Критика та Аналітика - Майстерень Адміністрація - Перезавантаження духу. Холодний Яр - Поетичні майстерні\nТут можна прочитати цю книжку\n"Україна... Чому це слово таке болюче?!"\nДосліджуючи козацько-селянські революційні рухи доби Української Держави та Української Народної Республіки, розшукав я чимало спогадів про ті бурхливі часи. З радістю побачив, що сотні, а то й тисячі наших земляків написали спогади про свою участь у Визвольній боротьбі. На жаль, не все дійшло до нас, багато рукописів і людей, які могли би дати свідчення, згинуло в огні революції та пекельному вогнищі репресій і голодоморів. Не всі документи ми ще й розшукали. Не до всього маємо доступ.\nАле й та частина спадщини, яку ми вирвали з рук історичного ворога, дає підстави стверджувати, що ми є синами і дочками Великої Нації – войовничої, сильної, веселої, із зухвалими вогниками в очах. Про це переконливо свідчать першоджерела. Ось двотомне видання споминів "Проти червоних окупантів" видатного українського старшини Якова Гальчевського (подільського отамана Орла). А ось книги мемуарів про Визвольну епопею козака полку Чорних запорожців Валентина Сім'янціва. А он спогади про Перший зимовий похід командарма Михайла Омеляновича-Павленка…\nВажливі спогади про усміхнених наших героїв залишили й інші генерали Армії УНР – Юрко Тютюнник, Всеволод Петрів, Петро Дяченко, Олександр Вишнівський, Антін Пузицький, Олександр Удовиченко, Кость Смовський, Марко Безручко, Михайло Крат, Микола Капустянський, Петро Самутин, старшини Армії УНР Євген Маланюк, Лев Шанковський, Василь Прохода, Олександр Доценко, Євген Ґловінський, Дмитро Зоренко, Борис Монкевич, Адріан Марущенко-Богданівський, Леонід Романюк, Степан Лазуренко, Осип Думін, Вартоломій Євтимович, Микола Чеботарів, Михайло Середа, Микола Ґалаґан, Василь Задоянний, Антін Кущинський, Іван Цапко, Олексій Козловський, Сергій Чорний, Йосип Дігтяр, Тиміш Омельченко, Максим Ломацький, Макар Каплистий, Олександр Чирський та пребагато інших.\nЗафіксували драматичні епізоди боротьби і козаки Армії УНР – Федір Скрипниченко, Андрій Марченко, Дмитро Ігнатенко, Микола Гайдак, Валентин Костенко, Олександр Фещук, Яків Решетників, Сергій Павлінський, Віктор Ревуцький, Яків Нестеренко, юнаки Спільної юнацької школи Лев Уманець, Олексій Батюта, Василь Афанасієвський, Юрій Руденко, Микола Фещенко-Чопівський, повстанці Микола Носик, Микола Білоус, Микола Малашко, Олександр Личак, Микола Леонтович, Степан Радзієвський та чимало інших.\nВажливі спогади залишили й отамани – Марко Шляховий, Іван Лютий-Лютенко, Петро Філоненко, Микола Василенко, Яків Водяний, Віктор Чекірда (Чорний Ворон), Олександр Євтухів та підхорунжий Чорноліського полку Михайло Дорошенко.\nОсібно в цьому ряду стоїть ім'я Юрія Горліса-Горського, бо насамперед саме завдяки його роману “Холодний Яр” широкі верстви українського народу, спочатку в Галичині, а пізніше на Наддніпрянщині, узнали правду про велику міжнаціональну війну за право володіти українською землею.\n“Холодний Яр” свій шлях до читача почав 1934 року. Тоді ж вийшов і “Отаман Хмара”. Наступного року з'явилася книга "У ворожому таборі". Побачили світ і такі твори, як "Ave, diсtator!", "Червоний чортополох", "Живе обличчя червоного сфінкса", "Тюремні поезії", "Терпіння" та низка статей у різних часописах, зокрема таких, як "Літопис Червоної Калини", "Наш клич", "Вісник", "Дажбог", "Краківські вісті", “Волинь”…\n"Спогади... На самоті перебрати день за днем, рік за роком те, що вже збігло в минуле, відтворити в собі пережиті радощі й болі, пережити їх ще раз і ще раз... Болючу привабливість цього "заняття" знає лише той, хто має що згадувати: хто любив і ненавидів всією душею, хто знає смак голоду й музику небезпеки, хто зустрічався на вузькій доріжці віч-на-віч зі смертю, чув її віддих і... щасливо розминувшись, показав їй услід дулю”, – так почав свою книгу спогадів "У ворожому таборі" Юрій Горліс-Горський.\nСправжнє прізвище цього незвичайного чоловіка – Юрій Городянин-Лісовський. Народився він 14 січня 1898 року в Полтаві. Назвали його на честь батька Юрія, офіцера російської армії. Мати – Людвина Соколовська – "вела свій родовід із польсько-шляхетського коріння".\nВійськову службу Юрій почав у "кавказькій кавалерії" під командою князів Хана-Нахічеванського та Султан-Гірея, де, за власним визнанням, "хапнув магометанської воєнної етики". Де літав Юрій у кінні атаки під час Першої світової війни, точно невідомо, може, на Турецькому фронті.\nУ роки Визвольної війни Юрій – старшина-кіннотник 2-го Запорозького (збірного) полку Запорозької дивізії Армії УНР, командиром якого був Іван Литвиненко, уродженець села Хоружівка, що на Сумщині. До слова сказати, саме в Хоружівці народився майбутній Президент України Віктор Ющенко…\nНаприкінці листопада 1919 року Юрій Городянин-Лісовський разом зі своїм полком опинився у "трикутнику смерті" (Любар – Чортория – Миропіль). Тут українські частини було стиснуто трьома арміями – Красною, Добровольчою та польською.\nЗнесилена, хвора на тиф і безнадію, українська армія агонізувала… Безнадія і депресія добивали хворе і знеможене козацтво... А тут іще чутки, що 3-й Гайдамацький полк Омеляна Волоха перейшов на бік більшовиків, а Євген Коновалець, виконуючи розпорядження Петлюри, розпустив Січових стрільців...\nІ раптом – "хто хоче, може залишитись в армії". Це був "блиск віри" – і за якусь мить Любарська трагедія стала "виходом до слави". "Знову Батьківщина нас потребує, знову ми – вояки, знову ми – люди, – такий витворився загальний настрій. Знову серце повне надій, а з ними – віри в нашу правду", віри в її перемогу.\n"Хто не чується на силі, може залишити лави", – кажуть козакам старшини. "З нами залишаться тільки ті, хто має залізні нерви та сталеве серце", – звертається до вояцтва командарм Михайло Омелянович-Павленко.\nСеред отих, хто мав "залізні нерви та сталеве серце", був і Юрій Городянин-Лісовський. 6 грудня 1919 року він разом з іншими українськими фанатиками під командуванням командарма Михайла Омеляновича-Павленка вирушив у невідоме, але таке обнадійливе майбутнє... Йшли на об'єднання з українськими повстанцями, які в запіллі били денікінців...\nНа початку лютого 1920 року 2-й Запорозький збірний полк дістався до холодноярського села Матвіївки, а на другий день Юрій на кулеметній тачанці переїхав у Головківку, яка також визнавала владу Головного отамана Холодного Яру Василя Чучупака1. Тут і закінчився для Юрія Зимовий похід у лавах Армії УНР: кілька днів перед тим, під час довгого нічного переходу, пересівши з коня на бричку відпочити, він заснув і відморозив собі пальці правої ступні. Нога розпухла, почалася лихоманка. Продовжувати мандри з українською армією він уже не міг, тож змушений був залишитися на лікування в Мотриному монастирі, де в той час табором стояли гайдамаки Холодного Яру.\nЗ цього, власне, і починаються спогади українського старшини, які він уклав у документальний роман…\nЗ перших хвилин перебування в Холодному Яру полтавець відчув якийсь незвичайний войовничий патріотизм місцевих селян. І серце Юрія переповнилось, як він згадував, "якоюсь щемливою радістю". Вразила його й висока організованість озброєних хліборобів та їхнє дбайливе ставлення до українського вояка.\n"Мушу зазначити, що такого приятного і турботливого відношення населення, як в районі Холодного Яру, я ні до того часу, ні опісля не зустрічав, – писав інший учасник Визвольної епопеї Сергій Полікша, начальник кулеметної ватаги отамана Федора Уварова, який забрів на територію Холодного Яр 1919 року. – На Зелені свята (головківську) школу, в якій я стояв із кулеметниками, буквально заатакували жінки і дівчата, які понаносили і печеного, і вареного – найкращого, що було в них самих. Козаків, частуючи, три дні перетягали з хати до хати…"\nХолодний Яр повністю заполонив Юрія. Все своє подальше життя він марив ним, мріяв повернутися на ці, за його висловом, "святі місця"…\nОтож, вилікувавшись, він залишився серед гайдамаків Холодного Яру. Під псевдонімом Залізняк був призначений осавулом 1-го (основного) куреня Холодного Яру і взяв участь у численних боях за свободу нашої Батьківщини. У своєму романі він писав: "…Коли дві нації борються, білі рукавички мусять бути скинені. За п'ять років на фронтах довелося розрубати в бою череп не одному німцеві, мадярові, москалеві, але що можна піднести шаблю на ворога, який уже кинув зброю, що ворог лише мертвий перестає бути ворогом, з цим я погодився лише тепер, на цьому клаптеві української землі, який треба було відстояти – або загинути".\nУ Холодному Яру Юрій не тільки багато здобув, але й пребагато втратив – насамперед друзів. І кохану дівчину Галю…\nТому я не один раз звертався до дружини Юрія Горліса-Горського Галини Гришко, яка живе у США, чи була та історія – з іншою Галею, – чи ні…\nЗ пані Гришко я листуюся вже 10 років і за цей час поставив їй сотні запитань. Вона завжди змістовно відповідала, а от на питання про "ту" Галю з Кам'янки, яка була першим коханням Юрка, завжди промовчувала. І я знову писав, знову запитував: так було чи не було?!\nА вона знову відповідала на інші запитання.\nНарешті, на десятому році листування, пані Гришко написала: так, це було, а не хотіла писати з причин, які розумний зрозуміє…\nХоч і жаль було "ту" Галю, все ж я з полегшенням зітхнув: значить, не художній роман написав Юрій Горліс-Горський…\nДругим дражливим для мене питанням був образ Чорноти – найкраще виписаний, найцікавіший, найзмістовніший, най… най…\nЧимало віднайшов я документів, які підтверджують правдивість роману "Холодний Яр". В тому числі і документів із Державного архіву СБУ, зокрема з особистих справ холодноярських отаманів та козаків. Але ніде я не виявив документів про Андрія Чорноту. Про братів Чучупаків, чорноліського полковника Пилипа Хмару, отаманів Ларіона Загороднього, Мефодія Голика-Залізняка, Дениса Гупала, Миколу Кібця та інших учасників Визвольної боротьби знайшлося чимало документів, а от про Чорноту…\nЧасто розгадка, здавалося б, складної проблеми, у тебе – під носом. Треба тільки бути трохи уважнішим… У післямові до другого тому "Холодного Яру", який вийшов 1937 року, Юрій Горліс-Горський помістив критичну заувагу до першого тому холодноярця Пилипа Постоленка.\n"Пан Постоленко зазначає в листі, – пише Юрій Горліс-Горський, – що я "чиню кривду", бо одних, як, наприклад, Чорноту, з яким він разом "бурлачив", – (я роблю) "аж занадто героями", а про інших нічого не згадую. Якщо не помиляюся, (пан Постоленко) має на думці тих, що їх при мені в Холодному Яру вже не було: чи то загинули, чи силою обставин – потрапили в інші осередки Визвольної боротьби. Не згадую, бо мало або й таки нічого про них не знаю".\nЯк гарно, що Пилип Постоленко наважився покритикувати автора роману "Холодний Яр", – тим самим холодноярець Постоленко остаточно розвіяв сумніви!\nТому з Віктором Рогом, з яким замислили перевидати книгу "Холодний Яр", і наважилися саме "Холодним Яром" започаткувати серію військової мемуаристики – спогадів про Визвольну боротьбу українського народу в першій половині ХХ століття.\nДо слова сказати, такий авторитетний чоловік як Улас Самчук називав "Холодний Яр" Юрія Горліса-Горського спогадами і ніяк не інакше…\nА Чорнота… Поза сумнівом, це псевдонім. У документах він, напевно, фігурував під іншим іменем. Можливо, й під своїм власним. А може, й під іншим псевдонімом – адже не секрет, що українські підпільники, щоб заплутати чекістів, мали по кілька вигаданих імен. Наприклад, Кость Пестушко, очоливши Степову дивізію, взяв собі псевдо Степовий, а згодом змінив його на Блакитний. Напевно, не один читач чи дослідник вважав, що це різні люди – Пестушко, Степовий і Блакитний, – хоч була це одна людина… І все ж таки… Яке справжнє прізвище Чорноти? Юрій Дроботківський чи Олексій Добровольський?\nЧому саме ці імена? Тому що в романі "Холодний Яр" (у розділі про повстання в Лук'янівській в'язниці) устами свідка Фіми Салганіка стверджується, що Чорнота і Загородній, поцілувавшись на прощання, застрелили один одного, а у спогаді, опублікованому в "Літописі Червоної Калини" (1932. – Ч. 10. – С. 6 – 8), Горліс-Горський, зображаючи ту ж саму подію, пише, що один одному у серце вистрелили Загородній і Добротківський. Отже, Чорнота і "Добротківський" – одна й та ж людина. Але кого все ж мав на увазі Юрій Горліс-Горський – Юрія Дроботківського чи Олексія Добровольського? І той, і той загинули під час повстання у Лук'янівській в'язниці.\nОлексій Трохимович Добровольський, "казак банды Зализняка" (Мефодія Голика-Залізняка), народився 17 березня 1899 року і був прописаний у Єлисаветградському повіті. Спочатку воював у загоні Пилипа Хмари. Арештований у Звенигородці 29 вересня 1922 року. Загинув під час повстання в Лук'янівській в'язниці 9 лютого 1923 року.