XVII і XVIII ст. відкрили нову еру у світовій історії. Вони стали тим рубежем, який відокремив у Західній Європі дві соціально-економічні формації - феодальну, яка виникла після падіння Римської імперії, та буржуазну, початком якої стали дві революції- в Англії (XVII ст.) та у Франції (XVIII ст.). Посилилась роль буржуазії в суспільному житті. Вона очолила торгівлю, сприяла розвитку економічних відносин, мореплавства, науки. Зрозумівши практичне призначення науки та матеріалістичного світогляду, буржуазія підтримала наукові пошуки та експериментальні дослідження.\nДля духовного життя цього періоду характерна різноманітність течій та напрямків. Внаслідок наростання глибокої духовної та економічної кризи, викликаної, з одного боку, Реформацією й численними релігійними війнами, які її супроводжували, а з іншого - знеціненням не тільки золота (внаслідок його напливу з Латинської Америки), але й загальноєвропейської девальвації грошей і падіння виробництва, вже з середини XVI ст. в культурному житті Західної Європи починається період, часто розцінюваний як період феодально-католицької реакції, або, як його традиційно називають, період Контрреформації.\nШирока мережа заснованих єзуїтами освітніх закладів (колегій) завдяки порівняно високому рівню викладання і виховання швидко здобула визнання в європейських суспільствах.\nНавчально-виховний процес у цих закладах передбачав не тільки культивацію внутрішньої самодисципліни, але й робив посилений наголос на вивченні внутрішнього світу людини з притаманними йому протиріччями. Єзуїти першими сформулювали вчення про інстинкти. Багато в чому завдяки діяльності єзуїтських колегій на межі XVI і XVII ст. відбувся певний прорив у розвитку різних ділянок і аспектів психології, в тому числі й психології сприйняття, що мало велике значення для подальшого розвитку художньої культури. Єзуїтські колегії прищеплювали учням також раціональні методи пізнання, засновані на відродженій богословсько-філософській системі, яку називають другою схоластикою (Ф.Суарес, Г.Васкес, Ф.Арріаго, М.Моліна та ін.). Внаслідок цього з єзуїтських колегій виходили не тільки тонкі психологи, але й суворі раціоналісти, наприклад, Рене Декарт. Навіть коли єзуїтська система освіти викликала цілковите несприйняття (як у Френсіса Бекона), методи спростування будувалися за зразком,\nподаним єзуїтами, хоча й способом від противного (у Бекона - примат індукції замість примату дедукції тощо).\nРазом з тим в єзуїтських колегіях насаджувався догматизм мислення і визначена приписами заданість дій. Отримувана в колегіях гуманістична освіта була чітко дозованою, що відбивало стримувальний характер контрреформаційної ідеології. Оскільки постійно стримувати хід часу нікому не під силу, контрреформаційні заходи контролю над культурним розвитком з часом почали сприйматися як анахронізм і в кінцевому підсумку призвели не до посилення католицизму, а до його подальшого послаблення.\nУ XVII ст. було здійснено величезну роботу у сфері наукового мислення і пізнання законів природи, зроблено великий внесок у становлення таких наук, як біологія, фізика, математика. Розвивається раціональний спосіб пізнання. Усі раціональні висновки повинні спиратися на досвід, факт, йти від реального світу речей - стверджували вчені XVII ст. Значних успіхів досягають астрономія та медицина. Справу Коперника та Джордано Бруно продовжили Кеплер, Ґалілей, засновник класичної механіки і винахідник оптичної призми Ісаак Ньютон та ін.\nАнглійським експериментатором Робертом Гуком, який оспорював у Ньютона першість відкриття закону тяжіння і чиє ім'я носить закон пружності, було сконструйовано один з перших мікроскопів і відкрито біологічну (рослинну) клітину; низку важливих відкриттів у різних галузях було зроблено Хрістіаном Гюйгенсом, Антоні ван Левенгуком та багатьма іншими експериментаторами.\nПоряд з тим для XVII - початку XVIII ст. характерним лишалося захоплення науковців містицизмом. Найвидатніший містик доби Я.Беме визнавав справжнім лише такий раціоналізм, який спирається на конкретний містичний досвід спілкування з надприродним. Містиком був видатний французький математик, фізик і філософ Б.Паскаль, автор відомого закону гідростатики і теореми проективної геометрії, які носять його ім'я. І.Ньютон постійно підкреслював необхідність пізнання Бога через творіння, а на схилі віку цілком заглибився у містицизм, так що у сучасників існував сумнів, чи не збожеволів видатний вчений. Виразне містичне підґрунтя має філософське вчення Г.-В.Лейбніца, видатного філософа і математика, автора закону достатньої підстави, винахідника першої лічильної машини. Визначний шведський геохімік і мінералог Е.Сведенборг "увійшов у контакт" з янголами, що стало підставою створення ним особливого релігійного вчення, тощо.\nПісля праць мислителів XVII ст. Г.Ґроція, Т.Гоббса, Дж.Локка, Н.Мальбранша, яких турбували питання суспільного устрою і розвитку, діячі наступного, XVIII ст. зосередилися головним чином на розв'язанні соціальних питань. Розгорнувся інтелектуальний соціально-політичний рух, що отримав назву Просвітництва. Ініціатори цього руху піддали всебічній критиці попередню соціальну ідеологію та соціально-економічну систему. На всій культурі Європи цього століття позначився просвітницький вплив, який виявився у прищепленні європейській культурі ідеології постійного соціального прогресу.\nБурхливі події політичного та соціального життя, наукові досягнення і відкриття, виникнення нових філософських систем не могли не викликати певних лроцесів у художній культурі, сприяти народженню нових напрямків і методів творчості.\nУ XVII ст. в культурі Західної Європи панують два головних напрямки - бароко і класицизм. У XVIII ст. на арену виходить просвітницький реалізм, що в цілому продовжував традиції класицизму і сприяв появі сентименталізму. У XVIII ст. також виникає таке культурне явище, як рококо, а під завісу століття на історичну арену виходить романтизм.