теплого літнього вечора на березі озера випускники прощаються з дитинством і отроцтвом, з шкільним минулим. Плине уривчаста, бентежна розмова про пережите, передумане, бачене, чуте. І тут звучать Грицькові слова про заарештованого студента, який «правди все шукав». Тихо-тихо запитує Яків: «Яка ж то правда?».\nЗаключний — перед епілогом — авторський акорд розкриває тривожні роздуми юнаків: «Очі горіли у їх, уші палахкотіли. Новий чарівний світ, світ героїв, страждання за ідею, за правду починав розкриватися перед їхніми очима й вабив своєю могутньою красою... А в грудях тремтіло і замирало бажання сміливо вступити у той жагучий і страшний, і непереможно привабливий, прекрасний світ».\nДо творів про дитинство можна віднести і повість «В бур'янах» — першу частину задуманого, але незавершеного твору в п'яти частинах про Шевченка. Безприкладний громадянський подвиг геніального поета, його полум'яна творчість наснажували Васильченка протягом усього свідомого життя. «Якось прохали мене написати маленький доклад на Шевченкові дні, тему радили взяти узеньку — Шевченків словник абощо... Звечора роблю собі свято — беру «Кобзаря», розгортаю... Не написав я того докладу ні одного рядка, хоч просидів допізна. Не туди повів він мене, не на ті погнав думки,— погнав могучим вітром, противитись йому було трудно, і не хотів противитись. І це не перший раз бувало — візьмеш книжку, якусь справку навести, знайти потрібний вірш, почнеш читати — вхопить жива хвиля і понесе».\nЙдеться у повісті, написаній наприкінці 20-х років, про дитинство Тараса. Відомі факти у Васильченка отеплені щирим громадянським почуттям, заповнені живим образним змістом, перейняті духом історії. Повістяр поклав в основу твору концепцію духовного зростання людини, формування таланту митця, зіткнення обдарованої юної особистості з ворожим соціальним середовищем. Перемагає міцна внутрішня сила кріпацького сина, в цьому — вражаюча перспективна духовність образу, створеного письменником.\nМи згадали тільки деякі прозові твори Васильченка, написав же він десятки оповідань, залишив низку драматичних творів, кіносценаріїв, інсценізацій, нарисів, публіцистичних статей, літературних і театральних рецензій. І в кожному жанрі яскраво виявляється неповторність його письма.\nТак, у драматургії Васильченко показав свою майстерність в опрацюванні фольклорних мотивів та образів. В одноактівці «На перші гулі» вражає лірично-гумористичне осмислення фольклорно-етнографічного матеріалу. Водевіль по вінця сповнений невимушених комедійних ситуацій, іскрометних жартів, дотепів, чарівних народних пісень, прислів'їв, примовок. Стосунки між Оленкою, яка виривається на свої «перші гулі», і Тимошем, між парубком і батьками дівчини розкриваються на тлі молодечого гомону, дівочих переспівів, парубоцьких вигуків, які колоритно передають дозвілля в старому селі.\nДраматург і театрознавець Яків Мамонтов тонко спостеріг, що другий план Васильченкових п'єс, який так зближує їх з творами Антона Чехова цього жанру, та й західноєвропейських авторів «драм настроїв» (Генрік Ібсен, Моріс Метерлінк, Гергарт Гауптман), «завжди набуває музичного характеру, з яскравим національним колоритом».\nЗавдяки прекрасним сценічним якостям п'єса «На перші гулі» ввійшла до репертуару аматорських гуртків і професійних труп. Вона з успіхом ставилася у театрі Миколи Садовського в Києві, до неї зверталися аматори в різних регіонах України та за її межами — на Кубані, в Поволжі, Закавказзі, Сибіру, Казахстані, на Далекому Сході, навіть у Канаді, де компактно проживали українці.\nГероями ліричної комедії «Не співайте, півні, не вменшайте ночі» (1917) також виступають сільські юнаки і дівчата, проте між ними й Оленкою та Тимошем відчутна значна відмінність. Пріся, Горпина, Настя, Максим, Кость належать до тієї групи сільської молоді, якій пощастило вчитися у міських школах, їхній високий інтелектуально-освітній рівень, їхня обізнаність з художньою літературою відчуваються у розмовах, згадках. Правда, дівчата й хлопці ще міцно пов'язані з селом, перебувають у полоні поетичних народних звичаїв і обрядів. Повінь ліричних почуттів, жарти і дотепи визначають суть цієї світлої комедії.\nДія п'єси відбувається літньої ночі, коли перед від'їздом з села друзі зібралися разом на вулиці. їхні спогади, пісні, жарти перериваються співом півнів: три картини твору так і названо — «Перші півні», «Другі півні», «Треті півні». Юним не хочеться прощатися, їм так шкода цієї неповторної місячної ночі, яку невблаганно скорочують своїм співом півні. Майстерність компонування сцен — одна з характерних особливостей комедії.\nВасильченко залишив аж три п'єси про Устима Кар-мелюка — чотириактну, одноактну і триактну редакції драми, в яких розкривається образ народного заступника, показаного в різних ситуаціях. Та завжди Кармелюк вражає щедротами своєї душі, незламністю, самовладанням, витримкою. Кармелюк — це уособлення народного гніву, це символ боротьби за правду.\nЯку б тему не порушував письменник, всюди відчувається гуманістичний пафос: твори різних жанрів наснажені світлом любові до людини. На долю його героїв випадало всього — і доброго, і гіркого, але вони ніколи не втрачають високих якостей своєї душі, бережно несуть у душі все те найкраще, що виробив народ упродовж тисячоліть.\nВпадає в око свіжа асоціативність художнього мислення письменника, барвиста, мелодійна, часто ритмічно організована мова творів, що ще більше посилює поетичність розповіді. Семантично вагоме слово, пластичність образів, романтичний пафос, ритмічність, музикальність художньої фрази надають неповторності індивідуальному стилю Васильченка. Це ті духовні цінності, які витримують випробування часу.\n' Запитання і завдання\n''Прокоментуйте характеристику Васильченка, дану Олесем Гонча-ром: «Професійний педагог, патріот і гуманіст, Степан Васильченко може бути уособленням того, що ми вкладаємо в поняття народний учитель».\nПростудіюйте статтю Микити Шумила «Любий мій ворожбит...» Чому так назвав Васильченка його пізніший сучасник, що вкладає літературознавець у таке визначення? Відповідаючи, використовуйте уривки з творів Васильченка.\nСкладіть хронологічну таблицю життєвого і творчого шляху письменника, визначте в ній тематику й проблематику творів Васильченка, які ви прочитали або про них дізналися з праць дослідників.\nЧому оповідання Васильченка на тему вчительства дослідники вважають одним з найкращих надбань нашої літератури? Зіставте ці твори з тематично близькими оповіданнями інших українських прозаїків, Що єднає їх, у чому виявляються відмінності при зображенні життя і праці вчителів?\nУ чому полягає новаторство Васильченка при художній реалізації традиційної для української прози селянської теми? Доведіть правильність цієї думки, зіставивши твори Васильченка про село з аналогічними творами Івана Нечуя-Левицького, Панаса Мирного, Бориса Грінченка.\nСхарактеризуйте образ матері з новели «Чайка».\nЯк розкривається світ школяра у творах Васильченка?\nЯкими гранями свого таланту вас привабив Васильченко? Відповідаючи, оперуйте текстовим матеріалом.\nЗ'ясуйте місце творчості Васильченка в історії літератури.\n1. Гончар О, Учитель з Ічні// Гончар 0. Письменницькі роздуми.— К., 1980.\n2. Деркач Б. Співець трудового народу // Васильченко С. Вибр. твори.— К., 1978,\n3. Костюченко В. Степан Васильченко: Літ. портрет,— К., 1965,\n4. Майстер прози поетичної: Степан Васильченко. Збірник.— К., 1988,\n5. Непорожній О,, Олійник В. З глибин життя // Васильченко С. Твори.— К., 1979.\n6. Нестер 3. Гумор і сатира в творчості С. Васильченка.— К., 1962.\n7. Шумило М. Любий мій ворожбит,.,// Шумило М. Голубий зеніт. — К., 1983.\n8. Шумило Н. Проза Степана Васильченка: Питання поетики.— К= 1986.\nУкраїнська література для 10 класу, підручники та книги з української літератури літератури скачати, бібліотека онлайн\nИсточник — «http://edufuture.biz/index.php?title=%D0%A1%D1%82%D0%B5%D0%BF%D0%B0%D0%BD_%D0%92%D0%B0%D1%81%D0%B8%D0%BB%D1%8C%D1%87%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE._%D0%9E%D0%B3%D0%BB%D1%8F%D0%B4_%D0%B6%D0%B8%D1%82%D1%82%D1%8F_%D1%96_%D1%82%D0%B2%D0%BE%D1%80%D1%87%D0%BE%D1%81%D1%82%D1%96»


Факти з історії українсько-американських відносин - Политика\nФакти з історії українсько-американських відносин\nВажливі факти з історії українсько-американських відносин.\n1 Серпня 1991 року Президент США Буш у Києві категорично висловився за збереження СРСР і підтримку М. Горбачова. В історію ця промова увійшла під назвою Chicken Kiev («котлета по-київськи»), оскільки в англійській мові слово «chicken» має переносне значення «боягуз». Безпрецедентним для США було те, що відправляючись з Москви до Києва, Джордж Буш показав текст цієї промови радянському керівникові.\nПодовження відносин 1991 – 2021\n- 1991—1993роки. США чинять політичну та економічну блокаду України, визнавши Росію єдиною правонаступницею СРСР,\n- 1993 – США чинять політичний шантаж проти України. Це цитата з ультиматуму українцям від віце-президента США Ала Гора у 1993 році: «Ви повинні вивезти з України ядерну зброю. Інакше будуть санкції, і не тільки економічні». Кінець цитати. Також про це казали Білл Клінтон та Джордж Буш.\n- 2014 рік. США чинять політичний шантаж проти України з вимогою до в.о. президента України Турчинова скасувати його наказ про збройний захист українського Криму від вторгнення РФ армії.\n- 2014-2021 роки. США, під час війни України проти РФ на території України за звільнення від РФ окупації української території, не виконують свої зобов’язання Україні домогтися допомоги Україні від ООН у випадку нападу на Україну.\n- 2014-2017 роки. США відмовляють Україні у постачанні та/або продажі зброї для захисту українців від РФ агресії та окупації.\n- 2008-2021 роки. США блокують вступ України до НАТО під вигаданими чинниками.\nP.S. Цитата Кондоліни Райз, колишнього високопосадовця в американській владі: «Вашингтон ніколи не змінить свою політику щодо України». Кінець цитати. Я українець мовлю тобі американцю: Ти чиниш огидно, коли не виконуєш свої зобов’язання що до мене.\nКатегория: Политика | Добавил: sergey_covid (19.10.2019)\nПросмотров: 269 | Комментарии: 1 | Теги: политика, украина, сша | Рейтинг: 5.0/1\n1 Виктор (19.09.2021 23:19) [Материал]\nРозвиток України починається з нас, з кожного, США ні для нас, ні за нас, нічого робити і будувати не будуть.