\nА Юрій Володимирович Дроботківський народився 30 червня 1896 року у дворянській родині. Його матір'ю була Аделаїда Генріхівна – “саксонская подданная”. “Українське національне почуття” у Юрія було загострене з дитинства, через що і вступив у конфлікт зі своїм оточенням та родичами, які були прихильниками “єдіной-нєдєлімой”. Російське “общєство” цькувало його. Юрія називали “мужиком” та “хамом”. Зривали з нього українську національну стрічку. Юрій відповідав їм ненавистю. А щоб його почуття набрали осмисленості і сили, пішов 1917 року до української армії. Батькові ж 80 десятин землі в 1918 році, коли існувала приватна власність на землю, віддав селянам.\n"С момента зарождения украинской контрреволюции, – писали чекісти, – подсудимый сразу вступает в её ряды и долгое время работает в петлюровских органах и армии, принимая активное участие в боях с советскими войсками. Вместе с армией УНР подсудимый (Юрій Дроботківський. – Ред.), отступает за кордон и вновь появляется на Украине во время наступления петлюровско-польских войск на Сов. Россию. По окончании этой войны подсудимый, не успев бежать, переходит в подполье… "\nЯкийсь час Юрій служив у отамана Ілька Струка, відділ якого від вересня 1919-го до початку 1920 року формально перебував у складі Добровольчої армії. До речі, Ілько Струк відступав під ударами червоних на Одесу через Чигиринщину. За сім верст від Єлисаветграда його розвідка зустрілася з розвідкою отамана Гулого-Гуленка, якому підпорядковувався полк гайдамаків Холодного Яру. Козаки помилково обстріляли один одного. Було поранено одного струківця. Потрапивши у полон, він і з'ясував ситуацію: виявилося, що з обох боків фронту були свої – українські повстанці. Гулий-Гуленко надіслав Струку пляшку самогону, перев'язану національною стрічкою, а Струк у відповідь передав Андрієві Гулому пляшку "миколаївки" з прикладеною на етикетці печаткою свого загону. Козаки – струківці і гулівці – зустрілися і запропонували один одному приєднуватися до їхніх загонів. Очевидно, саме тут, під Єлисаветградом, і перейшов Андрій Чорнота (тоді ще Юрій Дроботківський) до повстанців Гулого-Гуленка, відтак і потрапив наприкінці 1919 року до Холодного Яру… А Юрій Городянин-Лісовський опинився на Чигиринщині у лютому 1920 року. Тут і зійшлися їхні стежки. Тут вони і побраталися...\nНапровесні 1921 року, виконуючи наказ отамана Івана Деркача, Залізняк (Городянин-Лісовський) "видістався з Холодного Яру" – Юрій мав перейти кордон і зустрітися з керівництвом Повстансько-партизанського штабу.\nДекілька разів переходив він Збруч, щоб передати конфіденційну інформацію уряду УНР. Та внаслідок доносу якогось Дацишина 3 квітня 1923 р. Юрія затримали. Арештував його чекіст-латиш. Слідство проводили брати Зільбермани, спочатку Мендель, згодом Янкель, а потім – заступник начальника губвідділу ҐПУ Іванов. Юрія звинуватили за ст. 58 – "приналежність до товариств і організацій, що ставлять собі за мету повалення радянської влади". Провів 8 місяців у тюрподі1 Вінницького ҐПУ. Чекісти не спромоглися довести його вини і 16 грудня 1923 року звільнили з-під варти.\nВиконуючи завдання одного з керівників українського підпілля, Юрій погодився працювати в агентурному апараті ҐПУ. Відтак досвідчений підпільник провалив не одну чекістську операцію. Та 1924 року – знову арешт. Цього разу вдати безневинного не вдалося: більшовики оцінили його "контрреволюційну" роботу на Поділлі в 15 років ув'язнення. Добре ще, що вони не дізналися про холодноярську сторінку його біографії...\nЩоб урятуватись, Юрій симулював психічне захворювання. "Потяглися "тернисті" дні і ночі симуляції, – писав пізніше він у книзі ''У ворожому таборі''. – Я здебільша лежав не піднімаючись... Іноді відмовлявся від їжі. Іноді їв. Часом на запитання котрогось чекіста – плів йому дурниці, часом не відповідав нічого... Ця моя поведінка була тільки "прологом", щоби попасти до психіатричної лікарні... Мовчанка і перебування в одній позі та подразнююче нерви вичікування подій були важкими і фізично, і морально".\nАле чекісти не дуже вірили у захворювання і ще протягом декількох років тримали в'язня у тюремній лікарні. За час неволі Юрій пізнав тюрми Вінниці, Києва, Полтави та Херсона. Нарешті його перевели до Херсонської психіатричної лікарні, звідки він у квітні 1932 року втік.\n"Холодної квітневої ночі, – писав Юрій Горліс-Горський у документальному оповіданні "Колгосп над Інгулом", – утікши з Херсонської психіатричної лічниці, машерую вздовж залізниці Херсон – Снігурівка... За плечима вісім років голодних совітських тюрем… половина невідбутої ще кари, попереду зваблива, таємничо-невідома доля".\nЦя "таємничо-невідома доля" закинула його з Херсонщини на Дон, потім на Кубань, а тоді на Поволжя, в Нижній Новгород, де він якийсь час працював на "Автострої". Тут Юрій не тільки заробив грошей, а й нові, надійніші документи. Про цей фрагмент його життя він написав спогад, який під назвою "Час вибиратися за кордон" я вперше опублікував у газеті "Незборима нація" (ч. 10 /212/, 2003).\nСпраглий за українською книгою, за українським словом, він розшукав у Рівному українську книгарню, з власником якої, Іваном Талащуком, швидко потоваришував. Дочка Івана Талащука Галина згадувала: "1932-й рік, мені було тоді вісім років. Я пам'ятаю, як тато приводив до нас на вечерю скромно вдягнутого чоловіка, невисокого зросту, жартівливого, симпатичного". Чи думала вона, що через 10 років він стане її чоловіком?..\n1934 року вийшла книга спогадів "Отаман Хмара". У передмові до неї Юрій Горліс-Горський писав: "Маючи за плечима чотири роки підпільної боротьби з московсько-більшовицькою владою на Україні (з них вісім місяців, із наказу своєї організації, – в агентурному апараті ҐПУ), два смертних присуди і разом дев'яносто сім із половиною місяців арештів ҐПУ та большевицьких тюрем, я дозволю собі піднести крайчик завіси, якою густо закриті тайни червоної "охранки".\n1935 року у Львові побачила світ книга Юрія Горліса-Горського "У ворожому таборі" з присвятою: "Маленькій Любці Гадзевичівній присвячую цю книжку – "вуйцьо Юрцьо".\nЗ цієї дівчиною, як виглядає, у Юрка був платонічний роман… У моєму архіві зберігається фотографія гарної дівчини, напевно років п'ятнадцяти, яка залізла на дерево. Це і є Любця Гадзевич, дочка о. Онуфрія Гадзевича. На звороті фотографії дитячо-інтимний підпис – "Вуйцьові Юрцьови – лазик по деревах. З дня 29.3.1935. Дрогобич".\nЇхні стосунки тривали, напевно, кілька років, про що свідчить ще одна фотографія, де вже старша, років сімнадцяти, Любця Гадзевич сидить з Юрієм на лавці. Закрита парканом від стороннього ока, вона грайливо поглядає на Юрка, кокетливо склавши руки на колінах. Юрко теж залицяється, заглядаючи дівчині у вічі. Мабуть, недаремно він присвятив їй книгу… А щоб злі язики не плескали, написав: "Маленькій Любці…"\n1935 року у Львові з'являється друге видання роману "Холодний Яр" (першої частини). Вийшло воно коштом сотника Івана Зуба. Друга частина "Холодного Яру" потрапила до рук львівського читача 1937 року. А третє видання роману в 1937 – 1938 роках здійснило видавництво “Рекорд”.\n"Холодний Яр" мав у Галичині величезний успіх, особливо серед молоді. В переповнених "Просвітах" проводилися колективні вечірні читання. Жорстока правда про козацько-селянські повстання у Центральній Україні наповнювала серця галицької молоді ненавистю до ворога та бажанням заступити полеглих. Імена холодноярців ставали псевдо молодих оунівців. Без перебільшення можна сказати, що Юрій Горліс-Горський став творцем тисяч українських героїв, які уславили Батьківщину в 30 – 40-х роках ХХ століття…\n"Холодний Яр" знайшов визнання й серед прихильно налаштованих до нас поляків. Так, "Польсько-український бюлетень" (ч. 46, 1934) помістив рецензію В. Вороного на цю книгу: "Любов до Батьківщини змушує героїв доказувати чуда в боротьбі з навалами "білих" і "червоних" відвічних ворогів. З любови до Батьківщини всі вони загинули в боротьбі, в льохах ЧК, в тундрах півночі, але своїх прапорів не зганьбили..." Добродій Вороний рецензію завершував так: "Книжка читається одним духом. Коли її читаєш, можна посивіти... Автор пов'язав у своїм творі правдиві події й по-мистецькому їх відтворив"...\nОкрім літературного успіху, Юрій Горліс-Горський пізнав не меншого визнання як чоловік у галицького жіноцтва. До слова сказати, на фотографіях, яких в архіві Історичного клубу "Холодний Яр зберігається близько вісімдесяти, Юрій весь час в оточенні тих чи інших жінок, і всі вони сміються, горнуться до нього, або він до них…\n1938 року Юрій Горліс-Горський знову приїхав у Рівне, "цим разом уже як відомий автор, редактор – елегантний, самовпевнений, – згадує Галина Талащук-Гришко. – Був веселий, привітний".\nНаприкінці 1930-х років Юрій Горліс-Горський завершує роботу над романом "Між живими трупами" і анонсує його вихід. "Із здоровим розумом – серед божевільних, – писав у анотації автор. – Віддзеркалення економічної та національної політики большевизму у психічних захворюваннях українських інтелігентів і селян. Ліквідація "непу", "соціалістичний наступ", "індустріалізація" та "колективізація" – через призму тюрми і лічниці для божевільних".\nУривки з цього роману Юрко читав молоді, яка хмарами "липла" до нього.На превеликий жаль, книжка ця так і не побачила світ...\nКілька штрихів до біографії Юрія додала член ОУН Ірина Строцька, донька Миколи Ліщука – співвласника видавництва "Рекорд", яке у 1930-х роках видавало книги Горліса-Горського. Юрко часто відвідував гостинний дім Миколи Ліщука. "Останній раз він був (у нас) на початку 1939 року, – писала Ірина Строцька в листі до мене. – Збирався переходити на Закарпаття і попросив дозволу залишити у нас на деякий час скриню з особистими речами. Батьки дали згоду, і через кілька днів він її привіз. Вона була досить велика і важка, замкнена на висячий замок. Батько пожартував, мовляв, чи немає там зброї? Пан Юрій заперечив, але додав, що в разі потреби дозволяє батькові розпорядитися його особистими речами на свій розсуд. Попрощався з нами та відійшов.\nБудинок у Львові, в якому ми жили, був власністю якогось польського магната. Серед польських, єврейських і російських родин (що повтікали з Росії під час революції 1917 р.) ми єдині були українці. Відчувалася неприязнь до нас, особливо з боку поляків, яка загострилася з початком польсько-німецької війни. Батька огортав неспокій, що в скрині можуть бути недозволені речі, і він вирішив перевірити. Відкривши замок, ми побачили зверху ковдру, в яку був загорнутий кріс. У куті скрині знаходився мішок із набоями, частину скрині займали книги і одяг. Уночі батько заховав кріс на горищі, а набої закопав у саду біля дому.\nЧерез декілька днів недалеко нашого дому невідомими було застрелено польського офіцера. Наші сусіди-поляки викликали військову жандармерію і направили до нас. Ті докладно обшукали наше помешкання. Зловмисники раділи і чекали, коли батька поведуть на розстріл. Але жандарми нічого підозрілого не виявили. Якби знайшли зброю, що була у скрині, розправа була би неминучою. Та Боже провидіння не допустило до фатальної розв'язки… Пізніше, в 1948 р., згадані книжки (Юрія Горліса-Горського) і багато іншої літератури під час мого арешту були конфісковані з бібліотеки батька і представлені суду як речовий доказ у справі… Конфіскували і скриню п. Юрія Горліса-Горського…"\nНа жаль, подробиці перебування Юрія Горліса-Горського на Закарпатті невідомі, але, знаючи його натуру, можна не сумніватися, що він у запіллі не відсижувався, а, навпаки, був у найнебезпечніших місцях українсько-мадярського фронту...\nКоротке свідчення про ті дні залишив у передмові до нью-йоркського перевидання “Холодного Яру” доктор М. Сидор-Чарторийський, який познайомився з Юрком у Великому Бичкові, ймовірно, 16 березня 1939 р., за кілька хвилин перед тим, як Горліс-Горський і учитель Павло Волощук намагалися через міст перейти Тису, щоб перебратися у Румунію. У цю мить із Рахова примчали мадярські терористи і на очах у всіх застрелили вчителя Волощука. Сидору-Чарторийському і Горлісу-Горському поталанило втекти в гори. А перед світанком наступного дня вони вплав здолали Тису і опинилися на румунському березі. Тут їх затримала поліція. Допитував Юрка майор румунської армії, угорець за національністю, який напередодні видав своїм братам-мадярам, що святкували криваву перемогу, 270 українських утікачів. Усі вони невдовзі опинилися у страшному таборі Ніредьґаза. Майор поводився брутально. Пограбував Юрка.