\nОсобливе місце в європейській культурі XVII-XVIII ст. зайняла культура бароко (від італ. barocco - дивний, вибагливий, химерний). Спочатку термін застосовували тільки до пластичних видів мистецтва, з кінця XIX ст. помітили стилістичну відповідність в літературній та музичній творчості доби, а з першої половини XX ст. культурологи почали говорити вже про таємничу і суперечливу "людину бароко", вбачаючи в цьому феномені найближчу типологічну спорідненість із внутрішнім світом людини XX ст. Бароко одноголосно називають першим стильовим напрямком в історії культури, який у більшій чи меншій мірі охопив усі народи Європи незалежно від конфесійної чи національної диференціації, включаючи протестантські та православні країни, і більше того, першим напрямком, який вийшов за європейські межі. Разом з тим значна кількість науковців вважає, що культура бароко водночас стала останньою в черзі інтегративних культурних епох, після занепаду якої у другій половині XVIII ст. в культурному житті Європи панують непоєднувані в одне ціле стилістичні течії та світоглядні установки.\nВ цілому культурний психотип "людини бароко" був одночасно своєрідним світоглядно-мистецьким виявом контрреформаційних процесів у Європі і певною реакцією на них. Не даремно найкраще теоретично виразили сутність барокової стилістики визначний іспанський єзуїт, мислитель і письменник Бальтасар Грасіан-і-Мора-\nлес (трактат-антологія "Дотепність або мистецтво витонченого розуму", 1642, доповнене видання 1648) та італійський єзуїт Еммануе-ло Тезауро ("Дальнозора труба Аполлона", 1653). Разом з тим обмежувати бароко рамками Контрреформації не можна. Мистецтво бароко поступово і природно (тобто не штучно) почало приходити на зміну Ренесансу в другій половині XVI ст.\nУ культурі й мистецтві бароко знайшли своє вираження і антифеодальний протест, і національно-визвольні рухи, і демократична сміхова культура. Бароковий світогляд реалізовував нові уявлення про єдність, безмежність і розмаїття світу, його драматичну складність і вічну мінливість.\nДля бароко характерний особливий погляд на людину та світ, що її оточує. "Весь світ театр, а люди в нім актори". Цей шекспірів-ський вислів вдало виражає зміст культури бароко, так само як його персонаж Гамлет відбиває тип "барокової людини". Відійшовши від властивих ренесансній культурі уявлень про чітку гармонію та закономірність буття і безмежні можливості людини, естетика бароко будувалася на колізії між людиною та зовнішнім світом, між ідеологічними й чуттєвими потребами, розумом і природними силами, які уособлювали тепер ворожі людині стихії. Песимізм, відчай після втрати стрункої і сталої культурної традиції, після визнання неможливості цілковито вивільнитися від природних і соціальних зумовленостей при усвідомленні такої внутрішньої потреби, оволоділи умами й вилилися у своєрідних формах мистецтва. Багатьох митців почали особливо цікавити трагедійні сюжети й мотиви. На зміну прохолодному ставленню до офіційної католицької релігії, властивому багатьом діячам Відродження, приходить релігійна екзальтованість. Замість реформаційного опрощення релігійного життя виникає протилежна тенденція доповнення старих і розвитку нових форм культу. В усіх видах літератури і мистецтва ускладнюються за формою і ущільнюються за змістом композиційні елементи і образи. Тема мізерності, нікчемності людини перед грізною силою Божої волі на повний голос забриніла в мистецтві бароко.\nРазом з тим культура бароко далека від сентиментальної сльоз-ливості або пасивної споглядальності, її герой - здебільшого яскрава особистість з розвиненим вольовим і ще більш розвиненим раціональним началом, художньо обдарований і дуже часто благородний у своїх вчинках, хоча навколо такого героя постійно згущаються хмари злої недолі, ворожих недоброзичливців або випадкових збігів обставин.\nЛюдина постає багатогранною особистістю зі складним внутрішнім світом, втягнутим у конфліктну коловерть. Але у деяких\nбарокових письменників і поетів світосприйняття було сповнене химерних сплетінь думок і почуттів, інколи стаючи розірваним, безладним, суперечливим. Якщо Земля не є центром Усесвіту, то чи є людина вершиною творіння? Якщо фізичні відчуття часто обманюють людину, а зарозумілість засліплює її, то як знайти себе й своє місце в житті, а знайшовши, як не втратити себе? Чи можливе і як можливе щастя в безумному світі? - це тільки деякі з питань, відповідей на які шукали мислителі й митці бароко.\nУ бароковому мистецтві відчувається болісне переживання особистої самотності, "покинутості" людини напризволяще в поєднанні з постійним пошуком "втраченого раю". У цих пошуках митці бароко постійно коливаються між аскетизмом і гедонізмом, небом і землею, Богом і дияволом. В образотворчому мистецтві для барокових творів характерне звернення до релігійних сюжетів, де художників, насамперед, цікавлять сюжети чудес та мучеництв, де яскраво проявилися властиві бароковій стилістиці гіперболічність, афекто-ваність, патетика.\nПорівняно з бароковою поривчастістю й культом якогось всесвітнього динамізму ренесансні твори можуть видатися занадто стриманими, навіть статичними. Бароко - це мистецтво, збудоване\nна контрастах, асиметрії, мистецтво, що тяжіє до грандіозності, перевантаження декоративними мотивами та елементами, наповненими знаковим змістом символів та алегорій (див. на мал. барокові костели у Венеції архітектора Б.Лонге-ни та у Римі архітектора Ф.Борроміні).\nЗагальноміський ансамбль, вулиця, майдан, паркові та палацові ансамблі з неодмінними лабіринтами (символами страдницьких кружлянь людської душі у сповненому примарними ілюзіями соціальному світі), надзвичайно виразна культова архітектура, ускладнений декоративний і психологічно насичений портретний живопис та скульптура стають головними різновидами мистецтва бароко.\nНайвідомішим майстром архітектури бароко був італієць Джованні Лоренцо Берніні (598-6SO), який створив чимало уславлених споруд, насамперед у Римі: церкву Сант Андреа аль Квіріна-ле, фонтан Тритона на площі Барберіні, балдахін-ківорій у Соборі святого Петра. Головний же твір Берніні - колонада Собору святого Петра та оформлення площі біля цього собору. Глибина площі - 280 м; у центрі її стоїть обеліск, а саму її утворюють чотири ряди колон, висота яких становить 19 м і які складають розімкнуте коло, "подібно до розкритих обіймів", як казав сам митець. Берніні також був і видатним скульптором.\nЙому належать скульптурні портрети Людовіка XIV, герцога д'Есте, групи "Аполлон та Дафна", шедевром барокової скульптури є його "Екстаз святої Терези".