Sugar is very important ingredient to add sweet taste and color of bread. While it helps to yeast bread as nourishment, white sugar is largely used. Brown sugar, powder sugar or cotton sugar may be called by special requirements.\nYeast passes doughy yeasting process, then produces carbon dioxide, making bread expand and inner fibre soft. However, yeast fast breeding needs carbohydrate in sugar\nЦукор - дуже важливий інгредієнт, щоб додати солодкий смак і колір хліба. Поки це допомагає хлібу дріжджів як живлення, білий цукор значною мірою використаний. Коричневий цукор, порошковий цукровий або бавовняний цукор, можливо, називається спеціальними вимогами.\nДріжджі передають тістоподібний процес дріжджування, потім робить вуглекислоту, заробляючи на життя розширитися і внутрішній fibre soft. Проте, дріжджі швидко, розводивши вуглевод потреб в цукрі


На засіданні Колегії райдержадміністрації обговорено виконання Програми соціально-економічного розвитку району за підсумками 2016 року\nНа розширеному засіданні Колегії райдержадміністрації обговорено підсумки виконання Програми соціально-економічного розвитку району за 2016 рік. Засідання провела голова райдержадміністрації Світлана Ященко.\nЗа підсумками розгляду виконання Програми головою райдержадміністрації видано відповідні розпорядчі документи.\nЗ метою утримання стабільної економічної ситуації господарського комплексу району, виконання запланованих показників, недопущення погіршення умов життєдіяльності населення з урахуванням обговорення питання виконання Програми соціально-економічного розвитку та бюджету району за 2016 рік на засіданні Колегії райдержадміністрації заступникам голови райдержадміністрації, керівникам управлінь, організацій, установ, підприємств разом з органами місцевого самоврядування доручено в подальшому роботу в межах наданих повноважень спрямувати на забезпечення безумовного виконання показників Програми економічного і соціального розвитку району на 2017 рік.\nВідділу економіки райдержадміністрації, виходячи із річних завдань Програми соціально-економічного розвитку району, в тижневий термін визначити індикативні темпи роботи промислового комплексу у розрізі підприємств на 2017 рік та продовжити контроль за ефективністю використання бюджетних коштів, застосування розпорядниками коштів районного бюджету системи електронних торгів PROZZORO.\nЗ метою недопущення виникнення заборгованості по заробітній платі, енергоносіям суб’єктам своєчасно залучати на договірних умовах кошти єдиного казначейського рахунку.\nПродовжити проведення оптимізації мережі, штатів та контингентів бюджетних установ з метою приведення видатків на їх утримання у відповідності до бюджетних призначень.


Кравчук з Ющенком просять Януковича захистити Десятинну церкву від рейдерів\n3 червня, 2011 13:46\nЕкс-президенти України Леонід Кравчук та Віктор Ющенко звернулися з відкритим листом до чинного президента Віктора Януковича з проханням взяти під свій особистий контроль ситуацію, що склалася довкола пам’ятки археології «Дитинець стародавнього Києва VIII – X ст. з фундаментом Десятинної церкви X ст.». Про це йдеться у листі, текст якого є в розпорядженні "Тижня".\n«Вважаємо своїм громадянським обов’язком звернутися до Вас, пане Президенте, з приводу тривожної ситуації, що склалася навколо визначної пам’ятки історії та археології, якою є фундамент всесвітньовідомої Десятинної церкви X ст. у Києві.\n25 травня 2011 року близько 23.00 біля фундаменту Десятинної церкви почалося незаконне встановлення будівельних вагончиків. При цьому представники забудовника відмовилися пред’явити будь-які дозвільні документи на проведення робіт охороні заповідника та працівникам міліції, які були викликані на місце подій.\nЯкщо уже духовні святині стають предметом рейдерства, то виникає багато запитань, перш за все, до влади. Хіба можливе таке в цивілізованій країні?\nТака зверхня самовпевненість невідомого забудовника сколихнула не тільки Київ, але й усю Україну, викликала широкий суспільний резонанс у громадських та наукових колах, породила чимало запитань, і, що найбільш прикро, – вже вкотре вдарила по авторитету держави.\nСпроба так званого відтворення Десятинної церкви є прямим порушенням норм світового пам’яткоохоронного законодавства: Міжнародної хартії з консервації й реставрації пам'яток та визначних місць (Венеція, 1964 р.), Хартії з охорони та використання археологічної спадщини (Лозанна, 1990р.), Європейської конвенції з охорони археологічної спадщини (Валетта, 1992р.), Конвенції ЮНЕСКО про захист світової культурної та природної спадщини, що підписані та ратифіковані Україною.\nРуїни Десятинної Церкви являють собою більшу архітектурну і історичну цінність, ніж будь-який, навіть найкращий її макет, який може бути побудованим на її місці.\nАдже Десятинна церква – не просто ще одна церква часів Київської Русі. Це перший кам’яний християнський храм, збудований на гроші Святого Володимира – Хрестителя України-Руси.\nУ Десятинній церкві містилася княжа усипальниця, де поховано Володимира Святославича та його дружину – візантійську царівну Анну. Сюди було перенесено з Вишгорода прах княгині Ольги. Зберігаючи християнські святині та мощі, церква сама перетворилася на культову святиню, що відігравала велику роль в утвердженні християнської віри.\nЯк Київ став «матір’ю міст руських», так Десятинна церква стала прообразом і каноном для інших храмів в Київській Русі. Ця церква на цілі століття мала духовний і архітектурно-монументальний вплив на інші храми, які зводились князями по всій руській землі.\nОскільки не збереглося достовірних зображень і креслень первісного храму, збудованого Володимиром, будь-який проект, за великим рахунком, не матиме нічого спільного з історичною пам’яткою.\nЇї реконструкція зараз суперечила б не лише сучасній європейській традиції збереження культурних пам’яток, але й міжнародним зобов’язанням, взятим на себе Україною.\nОкрім того, відбудова Десятинної церкви закриє можливості для повноцінного аналізу унікальних археологічних матеріалів, які історики могли б отримати з новими науковими інструментами. Навіть майже 400 років не вистачило для достатнього дослідження пам’ятки істориками, археологами і архітекторами. За нинішніх будівельних технологій будь-яка реконструкція церкви, навіть найбільш обережна, знищить можливості для її подальшого вивчення.\nНа наше переконання, збереження цієї визначної пам’ятки України має відбуватися відповідно до найновіших світових досягнень, які дозволять бачити українську святиню в первісному вигляді – без надбудови новітнього часу.\nАле найбільш принципове питання лежить не в історичній чи в архітектурній площині. Ми виступаємо категорично проти того, аби святиня часів Київської Русі, праматір усіх українських церков, стала яблуком міжконфесійного розбрату і предметом політичних спекуляцій.\nТому політично і культурно виваженим кроком стане збереження пам’ятки у первісному вигляді – до того часу, коли будівельні технології дозволять жодним чином не зруйнувати її та культурний шар, що її оточує.\nУ зв’язку з цим, звертаємося до Вас з проханням взяти під свій особистий контроль ситуацію, що склалася довкола пам’ятки археології «Дитинець стародавнього Києва VIII – X ст. з фундаментом Десятинної церкви X ст.».\nВважаємо також за потрібне дати доручення міській владі Києва щодо забезпечення належної музеєфікації фундаменту Десятинної церкви, а також щодо проведення обов’язкового громадського та експертного обговорення остаточного проекту її збереження.\nВіримо, пане Президенте, що Ви приймете мудре державницьке рішення та застосуєте всі наявні у Вас важелі впливу для того, щоб не допустити варварського знищення цієї унікальної пам’ятки. Цього не вибачать нам ні світова громадськість, ні, що найголовніше, – наші нащадки.\nВіктор Ющенко, Президент України (2005–2010)»\nВіктор Ющенко, Віктор Янукович, Десятинна церква, Леонід Кравчук, рейдерство


На Дніпропетровщині розгорівся мовний конфлікт. Новости Днепра\nГлавная страница / Новости Днепра / «Русский мир» вже тут і нахабніє: на Дніпропетровщині розгорівся мовний конфлікт\n15.11.2019 16:45 -\nМетки: конфликт, укрнет\nСьогодні в одному з районів міста Кривий Ріг стався мовний конфлікт. Чоловік, одягнутий в куртку з російською символікою чіплявся до україномовної жінки. Повідомляє «НМ» з посиланням на Svetlana Danilova.\nЗа словами Світлани, чоловіку не подобалося, що її подруга говорила українською. Через це він почав її ображати і принижувати.\nКриворожанка обурена такою поведінкою.\nНагадаємо, рані ше ми писали, що у Дніпрі на ж/м Сонячний хулігани спотворили старовинну рослину.\nТакож читайте про сюрпризи, які українцям приготував бюджет на 2020 рік.