\nУ неділю ранком, мабуть 18 березня, Юрія і Сидора-Чарторийського, прикувавши один до одного кайданами, вивели на міст, щоб передати на катування мадярам. Та сталося диво – з мосту їх завернули назад. Виявилося, що зловісного майора за надужиття влади було заарештовано! Невдовзі його, як угорського шпигуна, було розстріляно. А Юрка і пана Сидора-Чарторийського звільнили. Разом вони дісталися до Югославії в Бачку до Руського Керестура. Звідси М. Сидор-Чарторийський поїхав до Відня, а Юрко – до Парижа. Але у його валізі вже не було рукопису “Між живими трупами” – під час драматичних подій він загубився на Закарпатті. Юрій Горліс-Горський страшенно переживав утрату. Він вважав цей роман найкращою своєю книгою.\nУ ті дні одна з газет, здається "Діло", повідомила, що Юрій Горліс-Горський загинув на Закарпатті... Родина Талащуків, прочитавши у газеті повідомлення про смерть Юрка, відправила по ньому панахиду у Рівному. Вже вдруге друзі "ховали" його. Вперше "поховав" його Андрій Чорнота у Мотриному монастирі.\nТа не так просто було спровадити Юрка з цього світу – ворожі кулі не брали полтавського козака. І на цей раз Юрко "показав дулю смерті"…\nУ Руському Керестурі Юрко отримав виклик із Канади: українці Саскачевана запрошували відомого письменника оселитися в цій країні, навіть квиток йому придбали. Та Гітлер окупував уже пів-Європи і прямою дорогою Горліс-Горський до Франції не зміг дістатися. Тому вирушив через Малу Азію, Північну Африку до Марселя, а тоді вже до Парижа. Враження від цієї мандрівки він зафіксував у оповіданні "Подорожні зиґзаґи", рукопис якого зберігається в архіві Історичного клубу "Холодний Яр".\nЮрій Горліс-Горський, який справедливо побачив у цій майбутній війні шанс для Батьківщини відновити державність, вирішив залишитися в Європі. "І як я міг їхати до Канади, коли німці мали скоро визволити Україну?" – говорив він товаришам.\n"Треба сказати, – згадувала дружина Юрія Горліса-Горського Галина Талащук, – що всі ми, свідомі українці, покладали великі надії на німців, які до вибуху війни з Совєтським Союзом, у 1940 – 1941 роках, дуже прихильно ставились до українців".\nІ знову Горліс-Горський їде туди, де вирує боротьба проти червоної Москви. 1940 року він уже у Фінляндії, де формує відділ із полонених українців фінсько-совєтської війни для боротьби за звільнення України від російських загарбників.\nДобровольці його відділу були одягнені по-різному – хто у військову уніформу фінської армії та чорні картузи із синьо-жовтою околицею і тризубом, а хто і в совєтську форму та у мазепинки. Синьо-жовті пов'язки хлопці не носили, бо ними вже користувалися шведські добровольці.\nУ моєму архіві є фотографія 1940 року, де на сцені літнього театру стоїть група людей переважно у чорній уніформі, картузах, пілотках і мазепинках (всього 22 особи). В першому ряді у центрі в сірій формі воєнного зразка та чорній пілотці, з кобурою на правому боці – Юрій Городянин-Лісовський. Цей відділ українських добровольців під командуванням Юрія бився проти червоних на боці фінів. А мій батько, молодий лейтенант Красної армії Микола П'явко-Коваль, брав участь у тій війні на боці СССР. У рукопашному бою він отримав тяжке поранення багнетом під серце. Врятували документи, листи і фотографії, які були у лівій внутрішній кишені бушлата. А шрам від фінського багнета – глибокий і широкий – я пам'ятаю з дитинства.\nДо слова сказати, мій батько все життя з повагою висловлювався про фінів. І наголошував – ще в часи СССР – на несправедливості цієї війни, з боку Москви зрозуміло…\nПодорож до Суомі Юрій відобразив у двох статтях – "Фінляндія" та у вже згадуваних "Подорожніх зиґзаґах". Розповідь про мандрівку до Фінлянції опубліковано в газеті "Незборима нація".\nНа початку 1941 року Юрій очолює український відділ радіостанції в Берліні – щось на зразок американського радіо "Свобода" пізніших часів. У численних коментарях він використав власний досвід боротьби проти російської імперії. Паралельно співпрацював з українською газетою "Краківські вісті", де публікував статті.\nНавесні 1942 року Юрій Горліс-Горський з'являється у Рівному. У газеті "Волинь" друкуються його спогади "Їх прийшло дванадцять" – про перебування у тюремній лікарні Лук'янівки. А сам він тільки і думав, як повернутися на "святі місця" – до Холодного Яру...\nВін поселяється в Олександрівці, збирає свідчення від учасників боротьби, доповнює другий том книги "Холодний Яр". Для гурту свідомих українців прочитав доповідь про перебіг воєнних дій, драматичну незгоду в українському таборі, арешт Степана Бандери та Ярослава Стецька, про зустріч Геббельса з Бандерою. Юрій розповів, що Геббельс вимагав, аби ОУН(б) відкликала проголошення української державності. Горліс-Горський пояснював селянам, що нині не на часі відкривати фронт проти німців, а треба в союзі з ними вигнати російських окупантів і тоді лише з'ясовувати стосунки з німцями.\nЮрій керував таємною групою абверу, що виявляла совєтських агентів, які пролізли у різні установи. Галина Гришко писала у листі до мене ще у жовтні 1996 року: "Ті агенти в більшості працювали у гестапо й винищували де могли українських націоналістів. Отож ця праця Юрка ніяк не компрометувала, а навпаки…" Адже він виривав із пазурів гестапо наших людей. "Я була свідком цих героїчних вчинків Юрка (а він був дуже відважною людиною), – продовжувала Галина Гришко. – Провокації з совєтського боку, як також і з боку українців, сипалися на голову Юрка весь час, і його неодноразово арештовували німці. Але його рятували німецькі, з Берліну, папери… німці поважали урядові папери…"\nУ групі Юрія Городянина-Лісовського та у подібних групах переважали свідомі українці, часом це були члени ОУН, які паралельно виконували велику пропагандивну роботу серед населення. Гаслом цих хлопців було: "Німецькими руками знищимо все більшовицьке!" Слід сказати, що багато старшин Армії УНР співпрацювали з німцями, зокрема і командарм Першого зимового походу Михайло Омелянович-Павленко…\nСпівпрацювали з німцями, а працювали на Україну… Недаремно Галина Гришко зазначала: "Від себе складаю потвердження (а навіть присягу), що Юрко ніколи в житті не працював на німців, на поляків, а на Україну, проти російського большевизму…"\nІ ось Юрій із друзями, колишніми холодноярцями Іваном Філоненком і Закревським, на підводах вирушили з Олександрівки через Нову і Стару Осоту на Головківку. Юрко із захопленням оглядав місцевість. Серце його переповнювалося невимовною радістю – він знову в Холодному Яру!..\nЗнівечений Мотрин монастир засмутив його... Зайшли на подвір'я. Горліс-Горський розповів товаришам про те, як навесні 1920 року тут святили зброю гайдамаки.\nСпогади, спогади... Потягло за вали, де він вбивав чекістам кинджал "у ліву кишеню френча", де пізнав істину, що "від того, скільки цеглинок ворожого муру проб'ємо лезами і кулями, залежить висновок боротьби"… Напевно, намагався розшукати могилку Галі… І могилу Івана Компанійця. А може, й те місце, де навесні 1920-го Андрій Чорнота поставив хрест "рабу Божому Юрію".\nЗаночували у Медведівці, в родині Дем'яна Чучупака. Зрозуміло, Юрій подарував Чучупакам два томи роману "Холодний Яр". Виявилося, що староста Медведівки – колишній холодноярець, який із відходом росіян повернувся до рідного села. Староста подякував Богові, що врятував Юрію життя і дав можливість "описати той наш пекучий вогонь, що вибухнув проти московської навали незгасимим полум'ям Холодного Яру. Хоч комунарія наш вогонь пригасила, – сказав староста, – але у вогнищі тому жевріє іскра. Маймо ж віру і надію, що прийде час і вона розгориться у незгасиме всеукраїнське вогнище".\nМогилу Василя Чучупака огородили парканом, почистили металевий хрест, на якому внизу прикріпили тризуб. "Наступного дня, – згадував підхорунжий Чорноліського полку Михайло Дорошенко, – в неділю, з самого ранку, в Медведівку на урочисте Богослуження йшли гурти людей із ближчих і дальших сіл та й із Чигирина. Прибув із Суботова і колишній холодноярський старшина, а нині староста села Лука Полудень. Прийшло ще кілька колишніх учасників холодноярського повстання, поспішали гурти молоді, зацікавлені подіями недавнього минулого... Після служби Божої всі походом прийшли до могили отамана Василя Чучупаки... Коли відправили панахиду і священик виголосив "Вічная пам'ять", очолена (Іваном) Філоненком почесна варта дала з рушниць трикратний салют".\nУсі були безмежно зворушені величавою урочистістю події. Старенькі батьки покійного отамана зі слізьми на очах дякували присутнім, і зокрема Юркові, за вшанування пам'яті їхнього сина...\nЗ наступом Красної армії починається шлях Юрія на захід.\nСпочатку він зупинився у Рівному, де видавав газету "Волинь" Улас Самчук. Під час однієї із зустрічей Юрій заявив Уласу, що "справу визволення України не програно". Улас у своїх споминах "На вороному коні" писав, що Юрій – "завжди оптиміст", для нього "клімат війни те саме, що для риби вода". "Ех, братику!.. – казав Юрій Уласу. – Ніяка холера нас не здушила і не здушить… Зрозуміло, що після… цієї, вибач, побєди кацапня задере носа, але… наша справа не програна! Не програна! Ми ще вернемось! Це пам'ятай! Ми тут забули свою люльку… Вони сюди прийдуть – це факт. Наставлять своїм героям і нашим холуям пам'ятників… Але ми вернемося за люлькою і всі ті пам'ятники знесемо на смітник. Це станеться!"\n26 листопада 1943 року у Львові в православній церкві Святого Георгія Юрій побрався з Галиною Талащук, дочкою власника української книгарні у Рівному Івана Талащука. Ось уривок із запису в метричній книзі: "26.11.1943. Мешканець м. Львова Юрій Городянин-Лісовський, син Юрія і Людвини з дому Соколовської, народжений у Полтаві, православний, перший шлюб. Дата народження нареченого – 14.1.1898. Мешканка м. Львова Галина Талащук, дочка Івана і Ніни з дому Кореневської, народжена в Черняхові, пов. Острог, православна, перший шлюб. Дата народження нареченої – 1.3.1924. Хто вінчав – протоієрей Григорій… Свідки – Віталій Коваленко, Андрей Мартинюк, Андрей Пульба, Борис Шершевицький". Як ви помітили, наречений був на 26 років старший за юну Галю…\n"Яким я пам'ятаю Юрка? – писала Галина Іванівна. – В першу чергу він був "безнадійним" романтиком, що дуже яскраво просочується в "Холодному Ярі"... Саме тому цей твір мав таку велику популярність... Письменником його не можна назвати, на це він мав куцу освіту, але з природи людина дуже інтелігентна, з широким діяпазоном бачення, надзвичайно гуманна… Вірний уенерівець… дисциплінований вояк і великий прихильник Петлюри... Любив жінок і, коли став славним, мав великий успіх у них у Львові, але до одруження в той час не дійшло... Любив збирати старі знимки, зокрема історичні, та й взагалі любив колекціонувати старовину чи якісь особливі речі. В Німеччині він купив фотоапарат "Лейка", який привіз в Україну, і робив знимки з усього, що його цікавило. Цей апарат він продав під кінець війни, щоб зробити запас харчів для нас для подорожі до Швейцарії. Але наступ большевиків розбив ці плани й гроші, звичайно, пропали".\n"Дотепний, товариський, дуже здібний до всього, витривалий і розважний. Час від часу любив випити чарку в товаристві, але в міру... Любив військовиків, завжди був у повазі до старшин УНР", – додавав товариш Юрка Петро Майсюра….\nЧерез Австрію Юрій Горліс-Горський із дружиною пробирається до Німеччини і оселяється в таборі для переміщених осіб (Ді-Пі) в Новому Ульмі. Розпочинається новий етап життя – на чужині. До слова сказати, Юрко не мріяв, як багато наших емігрантів, виїхати до США. Казав, що з Європи ближче до Холодного Яру. Видно, вірив, що повернеться сюди. Адже одного разу мрія здійснилася…\nУ таборі Ді-Пі в Новому Ульмі, де жив Юрій Горліс-Горський, поповзли чутки, що він запроданець, агент "різнородних ворожих Україні сил – большевицьких, польських, німецьких".\n"Ще з часів його "слави" у Львові, – писала Галина Гришко, – на Юрка посипалися ярлички й доноси... Для мене й багатьох залишається лише одне питання: чому? Це болюче питання ми не раз обговорювали ще з Юрком… Плітки поширювалися, зрозуміло, "поза його плечима, таємно, підступно, ніколи прямо в очі".\n"Перед його смертю посипалися погрози, – згадувала дружина Юрія, – у вікно нашої кімнати кидалися намотані на камінці присуди смерті, у нашу відсутність у кімнаті робилися обшуки, а потім демонстративно вішалися на клямці забрані речі. Зник револьвер, за яким Юрко дуже шкодував, бо ніколи не розлучався зі зброєю в ті небезпечні часи. Юрку ці моральні тортури неймовірно боліли. В обговоренні зі мною цих справ він дошукувався причин у психології галичан, у дрібничковості людського духу, заздрості тощо...