\nВзагалі для барокової архітектури характерною є урочиста монументально-декоративна єдність, яка вражає уяву своїм розмахом. Палаци і церкви завдяки розкішній та примхливій пластиці фасадів, хвилюючій грі світлотіні, складним криволінійним планам і контурам набули мальовничості й динамічності й ніби влилися в оточуюче середовище. Парадні інтер'єри будівель бароко прикрашалися багатокольоровою скульптурою, ліпниною, різьбою; дзеркала і розкішні розписи ілюзорно розширювали внутрішній простір, а живопис плафонів, створених за принци-\nНіколо Сальві. Фонтан Тревіу Римі\nпом "знизу-вгору" створював ілюзію розверстих склепінь. Про винахідливість і вигадливість барокових художників, які розписували архітектурні споруди, написано багато томів мистецтвознавчої літератури. На-\nприклад, коли П'єтро да Кортона на першому плані високих склепінь зі складними алегоричними композиціями зобразив двох великих бджіл, що ніби випадково опинилися в полі зору художника, він до-сяг подвійного ефекту. З одного боку, майстерно вимальовані бджоли додавали алегоричному сюжету враження реалістичності, а з іншого - весь цей сюжет ніби переносився набагато вище і вражав своєю масштабністю під впливом розміру комах.\nДля скульптури бароко багато важила живописна струменистість форми, створення відчуття невпинного мінливого становлення образу, багатство змістових аспектів та емоційних вражень.\nЛ.Берніні. "Екстаз святої Терези" і "Аполлон іДафна"\nУ твори мистецтва барокової доби часом включалися реальні предмети і матеріали (статуї з реальним волоссям і зубами, каплиці-усипальниці, збудовані з кісток та ін.).\nУ живописному мистецтві переважають віртуозні декоровані композиції релігійного, міфологічного або алегоричного характеру, парадні портрети, які підкреслювали привілейоване суспільне\nстановище людини. Ідеалізація о'бразів поєднувалася в них з бурхливою динамікою, несподіваними композиційними та оптичними ефектами, реальність -з фантазією, релігійність - з підкресленою чуттєвістю, або й гострою натуралістичністю і матеріальністю форм, що межує з ілюзорністю. У живописі важливого значення набуває емоційна, ритмічна, колористична єдність цілого, часто невимушена свобода мазка. Значного поширення і високого ступеня розвитку набуває побутовий та історичний реалізм у живописЬ Але для більшості художників бароко характерним було одйочасне звернення як до реалістичних, так і релігійних та міфологічних сюжетів, які інколи синтетично поєднувалися в одній картині (див. на мал. картину видатного фламандського художника Якоба Йорданса "Сатир в гостях у селянина", 1620).\nПостання живопису бароко пов'язане з творчістю кількох художників, що почали відходити від високого Відродження і маньєризму у XVI ст.: Караччі, Тінторетго, Рені і особливо уславлений Караваджо (1573-1610). Караваджо є одним із засновників уповні реалістичного (позбавленого як ідеалізації, так і сатиризацй) живопису. Але в його роботах безсторонній реалізм ранніх робіт ("Дівчина з лютнею", низка натюрмортів і пейзажів) дуже скоро змінюється підкресленим натуралізмом. Так, у картині "Упевнення апостола Фоми" художник акцентує увагу глядачів на брудних грубих пальцях, якими Фома дотикається ран Христа, перевіряючи їх справжність. Похмурістю настрою, трагічним драматизмом і граничним накалом емоцій відзначаються його "Розп'яття апостола Петра", "Воскресіння святого Лазаря" та низка інших великих полотен. Послідовників Караваджо називали карава-джистами і впізнавали за гіпертрофованим реалізмом у змісті та темним фоном їх картин, на якому розвивалися динамічні сюжети.\nСеред багатьох талановитих художників бароко найбільш яскравими і помітними фігурами були італійці Гверчино, П'єтро да Кортона, Лука Джордано, Сальватор Роза, іспанці Хусепе Рібера, Франсіско Сурбаран і Дієго Веласкес, фламандці Пітер-Паулй Ру-\nбенс, Якоб Иордане та Антоніс Ван Дейк, голандець Гарменс ван Рейн Рембрандт, француз Симон Bye.\nТворчості Веласкеса( 1599-1660) притаманна яскраво виражена світська спрямованість. Він вважається одним з творців жанру парадного портрета. Зображення його монументальні та лаконічні, сповнені барокового психологізму. Це портрети короля Іспанії Філі-па IV, папи Інокентія X. Серед робіт художника, які зберігаються в музеях України, найвідомішим є "Портрет інфанти Маргарити". Відомими творами Веласкеса є й "Венера з дзеркалом", "Меніни", "Пряхи" - одна з перших робіт, присвячених жінкам-трудівницям, які виконували копітку роботу в гобеленових майстернях.\nУніверсальним був талант Рубенса (1577-1640). Художник був типовим представником мистецтва бароко. У творах Рубенса містика та екзальтація поєднуються з житгсстверджуючою силою, вони сповнені руху та драматизму: "Поставлення хреста" та "Зняття з хреста", "Персей та Андромеда", "Сад кохання", "Наслідки війни".\nП.-П.Рубенс. Сад кохання\nУчень Рубенса Ван Дейк (1599-1641) уславився насамперед як портретист, хоча писав також картини на релігійні теми. Його портрети є психологічно виразними і водночас декоративно насиченими. Своїх героїв він показує у багатих інтер'єрах, ефектних позах, яскравому та багатому вбранні (портрети короля Англії Карла І, Томаса Уортона).\nТвори Рембрандта (1606-1669) є демократичними за змістом, сповненими внутрішнього драматизму і філософських узагальнень, емоційними за колоритом (домінують чорно-червоні тони). Рембрандт - майстер групового портрета ("Анатомія доктора Тульпа", "Нічна варта", "Синдики"). Писав картини на біблійні та міфологічні теми ("Флора", "Даная", "Повернення блудного сина"), створив багато високомистецьких офортів.\nЛітература бароко мусила виконувати потрійну функцію: навчати, вражати і розважати. Функціональний підхід до літературної творчості призвів до розквіту багатьох "малих жанрів" поезії -епіграми, панегірика, гербового вірша тощо, але створювалися також величезні поеми, що за обсягом перевищували епос Гомера.\nБароко стало періодом, коли почали активно розвиватися різноманітні поетичні школи, між якими при цьому існувала гідна подиву подібність у прийомах і методах творчості..Як ніколи розвивається емблематична, а також "фігурна" і "курйозна" поезія різних Гатунків, яку можна вважати прямим попередником модерністських пошуків виражальних засобів поетики на початку XX ст.