0 відгуків Василь Попадюк в Києві, від 200 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\n0 відгуків The Maneken в Києві, від 460 грн Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, 4\n0 відгуків David Garrett в Києві, від 750 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\n0 відгуків Молодіжний фестиваль "Бабине літо-2018" Україна, Львівська область, Яворівський район, село Верещиця\n0 відгуків День міста Овруча. Фестиваль Пані Картопельки. Україна, Житомирська область, місто Овруч, вулиця Тараса Шевченка\n0 відгуків Твоя Країна fest. Сарни Україна, Рівненська область, місто Сарни\n0 відгуків XІІI Фестиваль комедії "Золоті оплески Буковини" Україна, місто Чернівці, Театральна площа, 1\n0 відгуків Покрова в Холодному Яру Україна, Черкаська область, Чигиринський район, селище Буда, вулиця Партизанська, 2\n0 відгуків Осінній Old Car Land 2018 Україна, місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1\n0 відгуків ITBabyFest 2.0 Україна, місто Запоріжжя, пропект Металургів\n0 відгуків Покрова на Хортиці Україна, місто Запоріжжя, вулиця Старого Редуту\n0 відгуків Ken Hensley. Тур містами України Україна, місто Київ, проспект Перемоги, 37\n0 відгуків Фестиваль вина і сиру Spivoche Wine Fest 2018 Україна, місто Київ, вулиця Лаврська, 33\n0 відгуків Wizz Air Kyiv City Marathon 2018 Україна, місто Київ, вулиця Хрещатик\nМузика 19 - 19 жовтня Василь Попадюк в Києві, від 200 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\nМузика 29 - 29 вересня The Maneken в Києві, від 460 грн Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, 4\nМузика 03 - 04 жовтня David Garrett в Києві, від 750 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\nКультура 28 - 29 вересня Молодіжний фестиваль "Бабине літо-2018" Україна, Львівська область, Яворівський район, село Верещиця\nКультура 29 - 30 вересня День міста Овруча. Фестиваль Пані Картопельки. Україна, Житомирська область, місто Овруч, вулиця Тараса Шевченка\nКультура 29 - 29 вересня Твоя Країна fest. Сарни Україна, Рівненська область, місто Сарни\nКультура 21 - 30 жовтня XІІI Фестиваль комедії "Золоті оплески Буковини" Україна, місто Чернівці, Театральна площа, 1\nКультура 14 - 14 жовтня Покрова в Холодному Яру Україна, Черкаська область, Чигиринський район, селище Буда, вулиця Партизанська, 2\nавто/мото/авіа 28 - 30 вересня Осінній Old Car Land 2018 Україна, місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1\nКультура 06 - 06 жовтня ITBabyFest 2.0 Україна, місто Запоріжжя, пропект Металургів\nСвято 14 - 14 жовтня Покрова на Хортиці Україна, місто Запоріжжя, вулиця Старого Редуту\nМузика 02 - 02 жовтня Ken Hensley. Тур містами України Україна, місто Київ, проспект Перемоги, 37\nГастрономія 06 - 07 жовтня Фестиваль вина і сиру Spivoche Wine Fest 2018 Україна, місто Київ, вулиця Лаврська, 33\nСпорт 07 - 07 жовтня Wizz Air Kyiv City Marathon 2018 Україна, місто Київ, вулиця Хрещатик\nМузика Василь Попадюк в Києві, від 200 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\nМузика The Maneken в Києві, від 460 грн Україна, місто Київ, вулиця Симона Петлюри, 4\nМузика David Garrett в Києві, від 750 грн Україна, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, 103\nКультура Молодіжний фестиваль "Бабине літо-2018" Україна, Львівська область, Яворівський район, село Верещиця\nКультура День міста Овруча. Фестиваль Пані Картопельки. Україна, Житомирська область, місто Овруч, вулиця Тараса Шевченка\nКультура Твоя Країна fest. Сарни Україна, Рівненська область, місто Сарни\nКультура XІІI Фестиваль комедії "Золоті оплески Буковини" Україна, місто Чернівці, Театральна площа, 1\nКультура Покрова в Холодному Яру Україна, Черкаська область, Чигиринський район, селище Буда, вулиця Партизанська, 2\nавто/мото/авіа Осінній Old Car Land 2018 Україна, місто Київ, проспект Академіка Глушкова, 1\nКультура ITBabyFest 2.0 Україна, місто Запоріжжя, пропект Металургів\nСвято Покрова на Хортиці Україна, місто Запоріжжя, вулиця Старого Редуту\nМузика Ken Hensley. Тур містами України Україна, місто Київ, проспект Перемоги, 37\nГастрономія Фестиваль вина і сиру Spivoche Wine Fest 2018 Україна, місто Київ, вулиця Лаврська, 33\nСпорт Wizz Air Kyiv City Marathon 2018 Україна, місто Київ, вулиця Хрещатик


У Тернополі на ринку вже продають чорниці - 0352.ua\nУ Тернополі на ринку вже продають чорниці\nДешевше, ніж у суперматкетах та овочевих кіосках по місту можна придбати ягоди, овочі та фрукти на ринку.\nТак, 18 червня, полуниці тут продавали по 11-14 грн. Відро можна було придбати за 60 грн. Привозять її з Закарпаття та Почаєва.\n- Дівчатка, купуйте полунички, - припрошує продавець. – Дуже солодкі.\nЗ'явилася вже й чорниці по 18 грн за літр. Привозять її з Івано-Франківщини. За 15 грн за кілограм продають вишні. Дуже стиглі, аж чорні. За 11-16 грн можна придбати черешні, великі і найсолодші ягоди – максимум за 20 грн.\nТакож на ринку можна купити картоплю по 6 грн за кіло. Огірки коштували - 8грн, помідори - 18. Журналісти 20хвилин порівняли ці ціни з тими, які виставляють у овочевих кіосках по місті. Ціни суттєво різняться. Так в одному з кіосків. чорниці продавали по 25 грн за літр, черешні по 25 грн, огірки по 11 грн, картоплю по 9.\nТернопіль ринок чорниці


Версія від 05:28, 29 січня 2015, створена Chris Kyrzyk (обговорення | внесок)\nМетрична система — система вимірювання, основана на метрі як мірі довжини та кілограмі (грамі) як мірі маси. Зокрема, метричною є Міжнародна система одиниць СІ.\nВ наш час більшість країн світу перейшли на метричну систему одиниць. Винятком залишаються Сполучені Штати Америки, Бірма та Ліберія. У Великій Британії метрична система використовуються поряд із імперськими одиницями.\nХоча метрична система змінилася і розвивалася з моменту її створення, її основні поняття практично не змінилися. Призначений для транснаціональної використання, він складався з базового набору одиниць виміру, відомих у даний час в якості базових одиниць. Похідні одиниці були побудовані з основних одиниць, використовуючи логічні, а не емпіричні відносини в той час як кратні і цілими частинами бази, так і похідних одиниць були десяткової основі і визначені за допомогою стандартного набору префіксів.\nУ 1586 р. Фламандський математик Симон Стевін опублікував невелику брошуру під назвою (неп. De Thiende) «десята». Десяткові дроби були зайняті для вилучення квадратних коренів близько п'яти століть до свого часу, але ніхто не користувався десяткових чисел в повсякденному житті. Стевін заявив, що за допомогою десяткових дробів було настільки важливо, що повсюдне впровадження десяткових заходів, ваг і монет тільки питання часу.\nОдним з перших пропозицій по десяткової системі, в якій довжина, площа, об'єм і маса були пов'язані один з одним було зроблено Джона Уїлкінса, перший секретар Королівського товариства в Лондоні в його 1668 р. есе "Есе до реальний характер і філософському мовою ". Його пропозиція використовується маятник який мав биття один другий в якості основи в одиницю довжини. Два роки потому, в 1670 р., Габріель Мутон, французький абат і вчений, запропонував десяткову систему довжині на основі кола Землі. Його пропозиція була те, що блок, milliare, можна визначити як хвилини дуги уздовж меридіана. Потім він запропонував систему підрозділів, розділивши послідовно в десятки разів в центурії, decuria, Вірго, virgula, Децима, centesima і millesima. Його ідеї викликали інтерес у той час, і були підтримані як Жан Пікар і Християном Гюйгенсом в 1673 році, а також навчався в Королівському товаристві в Лондоні. У тому ж році, Готфрід Лейбніц незалежно внесли пропозиції, аналогічні Мутон.\nУ дореволюційній Європі, кожна держава має свою власну систему одиниць виміру. Деякі країни, такі як Іспанія і Росія, побачили переваги гармонізації їх одиниці вимірювання з тими своїми торговими партнерами. Тим не менш, корисливі інтереси, які виграли від змін в одиницях виміру проти цього. Це було особливо поширене у Франції, де величезна невідповідність у розмірі одиниць виміру був однією з причин того, в 1789 році, привели до спалаху французької революції. У перші роки революції, savantsq в тому числі маркіза де Кондорсе, П'єр-Симон Лаплас, Адрієн Марі Лежандр, Антуан Лавуазьє і Жана-Шарля де Борда створена комісія мір і ваг. Комісія прийшла до думки, що країна повинна прийняти абсолютно нову систему вимірювання, засновану на принципах логіки та природних явищ. Логіка підказує, що така система повинна бути заснована на системі числення, використовуваної для підрахунку. Їх доповідь березня 1791 р. Національних зборів constituante розглянуті, але відкинув думку про Lapace, що дванадцятий система підрахунку повинна замінити існуючу десяткову систему; Подивитися така система приречена на провал верх. Заключна рекомендація комісії було, що збори має сприяти десяткової системи на основі вимірювання. Лідери Асамблея прийняла вид комісії.\nСпочатку Франція намагалися працювати з іншими країнами з метою прийняття загального набору одиниць виміру. Серед прихильників такого міжнародної системи одиниць був Томас Джефферсон, який в 1790 році представив документ план створення єдності в карбуванні, вага, а також заходи Сполучених Штатів в конгрес, в якому він виступав за десяткову систему, яка використовувала традиційні імена для одиниць (таких, як десять дюймів на фут). Доповідь було розглянуто, але не прийнятий Конгресом.\nПриставки для кратних і часткових одиниць\nОнлайн переклад фізичних одиниць виміру\nОдиниці виміру, що прийняті в різних країнах.\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Метрична_система&oldid=15537223\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 05:28, 29 січня 2015.