\nМені й досі важко писати про ті сумні часи, коли я була свідком усіх тих наруг, наклепів і погроз із боку тих, хто причинився до його смерті. Його добре ім'я і честь були змішані з болотом ще далеко до того, як його фізично знищено. І це лише за те, що мав відвагу сказати правду тим "хлопчакам", як він їх називав, але ніколи не чинив їм ніякого зла. Всі наклепи робилися підступним способом, і коли нарешті Юрко, якому дуже боліло це моральне приниження, зажадав громадського суду, йому відповіли, що не мають до нього жодних претензій і закидів…\nЮрко був прямий у своєму поводженні з людьми. Коли йому щось дуже дошкулить, мав вибухові напади... Коли він покидав табір (Ді-Пі) і поїхав на побачення до Авсбургу з начальником військової американської служби безпеки вже вдруге, я була в лікарні, а нашій новонародженій донечці було лише два дні. Причина поїздки була така: декілька тижнів перед тим несподівано з'явилася в таборі совєтська репатріяційна місія зі списком людей – совєтських горожан, майже всіх чолових людей із новоствореної УРДП (Українська революційно-демократична партія. – Ред.), із домаганням видати їх усіх їм. Не пам'ятаю, чим це закінчилося, чи вдалося тій місії когось захопити, чи ні, але ця подія вивела Юрка цілком із рівноваги. Він дослідив, хто дав список репатріяційній місії і привів її до нашого табору та рішився на розпачливий крок – довести до відома американських властей і припинити це безправ'я".\nТі, хто співпрацював із совєтськими спецслужбами, на переконання дружини Юрія, і влаштували засідку… Юрій Горліс-Горський, якого не брала ворожа куля, був задушений зашморгом. "Свої" виконали присуд смерті, який у 1920-х роках двічі ухвалювала червона Москва. Хоча крапку у розслідуванні цієї справи ще не поставлено, але Галина Гришко категорично стверджує, що було саме так.\nЖиттєва стежка Юрія обірвалася 27 вересня 1946 року, скоріше за все, у Міттенвальді чи у Нюрнберзі. А Галина продовжувала чекати свого чоловіка…\n"Я чекала на Юрка два роки, сподіваючись, що він з'явиться, аж поки втратила надію, – писала вона. – Я змогла лише раз поїхати до Авсбургу й мала довгу розмову з Карлом – головою американської служби безпеки. В ході розмови я відчула, що вони знають, що сталося з Юрком, і зробила з того висновок, що його заарештовано. Повернувшись додому, я звернулася до місцевого відділу безпеки, домагаючись звільнення Юрка, чи слідства, чи прямо потвердження того факту. Голова того відділу відразу ж потелефонував до Авсбургу і звідти дістав заперечливу відповідь. Досі пам'ятаю, як він кричав… що я ображаю їхню установу такими заявами. Перекладачем при цій розмові був мій знайомий із табору... Він живе тепер у Детройті. Рік чи два тому (тобто на початку 1990-х років. – Ред.) він написав мені листа і… розказав, що він знав про вбивство Юрка ще тоді, в 1946 році. Його кликали не раз бути перекладачем до тієї установи, і він… довідався про знищення Юрка, але з нього взяли присягу, що він нікому про це не розкаже. Я написала до нього досить неприємного листа, виливши всю гіркоту пережитого тоді болю і здивування, що в нього не знайшлося хоч дрібки людяності, щоб мене якимсь способом поінформувати. Більше я не одержала від нього листа..."\nЮрка не залишили в спокої і після смерті. Деякі "діячі" продовжували "нахтненно" паплюжити його ім'я. Хоча… Насправді коли хтось наважується ганьбити героя, то насамперед ганьбить себе.\n1948 року в Новому Ульмі перевидано "Ave, diсtator!", а "Холодний Яр" перевидано 1961 року в Нью-Йорку, 1967 року у Лондоні та в 1992-му і 1994 роках у Львові. А "Отаман Хмара" з'явився 1973 року у Нью-Йорку. Там же 1977 року знову побачила світ книга "У ворожому таборі".\nЮрій Горліс-Горський продовжував жити і в легендах. Нашз Іваном Гнатюком приятель політв'язень Кузьма Дасів із Борислава розповідав, як в одній із давніх комуністичних брошурок прочитав, що 1956 року з території Австрії та ФРН до Угорщини на допомогу "угорській контрреволюції" проникали українські "контрреволюціонери", і серед них – Юрій Горліс-Горський, який став радником мадярського генерала Кішбарнака.\nЦя легенда своєрідно підтверджує визнання ворогом значимості постаті Юрія. І фраза чекіста Галіцкого, адресована отаманові Хмарі з однойменної книги, стосується також й автора – Юрія Горліса-Горського: "Коли б на ваших руках не було нашої крові, то ви не являли би для нас ніякої цінності".\nСправді на руках автора роману "Холодний Яр" Юрія Горліса-Горського була кров катів українського народу. І це піднімає вагу його слова!\n13 жовтня 1996 року багаторічний лісничий Холодного Яру Олександр Найда, який відновив для нащадків Холодноярський ліс (після Другої світової він становив лише 3% від загальної площі лісів на початку ХХ століття), розповів мені, що оті 44 примірники двотомника "Холодний Яр", які Юрій Горліс-Горський подарував селянам Мельників, Медведівки та інших сіл 1942 року, КҐБ вишукував і вилучав до шістдесятих років! А людей, у яких знаходили цю книгу, трактували як неблагонадійних з усіма сумними наслідками. Виявляється, до 1970-х років (принаймні до 1974 року) в структурі місцевого КҐБ існував "уполномоченный по Холодному Яру"!\nОсь який страх був у окупантів перед Холодний Яром!\nІ ось знову історичний роман "Холодний Яр" перевидано в Самостійній Україні. Хочеться вірити, що і нині, як колись, у 1930-ті роки, на цій книзі буде виховано тисячі українських героїв, котрі здобудуть таки Українську Україну, в ім'я якої творив, боровся і загинув великий українець Юрій Городянин-Лісовський.\nУ своїх листах до мене і моєї дочки Олесі Галина Гришко не один раз наголошувала, що Юрій Горліс-Горський мріяв про те, щоб наддніпрянські літературні редактори суттєво відредагували роман "Холодний Яр". Зокрема в листі до Олесі Коваль від 6 жовтня 2005 року Галина Гришко писала: "До Вас велике прохання: припильнувати, щоб книжка вийшла з мінімальною хоча б кількістю друкарських "чортиків", як це сталося з обома томами (Романа) Федоріва. Ті друкарські помилки роблять погане враження на читача, а тим самим зменшуть вартість книжки. "Холодний Яр" видавався (у 30-ті роки ХХ століття) в Галичині для місцевого читача, і мрією Юрія Г. було зредагувати книжку, виелімінувавши всі галицькі вирази. На жаль, мрія Юрка (поки) не збулася… Книжка потребує доброго літературного редактора".\nДодаємо від себе, що у книзі була й низка фактичних помилок, зокрема у назвах сіл, наприклад село Медвин подавалося як Медин, а село Стецівка часом як Степанівка. Ці та інші помилки виправлено. Подекуди в тексті поруч із прізвищами поставлено й імена повстанців.\nЗвертаємо увагу читачів на те, що Холодний Яр як назву місцевості ми подаємо із заглавних літер, а Холодний яр як назву конкретного яру пишемо по-іншому – із заглавної літери подаємо тільки перше слово.\nУ першому томі попередніх видань розділи пронумеровано, а у другому томі позначено зірочками. У цьому виданні розділам вирішено дати назви.\nУперше "Холодний Яр" перевидається з фотододатком, біографічними довідками та примітками, які допомагають глибше збагнути зміст.\n2000-2010 "Українська правда"\nКонтекст : Перезавантаження духу. Холодний Яр\nКонтекст Перезавантаження духу. Холодний Яр\nДата публікації 2010-03-04 21:03:38\nПереглядів сторінки твору 6752\n* Народний рейтинг 3.783 / 5.5 (0.591 / 5.25)\n* Рейтинг "Майстерень" 3.783 / 5.5 (0.591 / 5.25)\nЯрослав Чорногуз (М.К./М.К.) [ 2010-03-04 21:49:44 ]\nДякую редакції майстерень за цю публікацію. Роман Коваль видав понад 20 книг документальної публіцистики про героїв Холодноярських подій, надихнув своєю працею Василя Шкляра на створення художнього роману "Чорний ворон", видає газету "Незборима нація", яку можна передплатити за 100 гривень на рік, сформував навколо історичного клубу ядро кобзарів та бардів-патріотів, які створюють пісні про героїв тих часів.\nПавло Супрун написав думу "Крути", Віктор Лісовол і Тарас Силенко мають по пісні про отамана Зеленого... Я, грішний, створив дві - про отамана Орла Гальчевського (є на моїй сторінці кого цікавить музика, можу вислати запис) і Пилипа Хмару із Цвітного на Кіровоградщині. Текст дещо специфічний, пісенний, вагаюсь чи друкувати.\nА фільми нам конче необхідні, але не такі, як у Мащенка "Богдан Хмельницький", де Богун не герой,\nа якийсь посильний Хмельницького, а такі, як "Дорога на Січ" (не пам"ятаю імені режисера) та "Нескорений" (О.Янчука) про Р.Шухевича та УПА...\nННН ННН (Л.П./Л.П.) [ 2010-03-04 22:19:03 ]\nПрочитала сьогодні цю статтю на "УП", а тепер - побачила тут.\nДякую Редакції Майстерень за корисну публікацію.\nВсім варто прочитати книги Романа Коваля. Це наша історія, якої ми, на жаль, не знаємо, або знаємо дуже і дуже мало.\nГолодомор у 32-33 рр. тому і був організований, щоб в такий спосіб придушити боротьбу українців проти совітів.\nДуже Вам дякую, що подали цю публікацію.\nРедакція Майстерень (Л.П./М.К.) [ 2010-03-05 12:38:07 ]\nТак, Ярославе і Оксано, такі речі ми просто зобов'язані публікувати і сам роман "Холодний яр" опублікуємо.\nВсе, що нищила бісівщина - СРСР і імперії російського царизму - повинно бути відтворене. Відтворяться при цьому і живі зв'язки між братніми народами, бо кожен із них має на своїй території божественні завдання, які і повинен виконувати, - інакше зникне.\nТак, явище Людини значно вагоміше і більше, і вище за явище "суспільства", але саме тому Людина і є відповідальною і за своє дітище - суспільство. Тому і поети повинні бути з народом. :)


Палкін: Україна не готова тягнути 16 команд належного рівня » Новини України та Світу. Новини сьогодні - 7dniv.info\nПалкін: Україна не готова тягнути 16 команд належного рівня\nСпорт 9-чер-2013, 21:180202\nГенеральний директор Шахтаря Сергій Палкін прокоментував ситуацію, яка зараз склалася в українському чемпіонаті.\n«Сьогодні, я вважаю, має бути певна реформа проведена. Наприклад, прийняти рішення, що Україна не готова тягнути 16 команд належного рівня, із належною інфраструктурою, бюджетом. Просто це треба визнати як факт, а не відштовхуватися, відговорюватися, говорити, що у нас все добре, „давайте ми замість цього заведемо ось цього“. А у цього такі ж проблеми скоро почнуться, і т.д., і т.п.\nФФУ: Кожен клуб УПЛ зобов'язаний надати гарантії існування на 10 мільйонів\nТому, як би комусь не хотілося приймати якісь нетрадиційні методи або рішення, але в кінцевому підсумку, вони будуть прийняті. Просто коли вони будуть прийняті, головне, щоб не було завдано шкоди українському футболу, українському чемпіонату як продукту.\nГендиректор Дніпра пропонує залишити в чемпіонаті України 12 команд\nМи з року в рік намагаємося його посилювати, покращувати, щоб його вартість зростала, привабливість зростала, щоб трибуни заповнювалися. А з цими ситуаціями, які відбуваються, я вас запевняю, вартості ми не надамо і трибуни від такого щастя заповнюватися не будуть, — заявив Палкін в інтерв'ю каналу Футбол.\n"Говерла" отримала атестат на право участі в Прем’єр-лізі\nРада провалила "виїзні" законопроекти\n"Що буде з Рамосом? Він живий-здоровий"- гендиректор "Дніпра" натякнув на звільнення іспанця