\nУ фундаменті барокової поетики перебувало уявлення про необхідність вираження у кожному творі певного концепту (такого собі концентрату думки, ідеї, настрою тощо), який є змістом твору. Те ж, в який спосіб, у якій формі виражено цей концепт, цілком залежить від волі й майстерності автора, його бажання цілком виявити чи навпаки; приховати, зашифрувати даний концепт від певного кола читачів. Сам концепт міг бути як порівняно простим, так і дуже ; складним, насиченим відтінками і нюансами, бути багатозначним і ікількарівневим, серйозним і несерйозним, але завжди до певної міри 'грайливим. Процес "роздягання" закладеного у твір концепту вхо-|див у правила гри між письменником і читачем, становив для "людини бароко" значну художньо-естетичну цінність, оскільки ми-рслився способом пошуку побутової або філософської істини через |;ОКреме художнє "впізнавання". Найпоширенішими прийомами кон-Іцептистів були несподіване порівняння, складні асоціації, зіткнення контрастуючих понять, гра слів, афористичність вислову та ін. За-f сновником концептизму вважають іспанського поета Лонсо Ледесма 1(1552-1623), який у 1600 р. ніби в дусі арабського тайнопису назвав Ісвою збірку віршів словосполученням,- яке одночасно можна пере-|класти і як "Мисельні осягнення", і як "Інтелектуальні загадки", і як "Духовні парадокси". І "осягнення", і "загадки", і "парадокси" - варіанти перекладу слова "conceptos".\nБароковий концептизм в Англії призвів до розквіту такого дещо забутого з часів античності жанру, як метафізична лірика (найбільший представник школи - Джон Донн). Важливим змістовим елементом метафізичної поезії стало художньо-ідейне осмислення нової картини світу, представленої геліоцентричною моделлю М.Коперника. "Людей бароко" турбували соціокультурні наслідки засвоєння цієї моделі світосприйняття. Після дискримінації геоцентричної системи світу Птолемея запанувала думка, що людина - це нікчемна іграшка у руках Провидіння, мала піщинка у безмежності Всесвіту. Здобуває поширення антична концепція циклічності часу. В Англії "нульовий" момент повернення до початку висловлювався терміном "революція", пов'язаним з ідеєю руху за орбітами. Але скоро цей термін метафорично було перенесено на соціальні катак-лізми тогочасного світу (вперше - на Неаполітанське повстання 1647-1648 pp. під проводом рибалки Мазаньєлло). Поета середини XVII ст. Роберта Хіта у зв'язку з цим найбільше цікавив уже не стільки астрономічний, скільки соціально-політичний бік справи:\nПоряд з поетами-метафізиками в Англії активно працювали також так звані евфуїсти ("благозвучники"). У творах найпослідовніших майстрів бароко можна помітити якесь внутрішнє перенасичення почуттями, багатозначну гру світла та тіні, поєднання вишуканості з виставлянням перед очі читачам гострих кутів нерозв'язних проблем, захоплення далекими екзотичними країнами поряд з вихвалянням переваг повсякденної буденності тощо.\nІталієць Джамбатіста Маріно (1569-1625) став засновником цілої течії у літературі - марінізму. Це вишукана поезія, сповнена мудрувань, гри слів, метафор. Головним твором Маріно стала епічна поема "Адоніс" (1623) про кохання богині Венери до прекрасного юнака Адоніса. Маріно оповідає історію кохання богині з дещо насмішкуватою граційністю, оздоблюючи мову тонкими еротичними натяками. Однак крізь галантно-еротичну тематику твору автор доносить до читача ідею трагічної примарності земного життя:\nПереїхавши до Франції, Маріно здобув при королівському дворі чималу популярність, потіснивши колишнього придворного поета\nМалерба, який вважається першим класицистом. Під впливом Маріно у Франції виникла салонна так звана преціозна (вимоглива) літературна школа.\nІспанець Луїс Гонгора-і-Арготе (1561-1627) також дав своє ім'я аристократичній поетичній школі гонгористів, своїх послідовників серед поетів Іспанії та Латинської Америки. Суть її майже тотожна з марінізмом. Треба писати не для всіх, а лише для обраних, для "культурних" людей, вважав Гонгора. Поет оспівував у своїх творах смерть, страждання. Він каже, що немає нічого сталого на землі, що праця марна, досвід даремний. Гонгористи відділяли себе від концептистів і навіть полемізували з ними, однак насправді різниця між концептизмом, марінізмом, гонгоризмом, евфуїзмом і пре-ціозною літературою була скоріше уявною, ніж реальною.\nБлизькість до концептивних засад творчості характеризує також численних авторів прозових афористичних збірок влучних і повчальних сентенцій. Найвідомішими авторами таких збірок були іспанець Б.Грасіан-і-Моралес ("Кишеньковий оракул"), французи Франсуа Ларошфуко (1613-1680, "Максими або Моральні роздуми") і Жан де Лабрюєр (1645-1696, "Характери або Нрави нашого часу"), англієць А.-Е.-К.Шефтсбері (1671-1713). Концептизм думки і творчості вважався ознакою добре вихованого художнього смаку і необхідною передумовою оволодіння особливими вміннями - синдерези-сом (мистецтвом тонкого розуміння та інтуїтивного прозріння) і соліло-квією (мистецтвом самопізнання).\nУ драматургії панівні позиції, поруч з єзуїтським релігійно-дидактичним театром, завойовує жанр трагедії, відроджений завдяки передусім В.Шекспіру.\nУ німецькій драматургії періоду бароко перше місце по праву належить талановитому лірику і автору історичних трагедій Андреа-су Ґрифіусу (1616-1664). У своїй творчості цей драматург сполучає елементи єзуїтського і шекспірівського театрів. Ґрифіуса передусім цікавили колоритні й екзотичні для тогочасної Європи постаті, у розкритті внутрішнього світу яких автор дотримувався поважного ставлення до історичного матеріалу і серйозного аналізу психології героїв. Найвідомішими його трагедіями на історичну тематику є "Лев Вірменин", "Катерина Грузинська" і "Вбита величність або Карл Стюарт, король Великої Британії1". Ґрифіус є також творцем нового театрального жанру - побутової міщанської драми ("Карден-то і Целінда"). Створював він і сатиричні комедії.\nВизначним драматургом барокової доби був іспанець Педро Кальдерон де ля Барка (1600-1681), який написав понад 120 п'єс. Провідна тема його творчості - якщо вже людина живе для того, щоб страждати, то мусить робити це гідно і має героїчно нести свій життєвий хрест. Німецькі романтики називали Кальдерона "поетом честі". Ця тема проходить у таких п'єсах Кальдерона, як "Вклоніння хресту", "Стійкий принц", '"'Життя є сон", "Чудодійний чаклун" та ін. Світ жахливий, світ^ворожий людині. Вона нікчемна, страждає, стогне. Ані жалощів, ані допомоги, ані співчуття не знайде людина на цьому світі. Чому ж людина повинна страждати? У чому її провина? Вона у тому, що людина .