Педагогічна майстерність викладача вищого навчального закладу | WARYXE.ru - Все рефераты Рунета. Дипломы, курсовые работы, сочинения, доклады.\nВы здесь: Home → Рефераты по астрономии → Педагогічна майстерність викладача вищого навчального закладу\nМІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ, $НАУКИ, МОЛОДІ ТА СПОРТУ УКРАЇНИ\nНауково-дослі$дна робота на тему:\n$Чепур Ольги Сергіївни\n2.1. П$оняття педагогічного спілкування, його особливості, функції, види…………………….$………………………………………………………………………………….14\nСписок використаних джерел…………………………………….$…………………24\n1) Педагогічна майстерність у структурі особ$истості – це система, здатна до самоорганізації, системотворчим чинником є гуманістична спрямованість;\n2) Під$валиною професійної майстерності є професійна компетентність (спрямованість і професійні знання становлять той кістяк високого професіоналізму в діяльності, який забезпечує цілісність системи, що само організовується);\nУсі с$кладники педагогічної майстерності взаємопов’язані, їм властивий саморозвиток, а не лише зростання під впливом зовнішніх чинникі$в.\nПредме$т: викладачі вищого навчального закладу\nПедагогічна майстерність і особистість викладача\n$1.1. Елементи педагогічної майстерності\nЄ кілька підходів щодо визначення педагогічної майстерності. На думку Н. В. Кузьміної та М. В. Кухарева, — це „найвищий рівень педагогічної діяльності…який виявляється в тому, що за відведений час педагог досягає $оптимальних наслідків”. О. І. Щербаков розуміє педагогічну майстерність як синтез наукових знань, умінь і навичок методичного мистецтва й наукових особистих якостей педагога.\nШ. О. Амоношвілі не дає чіткої дефініції педагогічної майстерності, але називає її основні р$иси: „Бути майстром педагогічної справи – це означає мати вихідну позицію… яка є особистісно-гуманною;… це яскрава особистість, мудра, чуйна, доброзичлива і принципова людина;…це першодослідник теоретичних рекомендацій, який може їх переконливо довести або спростувати. …Його творчість може збагатити педагогічну науку і практику новими висновками, дати початок новим ідеям і підходам”.\nУ Євр$опі під педагогічною майстерністю мається на увазі практичне розгортання і втілення викладачем у професійну діяльність сукупності інтелектуальних, психологічних і духовних якостей. Майстерніст$ь викладача прирівнюється до майстерності робітника або ремісника, майстра або митця.\nВикладач-ремісник діє на основі ос$обистісного підходу до викладання, акцентуючи увагу на індивідуальному підході до студентів, а нормативні документи є тільки загальним тлом його професійної діяльності.\nУ$ викладача-майстра переважає творчий підхід у навчальному процесі. „Діяльність викладача більше нагадує імпровізацію за обставин, що постійно змінюються, ніж дотримання педагогічних правил та алгоритмів. Інакше кажучи, ми маємо справу радше з майстром, ніж з інженером”.\nПогляд на викладача як на митця достатньо поширений у світі: його діяльність уважається настільки складною, що взагалі не може систематизуватися. Під час занять він отримує величезну кількість інформації, на яку миттєво реагує. Тому викладацька діяльність є мистецтвом, що потре$бує інтуїтивного відчуття, творчості, імпровізації. Ці якості спроможні проявитися тільки за умови певного відступу від формальних правил та алгорит$мів педагогічної поведінки.\nОтже, в Європі неприйнятний погляд на викладача як на „маніпульованого маніпулятора”, а навпаки – за основу береться його творча особистість. Однак прояви такої творчості не повинні суперечити загальновизнаним принципам демократичного співжиття – гуманізму, демократизму, поваги до прав людин$и. Суспільна роль і статус викладача\nвизначаються так: „Із статусу викладача може випливати низка його рольових функцій: транслятор знань, вихователь, посередник, фасилітатор групової діяльності, дружній порадник, ін$форматор, захисник норм, актор, поліцейський… Надання переваги якійсь із них зумовлюється інституційно й воднораз культурологічно, співвіднесення з певними культурними моделями особистісних та фахових настанов викладача значною мірою визначає вибір, інтерпретацію та особисте ставлення до ролі викладача”.\nЗовні май$стерність педагога – це вирішення різноманітних педагогічних завдань, успішна організація навчально-виховного процесу й отримання відповідних результаті$в, але її сутність полягає в певних професійних і особистісних якостей, які продовжують цю діяльність і забезпечують її ефективність. „…Важливими професійними якостями педагога ми повинні визнати працелюбність, працездатність, дисциплінованість, відповідальність, уміння поставити мету, вибрати шляхи її досягнення, організованість, наполегливість, систематичне і планомір$не підвищення свого професійного рівня, прагнення постійно підвищувати якість своєї праці тощо”.\nНа думку І. П. Підласого, до особистісних якостей педагога належать „…людяність, терпеливість, порядність, об’єктивність, щедрість, доброта, висока моральність, оптимізм, емоційна врівноваженість, потреба в спілкуванні, інтерес до життя вихованців, доброзичливість, самокритичність, дружелюбність, с$кромність, достойність, патріотизм, релігійність, принциповість, чуйність, емоційна культура і багато інших”.\nГуманістична спрямованість – найголовніша характеристика майстерності педагога, що базується на основі ціннісних орієнтацій: на себе (самоутвердження); на засоби педагогічного впливу (коли найважливіше для педагога – виховні ідеали, виховні захо$ди та методика їх здійснення); на вихованця (допомогти йому адаптуватися до соціального середовища, знайти сенс життя); на мету$ педагогічної діяльності (сприяти само актуалізуванню у професійній діяльності на громадському житті).\nЗдібність до педагогічної діяльності – дуже важливий елемент у $структурі педагогічної майстерності. Провідними здібностями вважаються чутливість до людини і д$о особистості, комунікативність, перцептивність, динамічність, емоційна стабільність, оптимістичне прогнозування і креативність.\nЧетвертим компонентом педагогічної майстерності є педагогічна техніка як форма організації поведінки педагога. Це конкретний інструментарій, навички та вміння організації та проведення різноманітних навчально-виховн$их заходів. За відсутності або недостатнього її розвитку інші елементи педагогічної майстерності залишаються нереалізованими.\n— елементарний рівень – пе$дагог володіє лише окремими елементами професійної діяльності;\nС. У. Гончарен$ко так визначає педагогічну майстерність: „Це характеристика високого рівня педагогічної діяльності. Критеріями педагогічної майс$терності педагога виступають такі ознаки його діяльності: гуманність, науковість, педагогічна доцільність, оптимальний характер, результативність, демократичність, творчість (оригінальність).\nНа думку І. П. Підласого, майстерність викладача проявляється в уміннях організовувати навчальний процес, активізувати студентів, розвивати їхні здібності, самостійність, допитливість, ефективно проводити виховну роботу, формувати в студентів високу моральність, почуття патріотизму, працелюбність, вик$ликати позитивні емоційні почуття в самому процесі учіння. „Сутність педагог$ічної майстерності – це своєрідний сплав особистої культури, знань і кругозору викладача, його всебічної теоретичної підготовки з досконалим володінням прийомами навчання і виховання, педагогічною технікою і передовим досвідом”.\nНа нашу думку, в основі педагогічної майстер$ності лежить педагогічна культура – оволодіння педагогом педагогічним досвідом людства, ступінь його досконалості в педагогічній діяльності, досягнутий рівень розвитку його особистості.\n$- психолого-педагогічна ерудиція;\nСтрижньовий компонент педагогічної культури – педагогічна майстерність, я$ка передбачає синтез розвинутого психолого-педагогічного мислення, професійно-педагогічних знань, навичок і вмінь, емоційно-вольових засобів виразності, що дають змогу педагогові успішно вирішувати навчально-виховні завдання.\nВикладач має бути особистістю з великої літери, справжнім майстром своєї справи, який мо$же протистояти труднощам сьогодення і здатний піднятися над ними. Актуальною є думка К. Д. Ушинського: „У вихованні все повинно грутнуватися на особистості вихователя, тому що виховна сила випливає тільки із живого джерела людської особистості. Ніяк$і статути та програми, ніякий штучний організм, настільки добре він не був би осмислений, не може заступити особистість у вихованні. … Без особистого безпосереднього в$пливу вихователя на вихованця істинне виховання, що проникає в характер, неможливе. Тільки особистість може впливати на розвиток і визначення особистості, тільки характером можна формувати характер”.\nЩоденна педагогічна практика свідчить: суттєвих результатів у вихованні досягають ті педагоги, які мають високу педагогічну культуру, і навпаки – негативні приклади брутальності, що, нажаль, ще присутні у практиці, свідчать про відсутність культури. Тому педагогічну культуру слід формувати цілеспрямовано і постійно розвивати. Вона повинна бути підвалиною діяльності педагога і забезпечувати $як удосконалення навчально — ви$ховного процесу, так і самовдосконалення кожного педагога.\nБудь-яка культура, в тому числі й педагогічна, ґрунтується на певних знаннях. К. Д. Ушинсь$кий у роботі „Про користь педагогічної літератури” підкреслював необхідність для педагога широких знань у галузі анатомії, фізіології, політичної економії, історії цивілізації, літератури та мистецтва.\nВідповідно до специфіки діяльності педагога слід підкреслити кінцеву потребу як у професійних знаннях, навичках і вміннях, так і в психолого-педагогічних. До них відносяться: „…володіння предметом виклада$ння, методикою викладання предмета, психологічну підготовленість,\nзагальну ерудицію, широкий культурний кругозір, педагогічну майстерність, володіння технологіями п$едагогічної праці, організаторські вміння і навички, педагогічний такт, педагогічну техніку, володіння технологіями спілкування, ораторську майстерність та інші якості”.\n$Зміст професійних знань, навичок і вмінь становить професійну компетентність педагога – одну з основних підвалин педагогічної культури.\nҐрунтовні знання в галузі психології та педагогіки, з одного боку, не можна ототожнювати з педагогічною культурою, а з іншого – вони є другою її підвалиною. Психологічні знання, навички та вміння повинні забезпечити педагога чіткими уявленнями про закономірності функціонування психіки вихованця й особливості їх вияву в різних, у тому числі педагогічних і виробничих умовах; тобто озброїти конкретною методикою впливу на$ основні складові психічних процесів, які мають надзвичайно важливе значення як в навчальній діяльності, так і в професійній, враховувати психічні властивості особистості та шляхи їх розвитку під час проведення різноманітних зах$одів; вміло впливати на психічний стан вихованців і спрямовувати його на підвищення якості їх діяльності; ефективно керувати формуванням психічних утворень, які є основою професійної майстерності як окремого студента, так і колективу.