Ти повинен! Сучасні чоловіки перебувають у найбільшому стресі за всю історію. Чому, і що з цим робити? – СЕКУНДА\n12.10.2019 ug ug Життя, Суспільство 0\nМи живемо в дивовижний час, коли можливості людини практично безмежні. Здавалося б, ми можемо використовувати всі блага прогресу, щоб жити в комфорті і забути про тривоги. Але чому ж тоді жертвами депресії і синдрому емоційного вигорання сьогодні є більше половини населення планети?\nПро психологію і труднощі сучасних чоловіків і про те, що, кому і чому вони «повинні», розповіла Оксана Королович, психолог, психотерапевт PhD, експерт в області системно-сімейної психології, психології стосунків, психології чоловіків і жінок з 20-річним досвідом, фасилітатор системних процесів і експерт в області емоційного інтелекту.\nУ нинішніх чоловіків часто виникає внутрішній конфлікт. З одного боку, суспільство, батьки і жінки твердять їм, що «чоловік повинен». З іншого, ніхто не може точно сформулювати, що ж саме повинен цей міфічний «справжній чоловік». До чого це приводить? Якщо тисячі років до цього лише чоловік міг прогодутвати сім’ю, то зараз це може зробити і жінка, причому, без особливих жертв зі свого боку.\nСьогодні масова культура пропагує і нав’язує нам образ «ідеального» чоловіка, якому неможливо відповідати. Чому?\nПо-перше, головні риси такого чоловіка, як правило, несумісні. Наприклад, щоб заробляв мільйони, але проводив багато часу з сім’єю. Або щоб піклувався про дівчину 24/7, але не був нав’язливим і давав їй особистий простір.\nПо-друге, багато характеристик «справжнього» чоловіка були пригноблені у сучасних представників «сильної» статті ще під час виховання.\nМіфи, які псують життя сучасним чоловікам\nСам по собі міф — це те, що відображає уявлення людей про світ. Міфи з покоління в покоління передають культурний досвід, фундаментальні моделі цінностей, поведінки і взаємин. І якщо мудрість минулих поколінь свідчить, що «справжній чоловік повинен», хіба можна ставити це під сумнів?\nЖиття чоловіків сьогодні дуже відрізняється навіть від життя чоловіків в Україні ще буквально 20-30 років тому. Інфантильність, безініціативність і сліпа покірність фігурі Батька (державі або начальнику, мамі або дружині, коли мова йде про співзалежні незрілі стосунки), які раніше вважалися вартісними, сьогодні зовсім не є перевагами. Це серйозні недоліки, які роблять нещасними насамперед чоловіків.\nРозглянемо ці міфи\nМіф 1. Чоловік повинен бути сильним\nВолодимир К. (ім’я змінено), 43 роки, працює менеджером з продажів. Компанія, в якій він працює, переживає не найкращі часи. Йому доводиться майже щодня проводити складні переговори. Почав погано спати, стало важче зосереджуватися і майже на все реагує з роздратуванням. Коли дружина намагається розпитати, як пройшов його день і чи все з ним гаразд, він різко відповідає їй, що це її не стосується. Чому він так реагує, він і сам не може зрозуміти, але вважає, що дружині не потрібно знати про його проблеми. З часом атмосфера в родині стала гнітючою, почали говорити про розлучення.\nЗнайомі порадили Володимиру і його дружині сходити до психотерапевта на сімейну терапію. Під час роботи з ними з’ясувалося, що чоловіку в дитинстві батько весь час повторював, що справжні чоловіки повинні самі вирішувати всі свої проблеми і не розповідати про них нікому. Якщо хлопчик починав плакати або жалівся на щось матері, батько його карав і називав дівчинкою. Через це, навіть ставши дорослим, Володимиру не спадало на думку, що з дружиною можна ділитися емоціями та переживаннями. Він вважав, що попри все він повинен бути сильним, бути «справжнім мужиком».\nМіф, через який Володимир ледь не розлучився, став джерелом всім нам знайомих «моралей» про те, що чоловік ніколи не повинен демонструвати своїх емоцій. Всі ж чули щось на кшталт: «Мужики не плачуть!», «Терпи, ти ж мужик!» та «Що ти ниєш, ти ж не баба!».\nЩо ми маємо в результаті? Кілька поколінь чоловіків, які абсолютно не розуміють своїх емоцій. Вони накопичують їх місяцями, роками, десятиліттями. В найбільш прикрих випадках це стає причиною таких серйозних проблем, як інфаркт або інсульт. У менш трагічних (якщо, звичайно, можна це так назвати) — накопичені й пригнічені емоції призводять до зловживання алкоголем і виливаються в агресію та насильство стосовно оточення, зокрема, сім’ї.\nЗверніть увагу, скільки сьогодні є прекрасних чоловіків-трудяг, яких на роботі цінують за старанну працю, а серед друзів вони — душа компанії. Але вдома багато з них, як мінімум, жорстко «виховують» дітей за допомогою паска, а як максимум — тримають у страху побоїв всю сім’ю. Таке розуміння «сильного чоловіка» записане в підсвідомості багатьох сучасних чоловіків як «норма».\nЯкщо такий чоловік відчуває тривогу або сумніви, він просто не знає, що робити з цими почуттями, а напруга і стрес тим часом продовжують зростати на накопичуватись. Тому єдиний вихід із ситуації, який їм підказує пам’ять поколінь — це агресія.\nВажливо, щоб чоловік займався своїм не тільки фізичним, але й психічним здоров’ям та не опускав рук, стикаючись із найпростішими труднощами.\nАле чоловік не зможе стати сильним доти, поки не визнає і не прийме свою слабкість і здатність бути живим і вразливим. Адже тільки приймаючи всі свої внутрішні стани, можна стати гармонійною і зрілою людиною й бути по-справжньому сильним перед обличчям життєвих негараздів.\nМіф 2. Чоловік повинен забезпечувати сім’ю\nАндрій Д. (ім’я змінено) має родину і гарну роботу. Але останнім часом став більш дратівливим, різко реагує на будь які слова дружини та все частіше пропускає по келишку з колегами після роботи. Трохи згодом Андрій майже перестає спілкуватися з дружиною і дітьми, майже щодня затримується на роботі. Всі навколо помічають: він став відлюдькуватим та байдужим. Андрій помітив, що з ним коїться щось незрозуміле, і вирішив звернутися до психолога.\nПід час терапії з’ясувалося — дитинство Андрія пройшло в бідній родині. Батько заробляв небагато, через це часто виникали сварки, а мати постійно повторювала: «Справжній чоловік повинен заробляти!» Андрій виріс, він багато і тяжко працював, щоб досягти певного професійного рівня та отримувати велику зарплатню. Вже заробляючи вище середнього, він не міг зупинитися і продовжував працювати все більше. Але скільки б Андрій не заробляв, він не почувався щасливим.\nЙого ситуація теж стандартна, як і міф про те, що «справжній чоловік повинен заробляти багато». Колись жінки з вищими, ніж у чоловіків, зарплатами траплялися рідко. Сьогодні ж цим нікого не здивуєш. Жінки-керівники та жінки-політики — невід’ємна частина сучасного світу, і їхня кількість з кожним роком зростає. Але що при цьому відчувають чоловіки?\nЯкщо чоловік ріс у родині, що не дотримується соціальних стереотипів, у нього не буде проблем з тим, що дружина заробляє більше. Але давайте говорити прямо: переважна більшість батьків, які виховували сучасних чоловіків, не відрізнялася високою критичністю мислення і виховувала своїх дітей на «істинах», перейнятих від власних батьків.\nЧоловікам, які виховувались в дусі минулого важко прийняти, що жінка може бути більш успішною і заробляти більше, ніж вони. Мало хто замислюється про те, що суть щасливих зрілих відносин — не в тому, щоб мірятися зарплатами. А в тому, щоб разом рухатися до спільних цілей і підтримувати одне одного, коли в цьому є необхідність. Але як чоловік може замислюватися про це, коли йому з дитинства вбивали в голову, що «Чоловік — це годувальник, він повинен заробляти!»? Ніби розмір зарплати визначає рівень мужності.\nВкрай важливо, щоб чоловік вибирав собі роботу не ту, яка «модна», а ту, яка буде приносити йому радість. І нехай навіть його зарплата буде меншою, ніж у дружини. Але разом вони розділять турботу про свою родину і завдяки цьому зроблять свої відносини ще більш зрілими. Саме розділять, а не перекладуть її на одні плечі, не має значення — жіночі чи чоловічі.\nМіф 3. Чоловік повинен бути успішним\nОлександр З. (ім’я змінено) — топ-менеджер в міжнародній компанії. Олександр має велику квартиру в центрі столиці, модну дорогу машину та носить тільки брендовий одяг. В його колі спілкування — чоловіки й жінки з таким самим рівнем достатку, як у нього. Але Олександру нецікаво спілкуватися з ними. Йому подобається проводити вихідні в піших походах, а його улюблена страва — домашній борщ. Але такі вподобання не личать успішному чоловіку. Тому відпочиває, їсть і одягається він там, де успішним людям це належить робити. До психотерапевта він звернувся через постійне відчуття порожнечі та невдоволення життям.\nВ процесі терапії Олександр розповів, що коли йому було 8 років, його мати пішла від батька до успішнішого чоловіка. Малий Олександр дуже болісно переживав розлучення батьків і хотів частіше спілкуватися з батьком. Але мати йому не дозволяла й повторювала: «Успішні чоловіки мають все, а невдахи нехай залишаються невдахами». Відтоді Олександра переслідує страх, що якщо він не буде достатньо успішним, ніхто не його не любитиме.\nНа перший погляд може здатися, що нічого поганого в успіху нема. Саме тому й з’явився міф, що чоловік повинен бути успішним. Сьогодні успішність чоловіка визначається, зокрема, маркою його машини і вартістю костюма. Нам ставлять за приклад молодих мільярдерів і солідних панів із журналу Forbes. Масова культура дуже наполегливо й однозначно транслює на нас цінності, яким треба слідувати.\nЧому саме треба? Тому що в кожній людині закладена потреба в приналежності. Вона сягає корінням тих давніх часів, коли чоловіки добували цілком буквальних мамонтів. Тоді приналежність до групи була запорукою виживання. Сьогодні ж нам не обов’язково «бути як усі», щоб вижити. Але усвідомити й подолати цю потребу можна, тільки маючи хороший контакт зі своїми емоціями й потребами. Тобто, володіючи високим рівнем емоційного інтелекту.\nПоняття «успіх» в різні часи мало різне значення. За Союзу успішними вважалися ті, хто працював по дві зміни і висів на дошці пошани, чи вмів гарно вкрасти із підприємства і не сісти, тобто, «крутитися». Сьогодні ж «успіх» вимірюється кількістю тисяч доларів на банківському рахунку чи в «заначці». І, звісно, не варто забувати про зовнішність. Всі успішні люди сьогодні просто зобов’язані вписуватися в сучасні рамки краси.\nІ хоча, на перший погляд, минулий і сучасний «успіх» мають мало спільного, необхідність його домагатися будь-якою ціною прийшла до сучасних чоловіків в тому числі з середовища, в якому вони зростали. Адже хто виховував цих сучасних чоловіків? Правильно, батьки й бабусі з дідусями, для яких «Швидше! Вище! Сильніше!» — це не просто слова, але спосіб життя, який вийшов далеко за рамки мотивуючого спортивного гасла.\nІ що ми маємо в результаті? Ціле покоління «досягаторів» (від слова досягати). Так, у них є великі красиві дорогі машини і квартири. Але немає найбільш важливого і цінного — відчуття задоволеності життям. А я вважаю, що саме це відчуття і є головним показником успіху. Адже навіщо потрібні всі досягнення й атрибути успіху, якщо людина в результаті не почувається щасливою?\nТиск нескінченних «повинен» і «повинна»\nЗасмучує те, як багато сучасних чоловіків підпадають під вплив міфів і дозволяють їм контролювати своє життя й позбавляти себе щастя. Феномен сучасних людей в тому, що ми — інші. Суть сучасних відносин — у СПІВ-творчості та СПІВ-робітництві чоловіків і жінок. А сліпе слідування міфам призводить до лише до того, що і чоловіки, й жінки втрачають свою ідентичність під тиском нескінченних «повинен» і «повинна».\nЩо можна зробити, щоб не стати черговою жертвою міфів і не заблукати в нескінченних «повинен»? Працюйте над розвитком свого емоційного інтелекту. Не дозволяйте комусь або чомусь диктувати, як вам жити. Вчіться слухати і чути свої власні бажання та потреби. Це головне, що повинен кожен сучасний чоловік!\nTEXTY.ORG.UA — незалежне видання\nМіськрада Кропивницького – шоста місцева в Україні «проти Штайнмаєра»\nУкраїна не розглядає варіант змінити Конституцію для закріплення правового статусу окремих районів Донецької та Луганської областей. Про це заявив глава МЗС Дмитро Кулеба в інтерв’ю “Сегодня”. […]\nЯк показало нове дослідження, трохи більше 60 відсотків німців готові зробити щеплення проти COVID-19. Разом з тим фіксується збільшення кількості тих, хто вагається. Поки науковці […]\nАрхіви Обрати місяць Липень 2020 (62) Червень 2020 (143) Травень 2020 (184) Квітень 2020 (156) Березень 2020 (177) Лютий 2020 (132) Січень 2020 (218) Грудень 2019 (204) Листопад 2019 (140) Жовтень 2019 (152) Вересень 2019 (217) Серпень 2019 (170) Липень 2019 (145) Червень 2019 (96) Травень 2019 (140) Квітень 2019 (162) Березень 2019 (64) Лютий 2019 (127) Січень 2019 (88) Грудень 2018 (74) Листопад 2018 (97) Жовтень 2018 (127) Вересень 2018 (47)\nКатегорії Обрати категорію Історія (84) Головне (1 877) Життя (1 006) Новини (1 166) Політика (863) Суспільство (1 799)\nУтиски російської або захист державної: чи скасують в Україні мовний закон і що буде далі 13.07.2020\nЗакон про українську мову можуть скасувати. Таке рішення в силі прийняти Конституційний суд, який вже розглядає звернення про визнання закону недійсним. Позов подали 51 народний […]


У Татарстані парашутисти розбилися на смерть відео | СЬОГОДНІ\n21 травня 2018, 16:34 Переглядів:\nВідео: Следком РФ\nУ Татарстані двоє парашутистів загинули внаслідок стрибка. Всього стрибок виконували сім спортсменів. У двох з них переплелися парашути.\n"19 травня надійшло повідомлення від служби "112" про падіння двох парашутистів в Мензелінському районі, за територією місцевого аероклубу. Один постраждалий помер при транспортуванні до лікарні. Другий спортсмен у вкрай важкому стані був доставлений в Мензелінску лікарню, госпіталізований у відділення реанімації, де йому була проведена інтенсивна терапія. Але, незважаючи на інтенсивні лікувальні заходи, що проводилися, о 21:30 по Москві була зафіксована його смерть", – сказано в повідомленні.\nВ аероклубі Мензелінскій пізніше уточнили, що загиблі – чоловіки, 1984 і 1970 років народження.\n"Один з них з Казані, а другий з Набережних Човнів. Обидва досвідчені спортсмени. У кожного на рахунку більше 600 стрибків", – додав представник клубу.\nУ клубі почали розслідування причин інциденту і дотримання правил техніки безпеки.\nРаніше під Києвом 18 парашутистів-любителів виконали свій перший в житті стрибок з парашутом на аеродромі "Бородянка", при цьому троє з них зламали ноги. Один з постраждалих отримав переломи відразу двох ніг. Також житель Івановської області в Росії залишився живий, стрибнувши з балкона багатоповерхового будинку в Московському мікрорайоні обласного центру.\nРосія, аварія, падіння, парашутист, загиблі\nВи зараз переглядаєте новину "\tНе розкрився парашут: у Татарстані загинули двоє досвідчених спортсменів". Інші Росія дивіться в блоці "Останні новини"\n11 лютого 2018, 16:24\n319 818 Прем'єр Італії після переговорів з Путіним висловився про Зеленського і Україну\n260 547 "Домігся чого хотів": Ілларіонов прокоментував звернення Зеленського до Путіна