народилася недосконалою і живе на землі егоїстично заради примарної насолоди. Усі прагнуть здобути особистого щастя, поспішають, борються, шукають, а таке життя - безумство, помилка. Найкраща мить у житті, мить радощів, щастя - це лише мінлива бульбашка в калюжі, жорстока самоомана. Поряд з тим Кальдерон не був мізантропом (людиноненависником) або похмурим суддею людських пороків. В його творах можна знайти чимало живого народного гумору, адже він адресував свої драми не салонній, а широкій публіці іспанських містечок.\nВарто згадати ще одного іспанського драматурга періоду бароко, автора понад 400 комедій монаха Тірсо де Моліну (справжнє ім'я -Табріель Тельєс, 1583-1648). Найбільшу відомість отримала його п'єса "Севільський пройдисвіт або Кам'яний гість" (надрукована 1630), в якій вперше виведено яскравий образ авантюриста Дона Хуана, до якого пізніше зверталися Мольер, Гофман, Байрон, Пушкін, К'єркегор, Леся Українка та багато інших видатних письменників. Взагалі література бароко часто звертається до пригодницької авантюрної теми, що призвело до поширення розрахованого на широку публіку жанру так званого крутійського роману.\nВизначним представником іспанської барокової прози був Фран-сіско де Кеведо-і-Вільєґас (1580-1645), затятий дуелянт і опальний міністр фінансів, підданий гонінням за сатиричні твори проти політики та монархів Іспанської імперії. У крутійському романі "Історія життя пройдисвіта Пабло, зразка волоцюг і дзеркала крутіїв" (надрукований 1626), циклі фантасмагоричних гротескових памфлетів "Сновиддя" (виданий 1627), збірці новел "Час відплати, або Розумна фортуна" (видана 1650) та низці інших творів, насичених концептив-ною образністю, Кеведо створив сатиричну панораму життя Іспанії, показав зародження буржуазних відносин, правдиві картини деморалізації й соціальної корупції. Мрії Кеведо про "народну монархію"\nвідбилися у трактаті "Політика Бога, правління Христа і тиранія сатани" у двох частинах (виданий 1626-1639). Кеведо писав також талановиті сатиричні памфлети, листи у віршах, інтимні сонети і романси.\nХудожні твори барокових письменників відзначаються оригінальністю задуму і втілення. .Так, герой роману Луїса Велеса де Ге-вари (1579-1644) "Хромий біс" студент Клеофас звільнює запертого у колбі астролога "демона дрібниць", "пекельну муху", тобто чорта, який "спеціалізувався" на "дрібних крутійствах". У вдячність за звільнення чорт розкриває перед студентом приховане життя Мадриду. Пізніше мотив демонічного проводиря геніально, використає у "Фаусті" Ґете. У сатиричному романі у трьох томах "Критикой" Б.Грасіана такий собі Крістело спасається після затоплення корабля на острові, де зустрічається з дикуном Андреніо (одним з прототипів П'ятниці), якого навчає іспанської мови. Але на відміну від героя Д.Дефо Крістело разом з дикуном скоро потрапляє на батьківщину в Іспанію, де у спілкуванні з багатьма досить різними людьми дикун розкривається як більш культурна і цивілізована людина. З'ясовується, що образ Андреніо необхідний автору для узагальнюючих філософських роздумів над сенсом життя та критики сучасності.\nБарокова проза у Франції виразно поділялася на салонно-преціозну (салон графині Рамбуйє) та демократичну. Для першого напрямку характерними є роман про казкових гномів, ельфів і трол-лів Оноре д'Юрфе "Астрея" (1610) і твори однієї з перших жінок-прозаїків Мадлени Скюдері. Другий, "низовий" напрямок з характерним потягом до реалізму і сатири представляють романи Шарля Сореля, Поля Скаррона і Анрі Фюрестьєра.\nНайвизначнішим німецьким прозаїком бароко став Ганс Якоб фон Ґріммельсгаузен (1621-1676), автор шеститомного антивоєнного роману-епопеї "Сімпліціус Сімпліціссімус" (1668, з латини "Простак Найпростакуватіший"), написаного під впливом особистих вражень автора від Тридцятилітньої війни (1618-1648) у Німеччині. Епопея поєднує автобіографічні риси з гротесковими елементами крутійського роману і охоплює життя головного героя, "Простака", від 10-літнього віку, коли герой ділить людей на "диких" і "домашніх", до самої смерті на безлюдному острові, який став для нього єдиним безпечним прихис-.тком. Цей твір є своєрідною енциклопедією тогочасного життя у Німеччині. У ньому автор висміяв паразитичне дворянство, засудив безглузді війни та їх антигуманний руйнівний зміст, утверджував загальнолюдські цінності. Роман і його герой стали прототипами для безсмертного твору Я.Гашека і його Швейка.\nІншим літературним шедевром бароко є поема визначного англійського культурного і громадського діяча Джона Мільтона (1608-1674) "Втрачений рай" (1667). Після поразки буржуазної революції в Англії Мільтон, який виконував обов'язки секретаря О.Кромвеля і був автором кількох дошкульних памфлетів і трактатів, ледь уник тюрми і страти й вів усамітнений спосіб життя. Його нещастя поглибила втрата зору. Але остаток життя став для Мільтона періодом напруженої поетичної творчості, коли було втілено давні задуми -створено "Втрачений рай" і "Повернутий рай" (1671). Використовуючи біблійний та богословський матеріал у концептивному дусі, Мільтон створив поеми, сповнені животрепетного, цілком актуального соціокультурного і особистісного змісту. Проблема права на вчинок, який порушує встановлені норми (гріхопадіння, яке розглядається крізь реалії повстання проти монархічних устоїв) всебічно розкривається Мільтоном у першому творі. При цьому критиці піддаються як закостенілі традиції, так і шал революції. Яскравий образ Люцифера сповнений непідробного трагізму й високого пафосу боротьби, яка приречена бути безрезультатною. Суперечності, якими багатий "Втрачений рай", свідчать про складність духовного розвитку автора, який був типовою "людиною бароко". Іпостасі натхненного гуманіста і тверезого політика, законослухняного віруючого і бунтівного повстанця одночасно постають і взаємодіють перед читачами поеми, залишаючи потребу самотужки визначитися у своєму ставленні до окресленої проблеми. Закінчена через чотири роки поема "Повернутий рай" одноголосно визнається художньо значно слабшою, хоча у ній автор приходить до однозначної відповіді на поставлені у першій поемі питання. Сатана тепер цілком ототожнюється з англійською Реставрацією. За біблійними мотивами Мільтон написав також драму "Самсон-борець", у якій створено яскравий і глибоко народний образ героя Самсона.