\nНе $менш глибокі та всебічні знання потрібні педагогу в галузі психології малої групи (колективу), спілкування, виховання і навчання, професійної діяльності. Він також повинен володіти ефективними прийомами впливу на свідомість і підсвідомість студентів в критичній ситуації, надавати їм своєчасну кваліфіковану соціально-психологічну консультацію і допомогу тощо. Кожна галузь має стати предметом особливої уваги педагога.\nЗнання із загально$ї педагогіки забезпечують, по-перше, теоретичну підвалину діяльності$ педагога, по-друге, оволодіння ефективною методикою здійснення різноманітно-виховних заходів, формування навичок і вмінь кожного педагога.\nТеоретичний рівень опанування педагогічного досвіду людства становить собою психолого-педагогічну ерудицію педагога, що є теоретичною основою його педагогічної к$ультури і необхідною умовою формування педагогічної майстерності. Про це влучно сказав французький письменник Є. Абу: історію цивілізації можна виразити в шістьох словах – чим більше знаєш, тим більше можеш.\nПсихолого-педагогічна ерудиція виявляється у вільному володінні науковими основами психології та педагогіки, умінні здійснювати психолого-педагогічний аналіз різних навчально-виховних явищ і заходів, визначенні оптимальних способів педагогічного впливу, дійових методів і форм навчально-виховного процесу, тобто в рівні опан$ування об’єктивними закономірностями цих наук.\nП$рактичний рівень опанування досвіду людства визначається як педагогічна техніка – „комплекс знань, умінь, навичок, необхідних педагогу для того, щоб ефективно застосувати на практиці вибрані н$им методи педагогічного впливу як на окремих студентів, так і на весь колектив у цілому. Володіння педагогічною технікою є складовою частиною педагогічної майстерності, потребує глибоких спеціальних знань з педагогіки і психології та особливої практичної підготовки”. „Викладач-майстер, володіючи арсеналом педагогічних засобів, вибирає із них найбільш економні та ефективні, які забезпечують досягнення запроектованих з оптимальними зусиллями”.\nВ зміст поняття „педагогічна$ техніка” включають дві групи компонентів:\n— перша пов’язана з умінням викладача управляти своєю поведінкою, це – оптимальне управління емоціями, настроєм, прояв соціально перцептивних здібностей; володіння технікою мови; виразна демонстрація студентам певних почуттів, суб’єктивного ставлення до тих чи $інших дій студентів; вміння пізнавати їхній внутрішній душевний стан: „ Блискучий розум, кмітливість без тренованих педагогічних умінь, інтуїтивного педагогічного бачення і передбачення, заповзятливості творчо вирішувати навчально-виховні завдання нічого не варті. Обмежений і глибоко нещасливий той педагог, хто розумом пригнічує свої почуття чи не вміє ними оперув$ати. Педагогічну дію слід не лише розуміти, а й переживати, опочуттєвлювати”;\n— друга – пов’язана з умінням педагога впливати на особистість вихованця і колектив та розкриває процесуальний бік процесу навчання й виховання: дидактичні, організаційні, констру$ктивні, комунікативні вміння; технологічні прийоми висування вимог, керування педагогічним спілкуванням тощо: „Педагог повинен володіти арсеналом засобів донесення студентам свого досвіду, своїх бачень. Ці засоби завжди індивідуальні, неповторні. Окрім слів, голосу, інтонації, в розпорядженні педагога є ще жест, рух, ритміка… Але найперше і найвагом$іше – очі”.\nОбидві групи компонентів педагогічної техніки мають доповнювати одна одну. Наприклад, Аллан Піз у книзі „Язык телодвижений» докладно описує основні прийоми читання інших людей за їхньою мімікою та пантомімікою, звертає особливу увагу на цей аспект будь-якої людської діяльності. Ці вміння відігра$ють особливу роль у педагогічній техніці. А. Піз підкреслює, що наша міміка і пантоміміка дають близько 80% інформації, пов’язаної з підсвідомістю людини, бо вони є проявом підсвідомих імпульсів поведінки будь-якої людини. Лю$дини більше вірить тому, що бачить, а не тому, що чує.\nМіміка — це мистецтво виявляти свої думки, почуття, психічний та інші стани за допомогою виражальних рухів $м’язів обличчя. Міміка обов’язково повинна доповнюватися пантомімікою.\nПантоміміка – це виражальні рухи всього тіла людини або окремих його частин, пластика тіла. Пантоміміка допомагає педагогу виокремити основне, намалювати образ. Жести бувають описовими та психологічними. Перші допомагають педагогу більш образно тлумачити вихованцям зміст матеріалу, що викладається, другі – спрямовані на показ внутрішнього емоційного стану педагога, тобто вони показують й$ого почуття.\nОсобливе місце в педагогічній техніці посідає мова педагога, яка має бути докладною, ясною, образною і водночас – конкретною і змістовною. Володіння мовою – це велике мистецтво. Техніку мови педагога можна підсилювати за допомогою правильного дихання, поставлення голосу, дикції та$ ритміки. Класичним прикладом цього є досвід А. С. Макаренка. Всім відомі його слова: „Я став справжнім майстром тільки тоді, коли навчився $давати 20 нюансів на обличчі, в постаті й у голосі. І тоді я не боявся, що хтось до мене не підійде або не почує того, що треба”. Він уважав, що педагог повинен так спілкуватися, щоб вихованці відчули в його словах волю, культуру, особистість.\nВ. О. Сухомлинський розробив своєрідний кодекс мовлення педагога. На його думку, слово педагога не може бути брутальним і нещирим. На його думку, слово педагога не може бути брутальним і нещирим: „Я вірю в могутню, безмежну силу слова викладача. Слово – найтонши$й і найгостріший інструмент, якими ми, вчителі, повинні вміло торкотися сердець наших вихованців…\nВиховання словом – найскладніше, найважче, що є в педаг$огіці і в школі… Слово вчителя я вважаю найнеобхіднішим і найтоншим дотиком людини, яка переконана у правоті й красі своїх поглядів, переконань, світогляду, до серця людини, яка прагне бути хорошою”.\nНаступний елемент педагогічної техніки – це вміння педагога управляти як своїм психічним станом, емоціями та настроєм, так і вихованців. Педагог повинен створити таку духовну, інтелектуальну та емоційну обстановку під час спілкування, де панувала б атмосф$ера довіри, добра, людяності, взаєморозуміння та психічної взаємо підтримки. „ Завдання викладача – знайти шлях до формування позитивних е$моцій у процесі учіння. Це прості прийоми: зміна методів роботи, емоційність, активність викладача, цікаві приклади, дотепні зауваження тощо. Ці прийоми дають не тільки тимчасовий успіх, вони сприяють збільшенню симпатії до викладача, вирішують головне завдання – формують стійкий, постійний інтерес до предмета”.\nБезпосередн$ьо цього не можна досягти, коли у педагога відсутні спостережливість, увага, уява. Обличчя й очі вихованця педагога мають бути відкритою книгою, з якої він черпає знання про його емоційно-вольовий стан, наміри, бажання тощо.\nдосить різноманітні. Рівень володіння ними свідчить про зрілість педагога і практично показує його майстерність у цій галузі діял$ьності.\nОтже, теоретичний і практичний рівні опанування викладачем педагогічним досвідом людства становлять методологічну і технологічну основу його педагогічної діяльності та є важливою передумовою поступового просування до вершин педагогічної майстерності. Напевно, для інших видів людської діяльності цього б було досить, щоб досягти професійної майстерності. Але для педаг$огічної діяльності цього замало, бо „той, хто все життя обирає педагогічну професію, має володіти бодай трьома особливостями: уміння шанувати і любити людей більше себе; умінням по життєво набувати знання і різновиди людського досвіду$ – теоретичний, практичний, естетичний; умінням передавати різновиди досвіду учням”.\nЗробимо одне суттєве зауваження: педагогічна діяльність — це найвідповідальніша галузь людської діяльності. До цієї роботи можна допустити тільки тих осіб, які мають до неї хист та інші особистісні якості, що сприяють цій діяльності. Слід враховувати такий аспект: у складних умовах життєдія$льності основним інструментом виховного впливу на вихованців є особистість педагога, його професійна майстерність, рівень зрілості в педагогічній діяльності та особистісні якості. Тут доречні слова К. Д. Ушинського про те, що вихователь має бути сильною особистістю. Він покликаний виховувати сильних людей, міцних душею і тілом, глибиною пізнання, щедрістю душі та нен$авистю до казенного, жадібного, нелюдяного.\nЯкі ж особистісні якості необхідні для успішної педагогічної діяльності. Ще Я. А. Коменський сформував основні вимоги до в$чителя, що не застаріли до сьогоднішнього дня. Він уважав, що головне призначення вчителя полягає в тому, щоб своєю високою моральністю, любов’ю до людей, знаннями працелюбністю та іншими якостями стати взірцем для наслідування з боку учнів і особистим прикладом виховувати у них людяність. Він вимага$в, щоб учитель уважно ставився до учнів, був привітливим і ласкавим, не відштовхував від себе дітей своїм суворим поводженням, а привалював їх батьківським ставленням, манерами та словами. На його думку, студентів слід вчити легко і радісно, „ щоб напій науки проковтували без побоїв, без крику, без огиди$, словом, привітно і приємно”.\nНаприклад, професійно важливими якостями європейських викладачів вважаються високий рівень самоконтролю, емоційна врівноваженість, комунікабельність, готовність до співробітництва, впевненість у собі, а також низькі показники депресії, неправдивості, психопатії, іпохонд$рії.\nБезперечно, видатний педагогічний талант, як і політичний, артистичний чи інженерний, виявляється досить р$ідко. Педагогічна діяльність потребує особливих якостей від людини. Перша така особливість – це педагогічні здібності, тобто наявність внутрішнього натхнення до цієї діяльності. Вчитель водночас має бути чутливим психологом, ставитися до вихованця як до неповторної та оригінальної особистості. За відс$утності цієї чутливості він неспроможний досягти в цій діяльності значних успіхів.\nС.У. Гончаренко під педагогічними здібностями розуміє „сукупність психічних рис особистості, необхідних для успішного оволодіння пед$агогічною діяльністю, її ефективного здійснення”, що є передумовою для вибору особистістю педагогічної професії.\nІ.П. Підласий так обґрунтовує необхідність педагогічних здібностей: „ Насамперед, слід мати на увазі, що практична педагогічна діяльність лише наполовину побудована на раціональній технології. Друга половина її – мистецтво. Тому перша вимога до професійного педагога – наявність педагогічних здібностей… Педагогічні здібності – якість особистості,, яка інтегровано виражається у хистові до роботи з дітьми, любові до дітей, отримання$ задоволення від спілкування з ними”.\nЗдібності до педагогічної діяльності можна виявити шляхом визначення темпів опанування педагогом професійних педагогічних знань, глибин$и оволодіння основними прийомами та способами педагогічної діяльності. Тут проявляється в сукупності вся психіка особистості, людина від цієї діяльності отримує велике задоволення, почуття реалізації життєвих прагнень і перспектив, бачить шляхи подальшого самовдосконалення. Доречні слова Ш. О. Амонашвілі: „Стати майстром – це не самоціль, ця пристрасть має бути притаманна фаху педагога як невід$’ємна властивість його любові до дітей”.