Аутоімунний гіпотиреоз (тиреоїдит), симптоми, діагностика та лікування\nMedSovUkrPro.ru » Діагностика » Аутоімунний гіпотиреоз, правильна назва захворювання аутоімунний тиреоїдит\nВсе аутоімунні захворювання - це пошкодження власних клітин захисною системою організму. Збій в імунітеті провокує появу патологічних антитіл. Ці агенти руйнують нормальні здорові тканини, приймаючи їх за чужорідні мікроорганізми.\nПошкодження щитовидної тканини антитілами призводить до розвитку хронічного аутоімунного тиреоїдиту. Це захворювання виявляється у пацієнтів різного віку. Особливо часто аутоімунне запалення залози зустрічається у жінок репродуктивного та похилого віку.\nЯкщо більшість тиреоцитов руйнується антитілами, то рівень гормонів (тироксину і трийодтироніну) в крові починає падати. Недостатня концентрація цих біологічно активних речовин призводить до формування первинного гіпотиреозу.\nЗміни в структурі щитовидної залози при аутоімунному тиреоїдиті пов`язані з аспетіческім запаленням. У тканини можуть формуватися вогнища (вузли) або дифузна неоднорідність (симптом «бруківки»).\nантитіла до тиреоїдної тканини;\nВикликаний аутоімунним запаленням недолік гормонів щитовидної залози підтверджують аналізами крові. У лабораторії визначають рівень тиреотропіну (ТТГ), тироксину (Т4) і трийодтироніну (Т3). Якщо від норми відхиляється тільки ТТГ, то діагностують субклінічний гіпотиреоз, якщо всі показники - то маніфестний.\nАнтитіла до маркерів щитовидної залози визначають для уточнення діагнозу. Якщо в крові виявляють високий титр цих речовин, то природа запалення - аутоімунна.\nпланують зачаття жінкам;\nмолодим пацієнтам зі скаргами на самопочуття;\nВідео: Аутоімунні заболеванія.Сімптоми, причини. Биокоррекция препаратами DNACLUB\nДоза препарату залежить від індивідуальної чутливості, віку і маси тіла пацієнта. Лікування проводиться під контролем рівня тиреотропного гормону. У молодому віці ідеальною вважається концентрація цього біологічно активної речовини від 1 до 2,5 мед / л, в літньому - допустимі значення до 10 мед / л.


Садовий рододендрон: вирощування в Підмосков'ї і Ленінградській області | Сад і город\nHOME / Поради дачника / Садовий рододендрон: вирощування в Підмосков’ї і Ленінградській області\nРододендрони користуються великою популярністю у жителів Підмосков’я і Ленінградської області, оскільки клімат цих районів найбільш відповідний для цих вередливих мешканців садів. Для того, щоб виростити здорову і красиву рослину, необхідно дотримуватися певних правил і дотримуватися рекомендацій відносно їх змісту і відходу. Розглянемо їх детальніше.\nРододендрон відноситься до найбільшого сімейству Вересових і був уперше виділений в 1753 році. У дикій природі його можна зустріти в Америці, Азії, Японії, а також в Китаї.\nТаке вид може рости як поодинці, так і в групах. Він також є мешканцем тундри і заболочених місцевостей.\nРододендрони можуть зростати як у вигляді кущів, так і у вигляді невеликих дерев. Рослина вічнозелене, напіввічнозелене і листопадне. Кущі можуть досягати висоти 10-100 см, тоді як дерева-аж до 30 м.\nІснує близько 1000 з гаком видів рододендронів, тому його листя може набувати найрізноманітнішої форми і розміри. Квітки обох підлог, суцвіття бувають гроновидної або щитковидної форми, іноді розміщуються по одному або по два. Вінчик має викривлений вигляд, бувають жовтих, рожевих або пурпурних відтінків.\nПлоди такої рослини представлені у вигляді п’ятистулкової багатосім’яної коробочки, яка розкривається по напряму зверху вниз.\nНижче представлено фото цих кущів.\nДля вирощування рододендронів в Підмосков’ї або Ленінградській області необхідно вибирати тільки морозостійкі сорти.\nОтже, для вирощування в середній смузі Росії найбільш підходять:\nдеякі сорти листопадних рододендронів, наприклад, сорт Western Light;\nгібриди якушиманского рододендрона : Anna H. Hall, MistMaiden, Ken Janeck;\nгібриди кэтевбинского виду : сорти Alfred, Boursault, Catawbiense Grandiflo rum, Abraham Lincoln;\nсорти короткоплодового виду : Flauntado, Haaga;\nрододендрон Вільямса : сорт Irmelies.\nПосадка і відхід за рослиною рододендрон садовий-досить відповідальний процес, що вимагає багато уваги і зусиль. Проводити процедуру висадки рекомендують в період з квітня до середини травня або ж з вересня по листопад. Особливих обмежень відносно цього немає, проте уникайте періоду цвітіння і двох тижнів після цього.\nВелику роль також грає вибір сусідів для такої рослини. Не розміщуйте поряд з ним липу, каштан, клен або вербу, оскільки їх кореневі системи розташовані приблизно на одній глибині і можуть позбавити вашого “вихованця” життєво важливого живлення. Ідеальними сусідами можуть стати яблуні, груші, сосна або дуб. Важливо! Якщо відсутня можливість посадки рододендрона окремо від небажаних сусідів, захистите його корені шляхом вкопування в грунт руберойду, шиферу або поліетилену.\nЦьому вередливому садовому мешканцеві краще всього підійде затінена ділянка, бажано в північній частині будівлі. Окрім рододендрона, тіньолюбивими кущами також є: жасмин, барбарис, агрус, ліщина, форзиция, бересклет і магония..\nДля посадки ідеально підійде розпушений грунт, який добре дренований і містить в собі велику кількість гумусу.\nПосадку і відхід за рододендроном у відкритому грунті необхідно здійснювати певним способом, що включає такі етапи :\nПередусім підготуйте посадочну яму, яка має діаметр 60 см і глибина 40 см Туди засипте спеціальну суміш, яка готується з 8 відер верхового торфу і 2 відер глини.\nРетельно утрамбуйте висипану суміш в ямі, потім зробіть поглиблення у вигляді лунки, яке повторює форму кореня вашого саджанця.\nПрямий перед посадкою слід прибрати зайве повітря з саджанців рослини. Для цього опустите їх в ємність з водою і не виймайте до тих пір, поки не припиниться виділення бульбашок.\nПісля цього можете поміщати саджанець в заздалегідь підготовлену лунку. Яму слід засипати субстратом так, щоб не залишалося порожнього простору.\nЗакінчивши посадку, кущі необхідно рясно полити водою і замульчувати землю навколо ствола торфом або дубовим листям.\nЯкщо на кущах, які ви саджали, є велика кількість бутонів, то частина з них рекомендується видалити, оскільки рослині необхідно направити усі свої сили саме на вкорінення.\nЧи знаєте ви? Рододендрон крупнолистий є державним символом Вашингтону.\nРозмножується цей вид насінням, живцями, відведеннями і навіть щепленням, але останній спосіб найбільш складний і трудомісткий.\nНайбільш простим способом є розмноження відведеннями, далі трохи детальніше про це.\nПрикопування відгілків здійснюється наступним способом: у весняний період гнучкі втечі перетягують в заздалегідь підготовлену лунку глибиною близько 15 см Середню частину пагона прикріплюють до канавки, а згори засипається садова земля з домішкою торфу. Верхню частину пагона залишають на поверхні і приробляють до кілочка, розташованого вертикально. Увесь сезон такий відгілок необхідно зволожувати, а вже восени або весною відділяти від основного куща і пересаджувати в інше місце.\nТакий спосіб розмноження краще всього підходить рододендрону даурському або листопадному.\nНе менш распрстраненным способом являється також розмноження живцями. Можна використати здеревілі, напівздеревілі і листові живці з брунькою. Для їх вкорінення використовують невеликі ящики з сумішшю з торфу і піску в рівних пропорціях, а також з додаванням невеликої кількості хвойної землі. Після висадки живці необхідно накрити склом і тримати при температурі в 25-30°З, проводячи регулярне зволоження. Вже через 2-3 місяці у живців з’являється добре розвинені кореневища, після чого їх можна сміливо пересаджувати в окремий горщик і вирощувати при температурі 20°С.\nВідхід за рододендроном\nВирощування рододендрона і відхід за ним включає стандартні процедури, як і для кожної рослини. Вимагається тільки їх грамотне виконання для успішного росту і розвитку.\nПолив рододендрона дуже сильно впливає на його розвиток і стан в цілому. Як недоувлажнение, так і перезволоження може привести до негативних наслідків.\nЦя рослина більше інших потребують зволоженості грунту і атмосфери, особливо це стосується періоду цвітіння і формування бутонів. Грамотність поливу також робить вагомий вплив на закладку квіткових бруньок на майбутній рік.\nВоду для поливу потрібно м’яка, вона може бути відстояною або дощовою. Також ще одним варіантом для пом’якшення буде додати трохи торфу у воду за 24 години до поливу.\nЩоб визначити, як часто слід поливати рододендрон, звертайте увагу на стан його листя. Якщо вони стали матовими, втратили тургор, отже, треба терміново полити грунт, зволоживши її на 20-30 см в глибину. Важливо! Ні в якому разі при поливі рослини не перезволожуйте його кореневу систему, оскільки воно має надчутливість до надлишку води. Проте симптоми перезволоження такі ж, як і при посусі-опускання і згортання листя.\nДобриво починають проводити в основному на початку весни, а закінчують – у кінці липня, коли проходить цвітіння і починається ріст молодих пагонів. Кращим добривом для таких рослин є перегній. Його необхідно залити водою в пропорції 1:15, потім дати відстоятися впродовж пари днів і після цього використати його як добриво. Обов’язково полийте кущі перед його підгодівлею.\nРододендрони не особливо потребують обрізання, оскільки від природи можуть утворювати правильну форму. Але все одно необхідно іноді обстригати занадто високі кущі, видаляти відмерлі втечі і в цілому омолоджувати кущ.\nПередусім, приступайте до цієї процедури на самому початку весни, поки по стеблах не почався рух соку. На тому місці, де стебла мають товщину 2-4 см, зрізи треба обробляти садовим варом. Після цього на тих місцях почнуть з’являтися бруньки, запускаючи процес оновлення. Що стосується старих кущів, що сильно обмерзли, то їх треба обрізувати на висоті 30-40 см від поверхні землі. Впродовж першого року-одну половину куща, впродовж другого-іншу.\nінші статті Опис курей породи маран\nЯк захистити рододендрон від шкідників і хвороб\nНайпоширенішими шкідниками для таких кущів є: рододендровий клоп і павутиновий кліщик. Серед захворювань він найбільш схильний до кореневої гнилизни, іржі і грибкових захворювань.\nДля того, щоб захистити свою рослину від клопа, обробляйте його настоєм з тютюну, додавши при цьому мило. Процедура проводиться в літній період через кожні 10 днів.\nПри боротьбі з павутиновим кліщиком використайте 0,1-0,3 % емульсію “Кельтану” або 0,2 % “Фосфаміду”, процедуру обприскування проводите 2-3 рази через 6-8 днів.\nДля знищення кореневої гнилизни можна проводити обприскування бордоской рідиною, а для ліквідації ржавичны-розчином марганцевокислого калію.\nЧи знаєте ви? З нектару рододендрона можна навіть робити мед, проте такий продукт має галюциноген і послаблюючий властивостями.\nУ Підмосков’ї перед укриттям рододендронів на зиму проводять щедрий полив кущів, поки земля повністю не замерзнула. Ті сорти рослини, які є вічнозеленими, в перші декілька років після посадки укривайте ялиновим ялиновим гіллям. Використайте сухі дубові листи для зимового укриття низькорослих видів.\nЯкщо ви проживаєте в Ленінградській області і цікавитеся тим, як правильно проводити укриття рододендронів на зиму, то ось ще пара рад :\nМожна використати крафт-папір для захисту теплолюбних рослин.\nСтосовно листопадних видів, то їх гілки пригинають до землі, відповідно, взимку вони опиняються під снігом.\nУсі укриття в основному знімають у кінці березня або початку квітня.\nОзнайомтеся з найпопулярнішими зимостійкими сортами рододендронів. Рододендрон вражає красою, своєю різноманітністю видів і морозостійкістю сортів. Він може стати прекрасною і стильною прикрасою для вашого саду і городу. Особливо якщо ви проживаєте в Підмосков’ї або Ленінградській області, клімат яких найбільш оптимальний для таких кущів, проведення посадки і відходу за цією рослиною не складе для вас великих труднощів, а тільки принесе задоволення і відмінний результат. Бузок, спіреї, дерен білий, барбарис, горобина звичайна (червона), калина і черемха звичайна, також як і рододендрон, морозостійкі кущі, головною особливістю яких є витримувати низькі температури.