\nДоба бароко активно сприяла розвитку музичного мистецтва. Саме в цей період починається формування музичної культури, яку називаємо тепер класичною музикою.\nУ церковній практиці все більше приділялося уваги музичному супроводу. І без того пишна і велична католицька меса завдяки проникливій музиці досягає довершеності. Високі зразки церковної та світської музики дали видатні композитори XVII-XVHI ст. Антоніо Вівальді, автор славнозвісних "Пір року"; Йоган-Себастьян' Бах (1685-1750), який створив неперевершені фуги, ораторії "Страсті за Матвієм" та "Страсті за,Іоанном"; Георг Фрідріх Гендель (1684-\n1759), який написав 25 ораторій ("Мессія", "Ізраїль", "Есфір"), Йо-зеф Гайдн (1732-1809), серед доробку якого ораторія "Створення світу", симфонії, квартети.\nУ руслі культури бароко, яка сміливо комбінує різні види і форми мистецтва, виникає новий музичний жанр - опера. Біля витоків цього жанру стояв італійський композитор Клаудіо Мрнтеверді (1568-1643). Найвідомішим його твором є опера "Орфей".\nІнтегративна культура бароко дуже скоро починає розпадатися на окремі напрямки, які підкреслювали ту чи іншу сторону сприйняття дійсності. Так, придворно-раціоналістична течія оформлюється у самостійну художню концепцію класицизму, а її прогресивно-наукова версія - в концепцію Просвітництва. Емоційно-ірраціональні тенденції знаходять свій вираз у грайливому рококо, гуманному сентименталізмі й нарешті у романтизмі. Але при цьому примхливе і напружене у своїх пошуках барокове світовідчуття і відповідна стилістика не зникають одразу після "відпочкування" цих нових культурних напрямків, остаточно занепадаючи тільки наприкінці XVIII ст. .\nУ XVII ст. виникає й активно розвивається класицизм. Як цілісна система смакових уподобань він сформувався у Франції при королівському дворі і звідти розповсюдився серед аристократичних кіл всієї Європи. При французькому дворі натуралістичні та ірраціональні крайнощі культури бароко було засуджено як "італійське божевілля", від якого необхідно звільнитися. Історичним грунтом кла-| сицизму був абсолютизм, який сприймався тоді як гарант стабільно-; сті, миру, злагоди. Це давало митцям привід бачити в державі уособ-г лення розуму нації, завдяки чому служіння державі та її символу, й королю, сприймалося як найголовніший обов'язок кожного, як вико-І нання громадського обов'язку, що лежить вище за особисті інтереси. Не ; ливно, що держава підтримала, а згодом і оголосила класицизм офіційним художнім методом. Створювалися навіть цілі заклади, що повинні були розвивати класицизм в тій чи іншій сфері мистецтва. Так, перший міністр французького короля Людовіка XIII кардинал Рішельє створює Французьку академію (1634), що об'єднала вчених-філософів та письменників. Трохи згодом були створені також Королівська академія живопису та скульптури (1648) і академія наук (1666).\n* Класицизм базується на такому принципі відбору, узагальнень і оцінки життєвих явищ, який визнає прагматичний розум єдиним мірилом усього сущого. Культу державних, громадянських чеснот приносилися у жертву почуття та особисті інтереси людини. Художня доктрина класицизму частково спиралася на пристосовану до об-\nставин придворного мистецтва інтерпретацію раціоналістичної філософії, передусім, видатного французького мислителя Рене Декарта (1569-1650). Він вважав єдиним критерієм істини розум, стверджуючи перевагу духу і мислення над матерією. Почуття людини не є тривкими, все особисте, індивідуальне - це збіг життєвих випадковостей, звідси мірилом цінності людини є розум. Вище за все в людині класицизм ставив розумову, раціональну здатність панувати над своїми пристрастями, подавляти особисті почуття в ім'я обов'язку, підкоряти приватне спільному, державному.\nХудожня культура класицизму була суворо регламентованою. Митці повинні були дотримуватися певних вимог та привил. Головним їх завданням вважалося належне наслідування поданим раніше зразкам. Зразковим вважалося античне мистецтво. Завдання художників, скульпторів та літераторів класицизму полягало в тому, щоб наблизитися до цього ідеалу. Звідси походить і назва цього напрямку: classicus - зразковий. Не дивно, що переважна більшість сюжетів літературних і мистецьких творів класицизму базується на мотивах античної міфології та історії.\nУ різних видах класицистичного мистецтва дія нормативних принципів цього напрямку проявлялася по-своєму. Найменше нормативність позначилася на архітектурі. Архітектура класицизму -це світ гармонії та симетрії. Перед архітекторами від самого початку постала проблема співвідношення ансамблю палацу та парку. Однією з перших спроб вирішити її було спорудження Луї Лево та Андре Ленотром палацового комплексу Воле Віконт (1657-1661). Він став прообразом головної пам'ятки класицистичного будівництва - Вер-сапьського палацу (1668-1669).\nУ досить пустельній місцевості, у 18 км від Парижа, виріс казковий палац з велетенським парком і фонтанами. Власне палац будували\nЛево і на останніх етапах - Ардуен Мансар, а парк спроектував Андре Ленотр. Декоративні роботи у Версалі очолював директор академії живопису та скульптури Шарль Лебрен. Він виконав ескізи килимів та гобеленів, картки для шпалер, малюнки для меблів.\nКласицистична архітектура намагається відродити римський звичай будувати тріумфальні арки до визначних подій (див. на мал. ліворуч Ар-ку-ворота у Сен-Дені під Парижем, 1672, архітектор Ф.Блондель). У наступному столітті найвідомі-шими спорудами у стилі класицизму стали у Франції церква святої Женев'єви у Парижі, збудована архітектором Ж.Суффло (з 1791 -Пантеон, місце поховання видатних людей Франції, інтер'єр купола див. на мал. праворуч) і Паризька застава Де ля Віллет архітектора Ніколя Ладу. У Росії представниками класицизму в архітектурі були В.І.Баженов (палац у Царицині), М.Ф.Казаков (Петровський палац у Москві), І.Старов (Таврійський палац у Петербурзі).