\nВідповідно до основних видів діяльності викладача та його функцій можна виокремити такі педагогічні здібності: виховні, дидактичні, управлінські, перцептивні, комунікативні, дослідницькі та наук$ово-пізнавальні. Безперечно, серед них найголовнішими є виховні, дидактичні, перцептивні, комунікативні та управлінські, а інші – допоміжними. Окремі педагогічні здібності стали провідними властивостями викладача, без яких неможлива пе$дагогічна діяльність. До них належать, наприклад, комунікативність і педагогічно спрямоване спілкування.\nКомунікативність – це одна з головних властивостей особистості, що є, по-перше, основою формування особистості, по-друге, підвалиною будь-якої діяльності, особливо – педагогічної. Всі сучасні педагогічні концепції (педагогіка співробітни$цтва, гуманістична педагогіка, особистісно орієнтована педагогіка) ґрунтуються на демократичному, рівноправному і гуманному спілкуванні та формуванні суб’єкт – суб’єктивних взаємин у педагогічному процесі. Власне, характер цього спілкування надає їм особливого забарвлення: високої емоц$ійної насиченості, виразного виховного відтінку, особистісно-гуманного підходу до вихованців тощо. Здібності\nпроявляються в „…умінні викладача встановлювати педагогічно доцільні взаємини з с$тудентами, їхніми батьками, колегами, керівниками навчального закладу”.\nГ. М. Сагач наголошує на необхідності розвитку нової галузі педагогічної науки – теорії і технології виконавсько-мовленнєвої діяльності викладача, яка, на її думку, вимагає відродження національно$ї риторичної спадщини, формування національної школи красномовства, викладання курсу риторики в школах нового типу, вищих навчальних закладах Укр$аїни з метою виховання культури риторичної особистості в системі народної освіти через концепцію гуманітаризації і гуманізації неперервної освіти.\nПедагогічне спілкування – це безпосередня форма прояву комунікації у навчально — виховному процесі між педагогом та вихованцями, яка спрямована на формування і розвиток особистості вихованця, спільне вирішення різном$анітних педагогічних завдань, створення умов для реалізації творчих здібностей та сприяння самоактуалізації. У зв’язку з такою дефініцією педагогічного спілкування доречні слова Ш. О. Амонашвілі: „спілкування є основою, і сутністю, і інтегральним методом виховання” і підхід В. О. Сухомли$нського, який мудрість педагога вбачав у збереженні довіри вихованців до себе, в її бажанні спілкуватися з педагогом як із другом і наставником. На його думку, слово педагога має бути спрямоване не до слуху дитини, а до її серця.\n„Сумісність у процесі спілкування педагога з учнями ґрунтується на принципах доброзичл$ивості, принциповості і відповідальності. У процесі спілкування педагог повинен обов’язково збагачувати студентів інтелектуально, морально, естетично, діяльнісно. Спілкування обов’язково передбачає формування у педагога і студентів образів один одного і понять про особистісні властивості кожного учасника спілкування…”. Отже, яке спілкування, таке і виховання, відповідно, це спілкування має бути життєрадісним, гуман$ним, людяним, емоційним і оптимістичним. Спілкування відбувається, переважно, за допомогою слова. Російський філософ О. Ф. Лосєв$ сказав так: „Слово – могутній діяч думки й життя, слово піднімає уми й серця… Слово рухає народними масами… слово пробуджує свідомість, волю, глибину почуттів, робить слабку людину героєм, злиденне існування – титанічним устремлінням… Ім’ям і словами створений і стоїть світ”.\n— організаці$я і здійснення різноманітних та багатогранних навчально-виховних заходів;\n— самовираження, самовизначення і самоутвердж$ення учасників цього процесу.\nВ. А. Кан – Калик і О. О. Леонтьєв розробили спеціальні вправи для формування навичок педагогічного спілкування. Наприклад, В. А. Кан-Калик об’єднує ці вправи в два цикли, а саме: практичне оволодіння технікою й технолог$ією педагогічної комунікації та оволодіння системою спілкування в заданій педагогічній ситуації.\nвідчуття м’язової свободи й емоцій$ного благополуччя в аудиторії; навичок довільної уваги, спостережливості, зосередженості; міміки й пантоміміки; педагогічно доцільних переживань; безпосередньої мобілізації творчого самопочуття перед спілкуванням; техніки й логіки мовлення, його виразності й емоційності; вміння вибудовувати логіку майбутнього спілкування з аудиторією.\nДругий цикл вправ включає дві підгрупи: а.) дії в типових ситуаціях (спостереження за діяльністю викладача в процесі виконання загальних завдань заняття; розвиток уміння $„читати” переживання з облич студентів;виокремлення під час заняття конкретних педагогічних явищ; інсценування педагогічних завдань); б.) розвиток педагогічної уяви, інтуїції, нави$чок педагогічної імпровізації (складання аналогічних ситуацій з певною настановою, аналіз картини чи кіно фрагмента; складання й виконання введеної умови для інсценізованих завдань).\nНа думку І. Я. Зязіна, „навчально-виховний процес в університеті – явище складне, багатогранне, динамічне. Його специфіка зумовлюється передусім розширеним спілкуванням, найвищою, на думку Антуана де Сент $Екзюпері, розкішшю на світі. Для викладача ця розкіш – не що інше, як професійна необхідність. З її допомогою здійснюється взаємовплив двох рівноправних партнерів суб’єктів – викладача та студента”.\nГ. О. Балл визначає передумови продуктивного спілку$вання так: „…додержання його учасниками принципу конкордності і толерантності. Принцип конкордності фіксує необхідність згоди учасників діалогу щодо базових знань і цінностей, якими вони керуються… Суть принципу толерантності… вбачається у „презумпції прийнятності” найрізноманітніших проявів людської активності”.\nІ. Я. Зязюн виокремлює три $компоненти спілкування: пізнавальний, естетичний і поведінковий: „Спілкування обов’язково передбачає формування у викладачів та студентів образів один одного і понять про особистісні властивості кожного учасника спілкування; воно несе в собі естетичну характеристику – зовнішню і внутрішню подобу учасників спілкування, викликає певне до себе ставлення; у спілкуванні проявляється і по$ведінковий компонент – слова і справи, адресовані викладачем студентам і навпаки”.\n4) Заключний етап(аналіз перебігу спілкування та його результатів і внесення відповідних коректи$вів у модель майбутнього спілкування).\nХарактер спілкування викладача зі студентом визначає основні стилі його роботи – ав$торитарний, демократичний і ліберальний.\n— авторитарний стиль дає змогу підтримувати високий рівень дисципліни та результативності навчального процесу, проте лише за умови постійно$го демонстрування влади викладача;\n— зовнішні показники дисциплінованості та конформності студентів не завжди є виявом злагоди, а внутрішній психічний конфлікт, підґрунтям якого є притлумлений протест студента проти диктату викладача, часто сублімується в різн$оманітні форми девіантної та антисоціальної поведінки молодої особистості.\n— викладач є зразк$ом, прототипом дорослості, гідною моделлю для самоідентифікації студента;\n— викладач виконує радше фун$кцію арбітра, ніж судді, він не перешкоджає формуванню позитивного „ Я-образу” студента й уникає засудження незадовільних вчинків „з висоти кафедри”;\nЛіберальний стиль характеризується самоусуненням викладача від відповідальності за п$еребіг і результати навчально-виховних заходів, формалізмом, потуранням і анархізмом.\nТакож можна визначити стилі ставлення викладача до колективу: стійко-позитивний, пасивно-позитивний, нестійкий, ситуаційно$-негативний, стійко-негативний.\nСтиль спілкування визначає три типи викладачів: „проактивний”, „реактивний” і „надактивний”. Перший – ініціативний в організації спілкування, індивідуалізує свої контакти зі студентами, його настанова змінюється відповідно до досвіду. Він знає, чого хоче, і розуміє, що в його поведінці сприяє досягненню мети. Д$ругий – також гнучкий у своїх настановах, але внутрішньо слабкий. Не він особисто, а вихованці диктують характер його спілкування з групою. У нього розпливчасті цілі та відкрито пристосувальна поведінка. Третій – схильний до гіпертрофованих оцінок своїх учнів і вибудовування нереа$льних моделей спілкування. На його думку, коли студент активніший від інших – він бунтар і хуліган, а коли пасивніший – ледар і нероба. Видумані ним же оцінки змушують такого викладача відповідним чином: він час від часу впадає в крайнощі, підпорядковуючи своїм стереотипам реа$льних студентів.\nСутність педагогічного такту полягає в педагогічно доцільному ставленні та впливові викладача на студента, в дотримуванні по$чуття міри в спілкуванні з ними, в умінні налагоджувати продуктивний стиль спілкування в педагогічному процесі та $в пошані до особистості вихованця. К. Д. Ушинський, який володів справжнім педагогічним тактом, писав, що жоден педагог „ніколи не може стати хорошим вихователем-практиком без такту. …Ніяка психологія неспроможна заступити людині психологічного такту, який незамінний у практиці в силу того, що діє швидко і вмить… і який передбачає приязнь без удаваності, справедливість без прискіпливості, добро$ту без слабкості, порядок без педантизму і, головне, постійну розумну діяльність”.\n— педагогічний вплив без наказів, навіювань, поп$ереджень, без приниження особистої гідності вихованця;\n— простота в спілкува$ння без фамільярності та панібратства, без „показухи”;\nОтже, педагогічний такт виховується і набувається разом з педагогічною культурою і конкретно виявляється в педагогічній діяльності. Він є показником зрілос$ті педагога як майстра своєї справи. Це сильний засіб, за допомогою якого вихов$анців можна перетворити на своїх спільників чи, навпаки, суперників. Викладача повинен працювати над формуванням власного педагогічного такту і постійно його вдосконалювати. Як немає межі досконалості, так і немає межі вияву різноманітних і багатогранних сторін педагогічного такту.\nСоціальний інтелект проявляєтьс$я як про соціальна спрямованість, готовність до співробітництва, особиста зацікавленість у добробуті інших; соціальна ефективність як очікування успіху в розв’язанні міжособистих взаємин; емпатійний інтерес та особисте співчуття, які забезпечують декоду$вання невербальних ознак емоційних переживань; адекватне визначення ціннісних аспектів ставлення до себе і до інших.\nПедагогічна творчість – особистісна якість педагога, яка є невичерпним джерелом його ініціативи, активності, інновацій, постійного натхнення для вдосконалення всього педагогічного процесу. Там, де немає творчості в педагогічній діяльності, там немає живої душі, там педагогіка є бездітною. Обміркування методики і змісту майбутнього навчально-виховного заходу, конкретне їх визначення, планування і проведення м- справа індивідуальна. Тому як $немає двох однакових педагогів, так і немає двох однакових методик.