В США выставили на продажу боевой «Жигуль» за $40 тысяч - автоновости от AvtoVod 2018\nСекрет стійкості швейцарських доріг, які витримують навіть землетруси\n09.02.2017 г. в 08:07, ДжеДАІ\nТермін експлуатації дорожнього покриття у Швейцарії - 10-15 років. Утім, досі без проблем функціонують автошляхи, збудовані ще в далеких шістдесятих. Однак, швейцарці ніколи не стоять на місці. І їхні інженери невтомно вдосконалюють технології дорожнього будівництва. Усі магістралі Швейцарії вже мають шумопоглинальні властивості, а віднедавна…\nНа плечі нового очільника Нацполіції ляже розслідування справи загибелі Павла Шеремета\nЙого підірвали у власному авто, минулого літа. Чи зрушило нарешті слідство з мертвої точки? І чи є у правоохоронців підозрювані? У МВС майже до секунди відтворили перебіг подій того жахливого ранку. Слідство триває, і за словами Міністра внутрішніх справ разом з новопризначеним головою нац. поліції, розкриття цього вбивства для них і надалі є…


3 Тонкі Веб-клієнти\nТонкі клієнти, які працюють в термінальному режиміРедагувати\nТонкий клієнт PC-StationРедагувати\nПереваги застосування тонких клієнтів замість звичайних ПКРедагувати\n— немає локальних носіїв\n— немає можливості робити несанкціоновані копії документів на знімні носії інформації (якщо це не дозволено системним адміністратором; при цьому адміністратор можеобмежити коло таких осіб).\nЩо таке WTWare?Редагувати\nЗастосування в 1СРедагувати\nТонкий клієнт — один з клієнтських додатків системи 1С: Підприємство 8.\nВиконавчий файл цього додатка 1cv8c.exe. "Тонким" клієнт називається тому, що вміє виконувати обмежений набір функціональності вбудованого мови. Зокрема на тонкому клієнті недоступні всі прикладні типи даних. Замість цього тонкий клієнт оперує обмеженим набором типів вбудованої мови, призначеним лише для відображення і зміни даних в пам'яті. Вся робота з базою даних, об'єктними даними, виконання запитів - виконується на стороні сервера. Тонкий клієнт тільки отримує готові дані, підготовлені для відображення. Тонкий клієнт забезпечує роботу лише в режимі користувача 1С: Підприємство. Режим роботи «Конфігуратор» тонким клієнтом не підтримується. і головне - "тонкий клієнт" дозволяє працювати з інтерфейсом 1С: Підприємство через Інтернет.\nТонкий клієнт - що це і з чим його їдять (на прикладі WTWare)\nbourabai.kz/dbt/richclient.htm — Типи клієнтів в системі клієнт-сервер\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Тонкий_клієнт&oldid=28172831\nОстаннє редагування: 20 травня 2020, 15:55


Зварювальні роботи | ТОВ "БРК-УКРЕНЕРГОЩИТ"\nЗварювання - один з найбільш недорогих за ціною і простих способів з'єднання металевих елементів в єдину конструкцію. Але якісні та надійні вироби виходять, тільки якщо зварювальні роботи виконуються професіоналами, які відмінно знають технологію.\nВолодіючи багаторічним досвідом, ми беремося за найскладніші замовлення. Виконуємо роботу в строк і з гарантією якості.\nНапівавтоматичне зварювання - процес зварювання, при якому електродний дріт подається з постійною швидкістю в зону зварювання і одночасно в цю ж зону надходить вуглекислий газ, аргон або інший газ, який забезпечує захист розплавленого або нагрітого електродного та основного металів від шкідливого впливу навколишнього повітря. Захисний газ при цьому подається з балона через редуктор. Крім того, що напівавтоматичне зварювання забезпечує високу якість шва, значно полегшується підпал дуги, різко зростає зручність і швидкість роботи - зварювальник позбавлений необхідності зміни електродів і зачистки швів від шлаку. Даний вид зварювання забезпечує високу якість зварювання. Напівавтоматичне зварювання є більш якісним і естетичним на відміну від електронного.\nКонтактне зварювання - процес утворення нероз'ємного зварного з'єднання шляхом нагрівання металу через який пропускають електричний струм і пластичної деформації зони з'єднання під дією стискаючого зусилля. Контактне, або точкове зварювання використовується переважно для виготовлення серійних виробів або масового замовлення однотипних виробів.\nЗварка аргоном - це вид зварювання, який використовується для складних важкоплавних металів. А також для досягнення більш естетичного вигляду в деталях, які виготовляються.\nЦе один з найбільш затребуваних видів зварювальних робіт на сьогоднішній день. Аргонове зварювання застосовують для з'єднання легованих сталей або кольорових металів. У зв'язку із застосуванням в якості захисної атмосфери газу аргону, в народі такий тип зварювальних робіт називають аргонной зварюванням. Технологія аргонової зварки полягає у тому, що між електродом і зварюваною деталлю запалюється дуга. Найчастіше в роботі застосовується вольфрамовий електрод, оскільки він не плавиться навіть при високих температурах. Залежно від товщини зварювальних матеріалів, застосовуються вольфрамові стрижні різного діаметра: зазвичай це стандартні розміри від 1,6 до 3,3 мм. Також не обійтися і без захисного газу, який повинен бути інертним, щоб не дозвjkbnb металу взаємодіяти з повітрям.\nПісля включення зварювального апарату необхідно підігріти метал з яким працює майстр. Залежно від властивостей конкретного матеріалу і його товщини, встановлюється оптимальний час для підігріву.\nПісля появи розплавленого металу, застосовують присадочний пруток і безпосередньо відбувається зварювання аргоном. Залежно від особливостей будови зварювального апарату, підпалювання дуги здійснюється як контактним, так і безконтактним способом.\nТакож називається - імпульсне зварювання. Це різновид контактного зварювання, воно може використовуватися для приварювання елементів різної товщини.\nДаний метод зварювання, так званої, запасної енергії. Заряди енергії накопичуються в конденсаторах під час зарядки від випрямляча і трансформуються в теплоту. Вона, в свою чергу, утворюється в контакті в моменти протікання струму між дотичними заготовками. Виходячи з цього, конденсаторне зварювання часто називають контактнм.


Те, що базується на досвіді та практиці та асоціюється з нею\nСлово емпіричне широко використовується в нашій мові як прикметник для визначення того, що ґрунтується на досвіді, практиці та спостереженні за подіями та пов’язане з ними.\nЕмпіричні знання походять з досвіду\nЗазвичай ми вживаємо це слово, пов'язане зі знанням, оскільки емпіричне знання передбачає прямий контакт із реальним, що досягається досвідом. Все, що людина знає, знає, не маючи наукових знань, є емпіричним знанням. Ми знаємо, що кубик льоду на шкірі спричинить холодний шок, тому що він був відчутий, і те саме відбувається з вогнем, наприклад, ми знаємо, що перебування поблизу нього виробляє велике тепло, тому що ми це відчули ...\nЕмпіризм, філософська течія, яка передбачає, що знання виникають із власного досвіду кожного і ні з чого іншого\nВін також позначається терміном емпіричний щодо всього належного або пов’язаного з емпіризмом. Тим часом емпіризм відноситься до тієї системи чи філософської течії, яка передбачає, що знання виникають на основі власного досвіду кожного і ні з чого іншого . Наприклад, послідовник цієї пропозиції буде називатися емпіричним.\nПеревага досвіду та почуттів\nЗа ініціативою філософії філософська теорія емпіризму припускає перевагу досвіду та сприйняття продукту почуттів щодо знань та формування ідей та концепцій .\nЗгідно з емпіризмом, щоб знання можна було вважати дійсним, його спочатку слід довести досвідом, що є потім основою знання .\nТоді спостереження за світом буде методом par excellence, який буде використовувати ця теорія пізнання, залишаючи тоді міркування, одкровення та інтуїцію, залежно від того, що в першу чергу говорить досвід.\nВоно виникає в XVII столітті з рук англійського мислителя Джона Локка\nЕмпіризм виникає в XVII столітті і безпосередньо пов’язує чуттєве сприйняття з формуванням знань. У цьому сенсі знання, що не схвалюються досвідом, не можуть бути визнані як істинні за допомогою емпіризму. Основою емпіричних знань є досвід.\nАнглійський мислитель Джон Локк вважається батьком емпіризму , оскільки першим підтримав його і явно виставив його всьому світу. Локк, який здійснив дуже важливий вплив завдяки своїм ідеям у XVII столітті, стверджував, що новонароджені народжуються без будь-якого типу вроджених уявлень чи знань, і що тоді різний досвід, з яким вони стикаються у своєму розвитку, залишить сліди на ньому, і вони сформують ваші знання. На думку Локка, нічого не можна зрозуміти, якби досвід не був посередником у цьому . Для нього свідомість людської істоти порожня, поки не народиться і не наповниться знаннями в результаті накопиченого досвіду.\nРаціоналізм, його протилежність\nПротиставляючи та явно протидіючи емпіризму, який змусив Локк зростати, є раціоналізм , який стверджує, навпаки, що розум є продуктом знання, а не почуттів, а тим більше досвіду.\nРаціоналізм, філософська течія, сучасна до емпіризму, також розвинувся в Європі в XVII столітті, а Рене Декарт був його основним ідеологом. Для раціоналізму єдиним джерелом пізнання є розум, і тому він відкидає будь-яке втручання почуттів, оскільки вважає, що вони здатні нас обдурити.\nВін також заперечує Локка щодо вроджених знань, враховуючи, що вони існують, що ми народжені зі знаннями, ми просто повинні пам'ятати про них у міру розвитку.