\nЗасновником класицистичного напрямку у живописі був французький художник Ніколя Пуссен (1594-1665). Його герої - люди сильних характерів, високого почуття обов'язку перед суспільством і державою. Мистецтво Пуссена - це мистецтво значної думки та яскравого духу. Міра та порядок, композиційна врівноваженність стають основою живопису класицизму. Пуссен обирає такі сюжети, які надають йому можливість показати героїчні та зразкові характери ("Смерть Германіка", "Танкред та Ермінія" - див. на мал.). Сюжетом останньої картини послугував епізод з поеми італійського маньє-риста періоду пізнього Відродження Торквато Тассо\n"Звільнений Ієрусалим". Доблесного лицаря Танкреда, важко пораненого під час бою, знаходить на полі битви його кохана Ермінія,\nяка відрізала своє волосся, щоб перев'язати рани героя і врятувати його. Врівноваженими та упорядкованими є композиції картин "Царство Флори", "Венера та сатири". Міфологічні герої, зображені на них, вражають своєю красою та величчю. Але їх краса якась холодна, вільна від чуттєвості. Холодною та суворою тугою сповнена славнозвісна картина Пуссена "Аркадські пастухи" ("І я теж був у Аркадії")- На ній зображено трьох юнаків-пастухів та дівчину, які несподівано знайшли могильну плиту з написом "Et in Arcadia ego" ("І я теж був у Аркадії", тобто "І я також був молодим, гарним, щасливим та безтурботним - пам'ятай про смерть"). Але попри таке суворе нагадування про марність життя герої картини не впадають у розпач. Вони застигли, немов античні статуї. На їх обличчях туга і роздуми, а не страх. Ретельно дібрані деталі, врівноваженість композиції, рівне освітлення - все це створює певний піднесений настрій, якому чуже усе марне і швидкоминуще. Стоїчне примирення З роком споріднює класицизм з античним світосприйняттям.\nВідомими художниками-класицистами XVIII ст. були французи: Жак Луї Давид (1748-1825), який створив багато славнозвісних полотен: "Клятва Гораціїв", "Клятва у залі для гри у м'яч", "Смерть Марата", "Викрадення сабінянок" тощо; Жан Огюст Доменік Енгр (1780-1867), серед картин якого вирізняються "Посли Агамемнона", "Фетіда перед Юпітером", "Обітниця Людовіка XIII"; українці Д.Г.Левицький (1735-1822) (портрети Дідро та Катерини II) і А.ПЛо-сенко (1737-1773) ("Володимир переД Рогнідою", "Прощання Гектора з Андромахою"), росіянин Ф.С.Рокотов (портрет В.Майкова).\nНайбільшій регламентації підлягала література класицизму. Теоретичне обґрунтування класицизм отримав у поемі-трактаті Ні-коля Буало-Депрео "Поетичне мистецтво" (1674). Головним призначенням літератури Буало вважав наслідування природі та зразкам. Треба вчитися у майстрів минулого. В ім'я цього усі жанри було розділено на "високі" та "низькі". До перших, де зображувалося життя королів та героїв, відносилися ода, трагедія, героїчна поема. До других, в яких розповідалося про менш привілейовані верстви населення, - комедія, байка, сатира, ідилія. Змішувати елементи поетики "високих" та "низьких" жанрів не дозволялося. Герої класицизму - абстрактні, узагальнені типи. В них підкреслювалися універсальні, абсолютні риси життєвих явищ. Вимагалося, щоб у драматичних творах, насамперед у трагедії, дія відбулася у давні часи або у далекій країні, щоб знайоме глядачам життя не заважало їм сприймати твір.\nВід наслідування зразкам походило й правило трьох єдностей: місця, часу та дії. Згідно з вимогою єдності місця, вся Дія п'єси повинна відбуватися в одному місці: кімната, площа, палац. Єдність часу передбачала, що всі події твору повинні відбутися протягом однієї доби. У драматичному творі не мало бути нічого зайвого: ані прохідних епізодів, ані другорядних діючих осіб - усе повинно бути спрямоване на розвиток головного сюжету. Ця вимога єдності дії повинна мала слугувати більш ясному сприйняттю "розумної" основи п'єси. Звісно, ці та інші вимоги певною мірою сковували творчу уяву письменників, заважали їм. Але справжні митці навіть за таких умов створювали шедеври світової літератури.\nП'єр Корнель (1606-1684) творив у часи зльоту французького абсолютизму.\nПровідною темою його драматургії стало уславлення героя-громадянина, який жертвує усім в ім'я обов'язку. Найкращими трагедіями Корнеля вважаються "Сід", "Горацій", "Цинна", "По-лієвкт". Так, сюжет "Сіда" базується на мотивах середньовічного іспанського героїчного епосу. Головним героєм твору є дон Родріго Діас де Бівар, якого супротивники-маври прозвали Сідом (паном, господарем). Вбивши на двобої батька своєї нареченої Хімени, він стає її ворогом. Обов'язок вимагає від дівчини помститися за батька. Лише подвиги Родріго, який врятував Іспанію від ворожої навали,-та особисте втручання короля приводять до щасливої розв'язки.\nУ другій половині XVII ст. загострюються суперечності абсолютистського ладу. Віра у розумність монархії похитнулася. Саме в цей час починає творити другий французький трагік Жан Расін (1639-1699). Найвідомішими його творами є "Федра", "Андромаха", "Британік", "Гофолія". Провідним тут також був конфлікт почуття та обов'язку.' Але якщо раніше обов'язок завжди виходив переможцем у цій боротьбі, то у творах Расіна все частіше перемагає почуття. Причому почуття не високе, як у Сіда та Хімени, а руйнівне, темне. Воно примушує Федру шаленіти та втрачати розум. Вона обмовляє свого пасинка Іполіта, який не відповідає на її почуття. Юнак гине, проклятий батьком Тезеєм, але гине й цариця Федра, яка забула свій обов'язок перед чоловіком, піддавшися злочинному почуттю. У полоні пристрастей перебуває й герой "Британіка" імператор Нерон, який нехтує своїм обов'язком государя. Злочинним шляхом він намагається заволодіти нареченою свого зведеного брата Британіка Юнією, наказавши отруїти суперника.,\nПросвітництва. Поряд з класицизмом у XVIII ст. з'являються й інші культурні напрями: рококо, просвітницький реалізм та сентименталізм, тривав подальший розвиток традицій бароко.\nПросвітництво - явище досить складне і багатогранне. У широкому значенні під цим терміном розуміють просвіту широких верств населення, прилучення їх до культури, наук, мистецтва. У вужчому, історико-культурному значенні цей термін використовується для означення ідейного руху, що розгорнувся у країнах Європи під гаслом подолання закоснілих форм соціально-політичного, соціально-економічного і соціокультурного життя в ім'я ідеї всебічного соціального прогресу.\nФілософською базою Просвітництва також був раціоналізм. Діячі культури сповідували культ розуму, вірили у його безмежні можливості. "Розум править світом", - стверджували вони. Все, що не відповідало принципові розумності, засуджувалося ними до знищення. Головним призначенням літератури та мистецтва було виховання людини. Митець повинен активно втручатися в суспільне життя. Він не лише відтворює навколишній світ, він - суддя, він карає злочинців на троні, гнобителів-тиранів, звеличує і прославляє моральні якості народу.