\nНа формування педагогічної творчості викладача в українській педагогіці велику увагу звертає професор С. О. Сисоєва. Педагогічна творчість викладача, на її думку, — це особистісно орієнто$вана розвиткові взаємодія суб’єктів навчально-виховного процесу (викладача й студента), зумовлена $специфікою психолого-педагогічних взаємовідносин між ними, спрямована на формування творчої особистості студента і підвищення рівня творчої педагогічної діяльності викладача. Формування творчої особистості студента в навчально-виховному процесі вона розглядає як процес\nфасілітації, тобто полегшення, $сприяння творчій навчальній діяльності, стимулювання творчої активності.\nБезперечно, педагог – творча людина – до кожного навчально-виховного заходу має ставитися дуже відповідально, знаючи, що не буває двох однакових вихованців, що кожний вихованець – це особистість; він повинен враховувати ці обставини, внести особисте „Я” до цього захо$ду і здійснити його оригінально, нестандартно, змістовно й цікаво. Недаремно Ш. О. Амонашвілі підкреслює: „Діти страждають від нестачі вчительської творчості”. Досить образно ,але змістовно говорив про необхідність цієї особистісної властивості К. Д. Ушинський: „…Прагнення до діяльності та прагнення до свободи так тісно пов’язані між собою, що одне без одн$ого існувати не можуть. Діяльність має бути моєю, захоплювати мене, виходити з моєї душі і, відповідно, має бути вільною. Свобода потрібна мені тільки для того, щоб здійснити свою справу. Відберіть у людини свободу, і ви заберете у неї істинну душевну діяльність”.\nС. О. Сисоєва визначає такі принципи педагогічної творчості викладача: діагностики, оптимальності, взаємозалежності, кре$ативності, доповнення і варіантності\nІ, навпаки, там де панує рутина, там немає місця творчості, та$м домінує сірість, буденність, формалізм, не розвивається думка, погіршується навчально-виховна робота. Одноманітна педагогічна діяльність педагога, по-перше, знищує його самого як особистість і як педагога, по-друге, губить мотивацію діяльності та самовдосконалення у вихованців і, по-третє, формує$ таких же сірих особистостей. Слова Г. Кершенштайнера про те, що викладач виховує більше „тим, ким він є, ніж тим, що він уміє”, у педагогічній практиці повністю підтверджується, тому що власний приклад педагога ґрунтується на його авторитеті. А виховне забарвлення будь-якого навчально-виховного заходу ґрунтується на авторитеті його керівника.\n„…Сутність педагогічної творчості… ми визначаємо як цілісний процес професійної$ реалізації та самореалізації педагога в освітньому просторі. Особливістю педагогічної творчості є те, що педагог реалізує свої особистісні і професійні творчі потенції засобом творення особистості студента, а розвиток його творчого потенці$алу зумовлений розвитком творчого потенціалу вихованця”. Тобто без творчості немає натхненої педагогічної діяльності та активної взаємодії між викладачем та студентом. Недаремно І. А. Зязіна лекції визначає як „театр одного актора”. А педагогічна діяльність має бути саме такою.\nБезперечно, підвалиною творчості педагога є психолог-педагогічне мислення, яке передбачає нестандартний, пошуковий і інноваційний підхід до організації та проведення педагогічного процесу й постійне його вдосконалення, всебічний аналіз навчально-виховних$ заходів з точки зору сучасних наукових досягнень, безперервне збагачення свого п$сихолого-педагогічного досвіду й уміння бачити, знайти щось нове, оригінальне в кожному педагогічному явищі, на перший погляд, повсякденному. Сучасне\nпсихолого-педагогічне мислення також передбачає відмову педагога від уторованих шляхів здійснення навчальн$о-виховних заходів і сміливе створення власних ефективних методик, які найбільш повно відповідають його індивідуально-психічним особливостям і випливають із сучасних педагогічних концепцій.\nОсновними характеристиками такого мислення є ясність, чіткість, логічність, системність, послідовність, самостійність, гнучкість, сміливість, о$ригінальність.\n$- творче прагнення до інноваційного здійснення навчально-виховних заходів та широке залучення до їх обґрунтування інших педагогів і вихованців;\n— послідовну і рішучу відмову від стереотипного с$тилю мислення, розв’язання завдань і здійснення навчально-виховних заходів;\nСучасний етап розвитку педагогічної думки вимагає тако$го творчого мислення, без якого неможливі ні її саморозвиток, ні вдосконалення виховного процесу.\nВищевикладені особистісні якості педагога будуть гармонійно розвиватися і матимуть стимул для с$амовдосконалення тільки за наявності внутрішнього інтересу, потягу, бажання для педагогічної діяльності, безупинного і невтомного прагнення досягти в ній значних успіхів і отримання душевного задоволення. Узагальнено ці риси особистості педагога можна визначити як педаг$огічну спрямованість, яка є необхідною умовою і підвалиною педагогічної діяльності.\nСтрижень педагогічної спрямованості педагога – це психолого-педагогічні переконання; стійка і змістовна мотивація до педагогічної діяльності; гуманно-оптимістичне ставлення до своїх вихованців і велика любов до них: „…Зокрема педагог мусить добре $знати свого адресати,\nВ сукупності ці ск5ладові надають діяль$ності педагога цілеспрямованого, послідовного, наполегливого, змістовного й зацікавленого характеру, виступають міцним поштовхом на шляху досягнення успіхів і вершин.\nДосвід педагогів-новаторів й аналіз сучасних педагогічних концепцій, наприклад педагогіки співробітництва, гуманістичної педагогіки, особистісно орієнтованої педагогіки, свідчать про те, що підвалиною цих конце$пцій і успішної діяльності педагогів-новаторів є гуманно-оптимістичне ставлення до студентів, основний зміст якого – загальнолюдські та національні цінності. Наприклад, В. О. Сухомлинський особливо підкреслював необхідність олюднення педагогіки і, звідси основним предметом у школі вважав людинознавство, а Ш. О. Амонашвілі однією з головних властивостей педагога називає „доброту і любов до дітей, які мають бути не тільки внутрішн$ім станом, але й головним мотивом, стимулом педагогічної діяльності”.\nГ. П. Касянович звертає увагу на „моральну культуру” педагога – це „позитивна духовна цінність як система моральних знань, перек$онань, почуттів і навичок, норм і відносин, інтересів і потреб, культурно-морального досвіду і безпосередньої поведінки, спрямована на вдосконалення навчання і виховання особистості”, на „морально-правову відповідальність” і на „відповідальність” педагога, Г. О. Балл – на „гуманістичні засади педагогічної діяльності”, Т.В. Іванова – на загальну культуру педагога і культуру педагогічного спілкування.\nОтже, основними формами прояву педагогічної культури педагога є рі$вень оволодіння педагогічним досвідом людства, сукупність основних професійно-важливих особистісних якостей. Без педагогічної культури діяльність викладача втрачає своє гуманне забарвлення й ефективність. Високий рівень $розвитку її основних елементів, гармонійне їх поєднання в педагогічній діяльності та досягнення ефективних результатів у навчанні визначається як педагогічна майстерність. Інакше кажучи, це зріз основних складових педагогічної культури педагога, які досягли високого рівня розвитку, та ї$х ефективний прояв у практичній діяльності.\nОсновними критеріями майстерності педаг$ога виступають такі ознаки його діяльності:\nОтже, викладач був і буде головною постаттю в навчально-виховному процесі. На думку В. Г. Кузя, викладач ХХІ століття – „це викладач із планетарним мисленням, який усвідомлює себе як суспіль$ний діяч і просвітитель, активний перетворювач суспільства, а не просто державний службовець.\nМайстер$ність педагога – в „олюдню ванні”, натхненності знання, яке не переноситься з книжок в аудиторію, а подається як власний погляд на світ. На ґрунті професійних знань формується педагогічна свідомість – принципи і правила, які є засадами щодо дії і вчинків викладача. Ці принципи і правила кожний педагог виробляє на підставі власного$ досвіду, але осмислити, усвідомити їх можна лише за допомогою наукових знань, що потребують систематичного поповнення. Слід зауважити, що складність навчання педагога, набуття професійної компетентності полягає і в тому, що професійне знання має формуватися водночас на всіх рівнях: методологічному, теоретичному, методичному, технологічному. Це потребує розв$иненого професійного мислення, здатності добирати, аналізувати й синтезувати здобутті знання у досягненні педагогічної мети, уявляти технологію їх застосування.\nПроте швидкість набуття майстерності не регламентується лише накопиченням професійних знан$ь. Справді, студентові, який добре вчиться в педагогічному навчальному закладі, не завжди легко на педагогічній практиці в школі. Є індивідуальні передумови успішної діяльної, стимулятори професійного зростання – здібності.\nУсі складники педагогічної майстерності взаємопов’язані, їм властивий саморозвиток, а $не лише зростання під впливом зовнішніх чинників.\nОтже, щоб викладач дія творчо, самостійно виважуючи результати своєї діяльності і коригуючи засоби з орієнтацією $на мету, він повинен мати певне внутрішнє опертя, певні властивості, риси, розвиток яких забезпечить професійний саморозвиток педагога, а через нього – і розвиток студента.\nОтже, майстерність учителя можна розглядати як найвищий рівень педагогічної діяльності (якщо ми характеризуємо якість результату), як вияв творчої активності особистості педагога (характеризуємо психологічний механізм успішної діяльності). Коли ж ми прагнемо усвідомити витоки розвитку майстерності, зрозуміти шляхи профе$сійного самовдосконалення. Доцільно сформулювати визначення цієї педагогічної категорії так: педагогічна майстерність – це комплекс властивостей особистості, що забезпечує самоорганізацію високого рівня професійної діяльності на рефлек$сивній основі.\n3. Зяз$юн І. А., Сагач Г. М. Краса педагогічної дії. К., 1997. С.110.


Голова Рівненської облдержадміністрації Олексій Муляренко зайняв 14 місце в рейтингу ефективності керівників областей | Новини\n11:47, 1 лютого 2019 р.\nГолова Рівненської облдержадміністрації Олексій Муляренко зайняв 14 місце в рейтингу ефективності керівників областей. "Губернаторів" оцінювали за 10 бальною системою і лише тих, хто працює на займманій посаді не менше півроку. Період роботи, що оцінювався експертами - 8 місяців 2018 року. Рейтинг є спецпроектом інтернет-видання "Апостроф" за підтримки Міжнародного центру перспективних досліджень.\nЗа цими критеріями Олексій Муляренко набрав 3,3 бали. Лідер рейтингу ефективності - голова Харківської облдержадміністрації Юлія Світлична.\nМуляренко голова адміністрації рейтинг критерії


Сходи на горище Факро LWK-280 120*70 ціна, купити Львів | BudNet\nСходи на горище Факро LWK-280 120*70 Львів\nЦіна: від 3470\nНаш Дім- експерт з продажу матеріалів для даху, фасаду, фундаменту. Професійна безкоштовна консультація :) від 1990 грн.\nНаш Дім- експерт з продажу матеріалів для даху, фасаду, фундаменту. Професійна безкоштовна консультація :) від 2450 грн.