Чому дитина не спить вдень - Діти - TCH.ua\nБагато мам скаржаться, що їх малюки вже в 2-3 роки відмовляються спати вдень. Як реагувати на таку зміну в поведінці дитини?\nПедіатриня і психологиня дитячого медичного центру "Дитина" Ірина Юрків відповідає на запитання так:\nвід 1-го місяця до року дитина повинна спати тричі на день;\nвід 12 до 18 місяців кількість денного сну можна зменшити до 2 разів;\nвід 18 місяців до 4-5 років діти можуть спати 1 раз на день;\nу віці 5-6 років діти вже не повинні вдень спати.\nЗ чим пов'язана відмова від сну?\nЦе може бути пов'язане з особливостями характеру дитини або з якимись порушеннями нервової системи, неправильним режимом дня, соматичними захворюваннями (кишкові коліки, спазми, дисбактеріоз).\nПотрібно звертатися до невролога?\nДо невролога слід звернутися тоді, коли дитині сняться нічні кошмари, простежується нічний енурез, рухи або розмови уві сні, дитина часто здригається, а під час плачу шкірні покриви набувають синюшного відтінку.\nЧим загрожує 2-річній дитині відмова від денного сну?\nБатькам слід шукати причину відмови від денного сну. Це загрожує швидкою стомлюваністю дитини, відмовою від їжі, а в майбутньому - і психічними розладами. Якщо батькам не вдається повернути денний сон, то краще звернутися до дитячого психолога, який допоможе вирішити проблему.\nРекомендації дитячої психологині, кандидатки психологічних наук Наталії Компанець\nЗ погляду дитячого психолога, "безсонний день" у віці 2-3 років небажаний. Що заважає засинати? Часто ми не розуміємо, що це наші ж дії. Простежте за вашою поведінкою з позиції, наприклад, вашої сусідки. Важливі такі моменти:\nЧас ранкового пробудження. Якщо дитина встає о 7-8 ранку, то до 13-14 години вона вже встигає побігати, погратися і втомитися. Якщо ж вона прокидається після 9 ранку, і при цьому у неї немає активних рухливих ігор до обіду, малюк просто не встигає втомитися до денного сну. Тоді важливо замислитися: як підготувати дитину до дитячого садка, якщо вона не вчиться вставати рано?\nРитуал відходу до сну: що робить дитина під час вкладання або замість? Можливо, перед сном у ліжку – єдиний час, коли мама і дитина розслаблено спілкуються разом. Як спілкуються в інший час?\nСтан мами дитини під час укладання. Якщо мама спокійна, важливо відповісти на запитання: це буває тільки в момент укладання або в інший час теж? Якщо мама роздратована від того, що дитина погано вкладається спати, як це виражається? Якщо мама сердиться, дитина може бути неспокійною. При цьому вона може почуватись у небезпеці, тому і не засинає. Якщо це ваш варіант, то потрібно навчитися заспокоюватися. Навіть рахування до 10 іноді допомагає помітити, наскільки наш стан зчитується дитиною. Тут обман не вдасться. Дитина одразу відчує, ви вдаєте, що ви спокійні, чи дійсно спокійні.\nМотивувати дитину до денного сну можна спокійним спілкуванням перед сном, обіцянкою розваг одразу після сну, а перед сном всі розваги урочисто прибираються "відпочити". Можна також побувати з дитиною на прийомі у краніо-сакрального терапевта. Частіше після роботи з ним дитина спить спокійніше.\nДякуємо педіатрині і психологині дитячого медичного центру "Дитина" Ірини Юрків dytyna.com.ua та дитячій психологині, кандидатки психологічних наук Наталії Компанець, mir-detej.kiev.ua


Заяви про Chocolate Slim : один з кращих втрат ваги в торгівлі?\n10/10 0:23 Jaron Wagner\nChocolate Slim в даний час вважається інсайдерським наконечником, але його популярність останнім часом зросла, і все більше користувачів досягають успіху за допомогою Chocolate Slim і діляться своїм почуттям досягнення. Ви дійсно хочете позбутися від кілограмів у довгостроковій перспективі? Ви хочете все-таки бути тонким і чарівним?\nChocolate Slim ймовірно, може бути вирішенням вашого становища. Адже сотні досвідів присутні, що продукт працює. У наступному польовому звіті ми шукали вас, наскільки це все вірно і як вони можуть застосувати засоби для найкращих кінцевих результатів.\nВони просто не знімають достатньо? Тут сьогодні ви знайдете рішення для саме цієї небажаної проблеми втрати ваги!\nВи бажаєте, щоб ви могли незабаром придбати одяг, який найкраще підійде вашому тонкому самому?\nВи хочете бути в змозі подивитися на себе знову і не постійно намагаються нові дієти і програми втрати ваги?\nЩо робити, якщо вас зачепили інші?\nВи зовсім не самі на цю тему: є багато постраждалих, і вони ще не змогли вирішити це. Настає час, коли ви не хочете робити нові спроби втрати ваги.\nВибачте, тому що, як ви незабаром виявите, є дійсно ефективні методи лікування, які дійсно корисні для зменшення фунтів. Чи є один з них Chocolate Slim? Якщо ви зараз перебуваєте в налаштуванні, ви будете знати.\nChocolate Slim заснований на натуральній формулі. Він використовує добре відомі механізми дії і був розроблений для того, щоб схуднути при найменшій можливій супутній, а також недорогий.\nКрім того, будь-хто може просто замовити товар без будь-якого рецепту через мобільний телефон або ПК, приватна сфера під час придбання відбувається відповідно до діючих стандартів безпеки (SSL таємниця, захист даних тощо).\nВластивості, які роблять Chocolate Slim чудовим:\nВи обходите курс до лікаря і фармацевта, який висміює тільки ваше страждання "я просто не можу схуднути" і не приймає ваше слово для цього\nТим більше, що це органічний продукт, він дешевий, і придбання повністю відповідає закону і без медичного призначення\nУпаковка та відправник непомітні та абсолютно нічого значущого - ви замовляєте відповідно онлайн, і це залишається секретом, що саме ви купуєте\nЯкою мірою Chocolate Slim допомагає хворому?\nВи можете побачити через ефекти Chocolate Slim дуже швидко, як тільки ви дивитеся на кілька тестів і вивчити інгредієнти або активні інгредієнти.\nМи дійсно вже зробили це для вас: Тому, перш ніж ми побачимо реакцію від оцінки відгуків та досвіду користувачів, ось що правильно з ефектом Chocolate Slim :\nВони спалюють більше жиру, що полегшує зменшення калорій\nВиникає затишне, постійне відчуття повноти\nПродукт містить цінні інгредієнти, які підтримують приємне схуднення.\nПарова капуста пригнічується, щоб ви не постійно боролися з собою і вкладаєте все своє терпіння, щоб протистояти цьому спокусі\nТаким чином, основна увага приділяється зменшенню жирових відкладень. Надзвичайно важливо, що Chocolate Slim дозволяє легко втрачати жирові відкладення. Дуже часто користувачі показують свої швидкі результати і зниження на кілька фунтів.\nВсі важливі речі про Chocolate Slim підтверджуються як постачальником, так і користувачами, а також відображені в дослідженнях і відгуках.\nУ випадку продукту, це перш за все окремі інгредієнти, а також які є важливими для левової частки ефекту.\nЗвучить незвичайно, коли справа доходить до втрати ваги, але якщо ви подивитеся на поточне дослідження цього компонента, то ви знайдете перспективні ефекти.\nКомплексна, добре адаптована концентрація речовини і допомагає з іншими інгредієнтами, які також реалізують свій внесок у стійку втрату жирової маси тіла. Це вражає, якщо порівнювати його з ProExtender.\nПобічні ефекти Chocolate Slim\nЗагальний відгук чіткий: Chocolate Slim, на думку виробника, багато відгуків і Інтернет не викликає поганих побічних ефектів.\nВідзначимо, що у випадку, якщо виробник інформації про дозу, застосуванні & Co. слідував, тому що Chocolate Slim працював в тестах надзвичайно сильним, зрозумілим поясненням тих досягнень користувачів.\nМоя порада полягає в тому, що ви купуєте Chocolate Slim тільки від оригінального виробника, оскільки це стосується постійно порушуваних імітацій з делікатними інгредієнтами. У наступному тексті ви переходите до веб-сайту виробника, якому ви можете довіряти.\nЧи придбання Chocolate Slim задовольнить ваші потреби?\nДобре відомо, що будь-яка людина, яка має проблеми з втратою ваги, може отримати кращі результати при покупці Chocolate Slim.\nНіколи не потрапляйте на неправильний спосіб мислення, ви можете просто взяти Chocolate Slim і на місці всі страждання зникнуть. Дайте організму час. Це має бути зрозуміло вам. Зниження ваги - це процес розвитку, який вимагає терпіння. Для досягнення цієї мети потрібно деякий час.\nЗрештою, якщо ви хочете досягти низького вмісту жиру в організмі, вам не доведеться купувати Chocolate Slim не можете відмовитися від нього занадто рано в контексті використання. Успіхи, досягнуті в найближчому майбутньому, повинні дати вам мотивацію. Однак, ви повинні робити це лише у випадку, якщо ви вже досягли повноліття.\nЧи треба щось чітко розглядати під час використання?\nМісія надзвичайно проста і не представляє жодних серйозних перешкод, так багато ентузіазму переможе.\nВи можете легко носити з собою Chocolate Slim будь-який час, і ніхто не помітить. Спосіб, яким ви застосовуєте засіб і досягаєте найкращого досвіду, пояснюється подальшими вказівками щодо використання - таким чином ви досягнете спасіння без особливих зусиль\nУ цілому, Chocolate Slim робить себе впізнаваним після першого використання і вже через кілька місяців, за заявою виробника, можна досягти менших досягнень.\nЗ великим ентузіазмом багато користувачів захоплюються продуктом після багатьох років!\nЦе має сенс, тому, хоча окремі свідчення про протилежне свідчать про наполегливість і використання продукту протягом принаймні декількох місяців.\nВ іншому випадку, будь ласка, зверніть увагу на нашу службу підтримки для будь-якої іншої інформації.\nЩоб бути впевненим, що ефект Chocolate Slim дійсно ефективний, потрібно планувати стежити за повідомленнями з соціальних медіа та відгуками користувачів. Залучати наркотики.\nЩоб отримати малюнок Chocolate Slim, ми включаємо клінічні дослідження, огляди та досягнення користувачів. Саме ці захоплюючі результати, які ми зараз бачимо:\nВважаємо, що це питання є фактичними спостереженнями осіб. Результат, однак, дуже інтригуючий і, як я згадую, застосовний до більшості - а отже, і до вашої особи.\nМи можемо повідомити, що як користувач цього продукту ви задоволені фактами:\nНехай цей баласт відпаде. Тому тепер ви починаєте насолоджуватися своєю істотою.\nВи вперше дізнаєтеся, як чудово це відчуває, коли закінчите процес втрати ваги і побачите прекрасне тіло.\nПевно, що шанси на успіх у Chocolate Slim вище середнього.\nБезумовно, це виявляється здоровим, щоб не бути надмірно маніпульованими ваговими стандартами. Тож це, безсумнівно, корисніше, ніж Hair Megaspray. Проте, слід не звертати уваги на те, що люди, які втратили вагу, результат значно здоровіший.\nЛюди, які відчувають себе прекрасно в своїх тілах, виявляють, що майже всі люди привабливі. Тому що вони показують цю здорову впевненість в собі іншим людям. Перестати ревнувати приголомшливому статури багатьох людей, що також робить розум набагато вільнішим.\nЦе свідчать великі думки клієнтів про багатьох задоволених покупців з подібними стражданнями. Багато інших споживачів перед вами вже почали більш задовольняти особистий спосіб життя.\nЗацікавленим сторонам рекомендується самостійно перевірити засіб, про який ми переконані.\nЯк тільки продукт настільки ж надійний, як Chocolate Slim, купувати його часто неможливо, оскільки натуральні продукти непопулярні у деяких виробників. Якщо ви хочете спробувати, не варто більше вагатися.\nМи знаходимо: Перевірте запропонованого постачальника, щоб купити Chocolate Slim щоб ви могли протестувати його якнайшвидше, перш ніж у вас з'явиться можливість придбати його за адекватною ціною і законним шляхом.\nЯк ви думаєте: Ви достатньо виражені, щоб пройти процедуру без перерви? Якщо у вас тут відповідь: "Напевно, ні", відпустіть. Однак шанси на те, що ви достатньо мотивовані, щоб витримати і досягти результатів з Chocolate Slim.\nДуже важливо: враховуйте перед покупкою продукт\nЯ повинен ще раз сказати, що треба бути обережним при купівлі засобу, що стосується сумнівних постачальників, які, як відомо, імітують бажані кошти.\nЩоб позбавити Вас згодом від неефективних домішок, речовин, що викликають занепокоєння, або високих продажних цін при придбанні статті, ми представляємо Вам тільки тестування та поточний вибір пропозиції.\nОтримання продукту з невідомих сайтів може легко призвести до поганих наслідків. Купити Chocolate Slim тільки згаданим виробником: Тільки тут Ви можете замовити під особисте життя, без ризику і поза увагою.\nСкористайтеся переліченими URL-адресами, які я вивчив, а потім не залишайте нічого на випадок.\nВін платить краще, щоб купити великий пакет, тому що економія коштів є найбільшою, і кожен зберігає непотрібні подальші замовлення. Цей принцип був встановлений у всіх препаратах цього типу, оскільки тривале лікування є найбільш ефективним.\nПогляньте також на огляд Miracle.