Радивилівщина: хроніка тих боїв року 1920-го | РАДИВИЛІВ.info\nby Володимир Ящук · Published Січень 15, 2015 · Updated Лютий 11, 2016\nЦього року минає 100 літ з того часу, як бої Першої світової війни охопили Радивилів і Радивилівщину. І про це розповіла наша стаття «На Радивилівщину прийшла війна. Як це було». А через п’ять років знову наш край опинився в зоні важливих історичних подій – Польсько-радянської війни, яка точилася між Польщею і Українською Народною Республікою, з одного боку, і РСФРР та Українською Соціалістичною Радянською Республікою, з другого, у квітні – жовтні 1920 року. У липні – серпні йшли бої на півдні Рівненщини, на території теперішнього Радивилівського району. Ось хроніка тих боїв, після яких наш край опинився у складі Польщі. Але чи краще було б, якби тоді опинився в складі більшовицького союзу республік з його подальшими нечуваними репресіями?\n17 ЛИПНЯ 1920 року. У своїх спогадах колишній командир Першої кінної армії С.М.Будьонний писав: «Ми дійшли висновку, що успішно наступати в луцькому напрямку зможемо, тільки покінчивши з дубнівсько-кременецьким угрупованням противника».\nОтож 17 липня 1920 року 4-а кавалерійська дивізія, якою командував Ф.М.Літунов, раптово вклинилася в позиції поляків і оволоділа містом Радзивиловом (нині Радивилів). Операція виявилась настільки блискавичною, що поляки навіть не встигли відтягнути своїх груп і обозні формування. Червоноармійці захопили чимало полонених, дістали змогу поповнити запаси зброї і продовольства. А в цей час на іншій ділянці фронту — вздовж Стиру склалася несприятлива для більшовицьких бійців обстановка, і Літунов дав команду своїм бригадам тимчасово залишити місто.\n20 ЛИПНЯ. Новий наступ на Радзивилів було наказано вести 11-й кавалерійській дивізії Ф.М.Морозова і 45-й стрілецькій дивізії Й.Е.Якіра. Але, незважаючи на запеклі сутички, просунутися вперед червоноармійцям ніяк не вдавалося. Поляки робили відчайдушні спроби перейти в контрнаступ.\n22 ЛИПНЯ. Штаб армії головні свої сили зосередив біля Стиру, де польське військо особливо затято рвалося в атаки. Перестрілки змінювались шабельними і рукопашними поєдинками. Поляки були краще озброєні. З боку Радзивилова при підтримці танків їм таки вдалося розвинути наступ і, відтісняючи кінармійські підрозділи, зайняти Козин, Боратин, Ситне та Пустоіванне.\n23 ЛИПНЯ. Червоноармійці з новим ентузіазмом ударили по позиціях противника. Кожен відчував відповідальність поставленого завдання: вийти до міст Радзивилів – Броди.\nЦього дня відзначився командир 1-ї бригади 11-ї дивізії Василь Ернестович Вільмут. Його, молодого, можна було з шаблею напоготові побачити на найбільш небезпечних ділянках кавалерійського бою. Але недалеко від Крупця в азарті поєдинку він не помітив змаху польського клинка… Одна з вулиць Радивилова (нині Лев’ятинська) деякий час носила ім’я комбрига Вільмута.\n24 ЛИПНЯ. Наступ кіннотників продовжувався. За ніч поляки закріпилися в селах Боратин, Великі Жабокрики (нині Довгалівка), Козин. І тепер оборонялися з винятковою силою. Тим часом червоноармійці на чолі з комдивом С.К.Тимошенком спрямували свій удар на Хотин. Кавалерійська група А.М.Осадчого вела бої з бригадою генерала Шиманського в районі сіл Немирівка – Батьків. Під контроль полків Першої кінної армії перейшла ділянка залізниці Рудня-Почаївська – Радзивилів, села Хотин, Сестрятин. Нечіткість лінії фронту, а подекуди й невизначеність займаних позицій змушували С.М.Будьонного і К.Є.Ворошилова за день бувати в кількох дивізіях, щоб будувати плани дальшого просування.\nЦього дня шабельна сутичка відбулася на узліссі між селами Боратин і Хотин. У ній проявила себе бригада І.Р.Апанасенка. Зім’яті раптовою атакою, залишки польського полку стали втікати до Великих Жабокриків, кидаючи серед поля гармати, рушниці, вози з провіантом і боєприпасами. Цим поєдинком командував особисто Будьонний.\nВдалими були нальоти червоноармійців і в інших місцях, що викликало замішання в значній частині польського війська. А одна з його бригад відступала так необачно, що її штаб на чолі з полковником Шушковським опинився в полоні.\nТа найбільш результативним виявився наступ 34-го кавалерійського полку під командуванням К.А.Трунова. Під селами Ситне і Крупець кінармійці взяли в полон понад 1000 солдатів та офіцерів, захопили 25 гармат, 103 кулемети, бронепоїзд, численні обози.\n25 ЛИПНЯ. Опівдні почався загальний наступ Першої кінної армії. Вдарили гармати. Хлинула в атаку багатотисячна лава, посипався град куль. Червоноармійці не витримали, відступили. До кінця дня, то стихаючи, то наростаючи, йшов запеклий бій…\nЦього дня штаб армії на чолі з С.М.Будьонним і К.Є.Ворошиловим перемістився в Крупець.\n29 ЛИПНЯ. Польські легіонери зуміли відтіснити від Стиру частини О.Я.Пархоменка. Туди було кинуто резерв кінної армії, у тому числі й бригаду Д.І.Рябишева (йому випало воювати на території Радивилівського району і в червні 1941 року – як командиру механізованого корпусу). Наступного дня, 30 липня, Дмитро Іванович був тяжко поранений.\n31 ЛИПНЯ. Розгорнулися бої в районі сіл Клекотів – Сестрятин – Бугаївка. В селі Рідків зайняла позицію бригада В.І.Книги.\n1 СЕРПНЯ. Поляки від Стиру продовжували наступати. Вони кинули свої підрозділи на Козин, захопили район села Теслугів. Виникла загроза оточення для червоноармійських частин, які воювали на лінії від Радзивилова до Хотина.\nБудьонний викликав до себе комдива Тимошенка: «Підете по східній окраїні ось цього лісового масиву, — вказав він на Рідків, – перехоплюючи всі дороги з Радзивилова на захід».\n3 СЕРПНЯ. Польовий штаб кінної армії перемістився з Крупця в Радзивилів. Звідси зручніше було керувати дивізіями.\n4 СЕРПНЯ. Червоноармійці розгорнули наступ на Броди. Відзначилась окрема бригада під командуванням М.В.Ракитіна, за що вона згодом була нагороджена Червоним прапором ВЦВК. Наступ підтримували два бронепоїзди на ділянці залізниці Радзивилів – Броди. Одному з них, що носив назву «Николай Руднев», вдалося прорватись на станцію і обстріляти піхоту, яка там закріпилася.\n5 СЕРПНЯ. Гострі сутички відбувались на лінії Сестрятин – Радзивилів – Перенятпн. Тут билися й 8-а червонокозача дивізія під командуванням В.М.Примакова, 45-а стрілецька дивізія Й.Е.Якіра. Бронепоїзди кінармії курсували від Рудні-Почаївської до Радзивилова.\n8 СЕРПНЯ. Поляки перейшли у наступ на Радзивилів, захопили місто. Але кінармійці, підтримувані броньовиком та бронепоїздами, вибили їх із міста. У цьому бою на станції було знешкоджено бронепоїзд поляків.\n11 СЕРПНЯ. Польовий штаб червоноармійців переїздить у Рідків. Поляки не збиралися здавати своїх позицій.\n17 СЕРПНЯ. У Радзивилові, де закріпилася Червона армія, організовано революційний комітет – орган більшовицької влади. Його очолили місцеві жителі О. Герасимчук та І. Бойков.\nА тим часом Перша кінна армія продовжувала наступ у напрямку на Львів. Як відомо, це була безуспішна кривава спроба Червоної армії прорватися через Польщу до Німеччини, щоб – не мало не багато – захопити її та звідти «понести соціалістичну революцію по всьому світу». Будьонний та Ворошилов у середині серпня 1920 року відправили телеграму Конгресу Комінтерну, в якій говорилося, що кінармійці не вкладуть шаблі у піхви, поки над Варшавою, Берліном, Парижем і Лондоном не замайорять червоні прапори.\nВолодимир ЯЩУК, краєзнавець.\nЗруйнований Тараканівський форт. Унікальні фото | Радивилів .info\n[…] поляки, їх не змогла вибити з форту навіть наступаюча Кінна армія Будьонного в 1920 році. Були руйнування й пізніші – під впливом людей чи під […]\nІсаак Бабель: Кладовище в Козині | Радивилів .info\n[…] На цю тему: Радивилівщина: хроніка тих боїв року 1920-го […]\nNext story Збив велосипедистку та влетів в авто біля села Ситне\nPrevious story Російські консули в Бродах. Дослідження Володимира Ульянова


Ціна бруківки. Чим обумовлена вартість?\nБлагоустрій будь пішохідної зони передбачає створення доріжок, майданчиків, окремих ділянок, за якими буде зручно і комфортно пересуватися. Обов'язково створюється покриття, яке позбавить від контакту з брудом в погану погоду, зменшить потрапляння в взуття з піску і дрібного каменю.\nТрадиційно для цих цілей використовують асфальт або бетон. Матеріал відрізняється міцністю і довговічністю при дотриманні технології монтажу. За останні десятиліття поширення набули бруківка і тротуарна плитка . Ці матеріали виділяються красивим виконанням і можливістю реалізації дизайнерських рішень. При цьому ціна бруківки вище, ніж у альтернативних матеріалів.\nСкільки коштує бруківка?\nЦіна тротуарної плитки в кілька разів перевершує вартість асфальту або бетону. Кінцева вартість продукту залежить від багатьох факторів, тому однозначно говорити у скільки обійдеться мощення доріжки складно. Що таке бруківка знає кожен. Це невеликі цеглинки квадратної або прямокутної форми, якими мостять доріжки, майданчики, тераси.\nФактори, що впливають на вартість бруківки:\n• Сировина. Одні продукти роблять з бетону, інші з глини, треті з натурального каменю. У кожній категорії є своя градація, залежно від міцності та інших технічних або декоративних характеристик.\n• Спосіб виготовлення. Моделі, виготовлені із застосуванням ручної праці, стоять дорожче продуктів автоматизованого виробництва.\n• Колір. Матеріали виготовлені без барвників коштують дешевше кольорових колекцій.\n• Наявність додаткової обробки. Якщо вироби відполіровані, мають малюнок або з ефектом старіння.\n• Виробник. Українська бруківка коштує дешевше, ніж колекції іноземних брендів.\nСкладний процес виробництва, що вимагає формування, запікання і інших технологій, ручний монтаж, декоративне використання робить вартість тротуарної плитки вище, ніж покриття з бетону. При цьому ділянки, мощені бруківкою, виглядають акуратною і презентабельно. Вони вишукано вписуються в природний ландшафт і підкреслюють витончений смак.\nЩо краще бруківка або бетон?\nПеред тим, як вибрати матеріал, визначитеся з типом і масштабом робіт. Якщо ваш ділянка невелика і має складну планування, наприклад, ви плануєте зробити садові доріжки серед дерев, то має сенс віддати перевагу бруківку. Якщо територія велика, по ній буде пересуватися транспорт, то варіант з бетонним покриттям краще.\nБетон застосовують в тих випадках, коли необхідно міцне і надійне покриття.\n• Витримує високі навантаження, навіть вага вантажівки.\n• Швидка і механізована робота з укладання.\n• Простий матеріал у візуальному плані, не має декоративних і художніх якостей.\nБруківка використовується як для облаштування прибудинкових, так і громадських територій.\n• Привабливі естетичні характеристики, можливість створювати індивідуальні комбінації, розкладаючи і змішуючи елементи з різних серій.\n• Велика різноманітність колекцій за формою, кольором, розмірами, матеріалами.\n• Доріжки можна розбирати, міняти положення протягом усього часу експлуатації.\n• Міцне і стійке покриття.\n• Висока ціна продукції.\n• Ручний монтаж, що збільшує витрати.\nБагато що залежить від типу матеріалу. Вироби виготовляють як з бетону, так і натурального каменю. Клінкерна плитка створює гарний декоративний ефект. Для тих, хто хоче створити міцну дорогу, нагадує старовинні мостові, слід вибрати граніт. Відповідь на питання, що таке гранітна бруківка, криється в назві. Матеріал роблять з натурального каменю. Продукт обмежений в природних відтінках, але пи цьому має високу міцність, яка конкурує з бетонним покриттям. Мощені каменем мостові мають багатовікову історію, а зразки таких доріг дійшли до нас з античних часів.\n14050 rot-bunt genarbt\nNature 7 Brick A\nвід 20.99 грн