\nОсобливого значення просвітителі надавали фігурі монарха. "Велінням долі, - писав Гольбах, - на троні можуть опинитися просвічені, справедливі, мужні, доброчесні монархи, які, пізнавши справжню причину людських бід, намагатимуться вилікувати їх за вказівками мудрості". Було створено теорію "просвіченої монархії"". Просвітителі підтримували зв'язки з європейськими государями, намагаючись схилити їх до прийняття ідей прогресивного розвитку, досягнення загального добробуту, рівності всього населення перед законом.\nПо-різному ставлячись до релігії, просвітителі здебільшого сходилися у своєму ставленні до церковних інституцій. "Розчавте потвору!", - закликав Вольтер,' маючи на увазі католицьку церкву, яку він вважав чи не основною ідейною опорою феодальних пережитків. Одночасно Вольтер визнавав релігію корисною для життя народу, вбачаючи в ній стримуюче руйнівні інстинкти начало. "Якби Бога не існувало, - казав він, - Його треба було б вигадати. Але Він є!''. І в своєму маєтку він навіть поставив пам'ятник з написом: "Богу від Вольтера". Більшість просвітителів були дуалістами, але деякі сповідували матеріалізм - Дідро, Гольбах, Гельвецій, д'Аламбер. "Релігія -це мистецтво одурманювати людей з метою відволікти їх думки від того зла, яке їм чинять в цьому світі владарі", - писав Гольбах.\nЗ метою популяризації наукових знань французькі просвітителі починають видання "Енциклопедії1". Дідро та д'Аламбер згуртували навколо цього багатотомного проекту кращі уми сучасної їм Франції. У статтях і замітках "Енциклопедії" висвітлювалися різні аспекти життя природи і людського суспільства.\nПросвітництво охопило майже всю Європу, хоча більшість просвітителів залишалися при цьому яскравими особистостями з власними, часто відмінними від інших діячів культури ідеями. Найяскравішими представниками цього руху були у Франції - Ж.Руссо, ДДідро, П.Бомарше; в Англії - Д.Дефо, Д.Свіфт; у Росії - М.В.Ломоносов; у Німеччині - Г.Лессінґ, Й.Ґете, Ф.Шіллер. Більшість з цих" діячів були літераторами. Це не дивно, адже саме література перебрала на себе провідну місію розповсюдження освіти та науки.\n"Володарем дум" усіх освічених людей XVIII ст. був Франсуа Вольтер (1694-1778). Його слово та думка багато важили, з ним радилися європейські монархи. Катерина II та Фрідріх II вважали за честь для себе перебувати у листуванні з Вольтером і називатися його друзями. Вольтер залишив чималий творчий доробок. Серед його творів виділяються трагедії "Заїра", "Смерть Цезаря", "Магомет", поеми Тенріада" та "Орлеанська діва", філософські повісті "Задіг", "Кандід", "Царівна Вавилонська", історичні дослідження "Історія Карла XII", "Історія Росії за Петра Великого" та ін. Усі вони написані з властивою письменникові іронією. Вольтер глузує з вад сучасного йому суспільства, викладає своє бачення проблеми людського щастя.\nНе меншу відомість отримав інший співвітчизник Вольтера Жан Жак Руссо (1712-1778). Він став автором особливої світоглядної системи поглядів, яку було на його честь названо руссоїзмом. На думку Руссо, цивілізація не лише не дала людям щастя, а, навпаки, примножила їх вади. Філософ наголошував на необхідності повернення до природного життя. Також він писав про витоки нерівності серед людей, головною причиною чого є приватна власність та засади виховання. Головними творами Руссо є романи "Еміль" та "Юлія, або Нова Елоїза", трактат "Суспільний договір", "Сповідь".\nОднак звужувати коло просвітителів лише до діячів літератури було б невиправданим. Художній відбиток ідей Просвітництва знаходять у творах видатного скульптора Фальконе, автора славнозвісного пам'ятника Петру І у Петербурзі; композиторів Ґретрі, Глюка; художників Ґреза та Шардена. Симон Шарден (1699-1779) на противагу митцям класицизму починає зображувати порядок, затишок буржуазного побуту ("Молитва перед обідом", "Жінка, яка миє кас-\nтрюлі"). Добропорядність і працелюбство уславлені Шарденом без дидактики і моралізування. Подальший розвиток побутового жанру пов'язаний з ім'ям Жана-Батиста Ґреза (1725-1805). У його творах можна помітити значний вплив руссоїзму, проповідь патріархального життя, сімейної ідилії ("Батько сімейства, що пояснює своїм дітям Біблію", "Сільська наречена", "Паралітик").\nУ першій половині XVIII ст. виникає стилістичний напрям рококо (старофранц. rocaile - черепашка неправильної форми), який дослідники іноді прилучають до культурного комплексу пізнього бароко, а іноді проводять чітку межу між двома стилями. Стиль рококо сформувався за часів Людовіка XV, коли пішла мода орнаментувати приміщення примхливими візерунками, які нагадували завитки черепашок. Легкість, вишуканість форм відзначає мистецтво рококо. Воно побудоване на асиметрії, яка створює відчуття неспокою - грайливе, насмішкувате, дразливе почуття. Сюжети картин і літературних творів рококо були, насамперед, любовними, еротичними; улюблені герої - пастухи та пастушки, німфи, богині, які займаються своїми туалетами. Видатними представниками цього напрямку у живописі були Буше, Ватто та Фрагонар, у літературі - Е. Парні. Мотиви рококо можна зустріти у творах Вольтера ("Орлеанська діва"), Дідро ("Нескромні скарби"), в музиці великого композитора В. Моцарта ("Чарівна флейта").\nПровідною темою творчості Жана-Антуана Ватто (1684-1721) було зображення галантних свят. Це сцени безтурботного життя аристократії, показані з витонченою грацією ("Свято кохання", "Сумнівна пропозиція", "Паломництво на острів Цитеру"). Композиціям картин Ватто притаманна якась театральність. Розташування фігур, добір освітлення, обстановка та пейзажі - все нагадує про театр. Це не дивно, адже митець дуже цікавився театральним життям, був близько знайомий з акторським побутом і часто писав портрети акторів-комедіантів ("Жіль").\nБільш показовими художниками рококо були Франсуа Буше (1703-1770) та Жан Оноре Фрагонар (1732-1806). У творах Буше повною мірою проявився гедонізм рококо, гонитва за насолодами, еротизм, який доходить до фривольності ("Венера з Амуром", "Купання Діани", "Туалет Венери"). Фрагонар також звертається до галантно-любовних, інколи відверто еротичних сюжетів, але не з міфологічними героями. На його картинах, як і у Ватто, живуть сучасні художнику аристократи ("Щасливі можливості гойдалок", "Поцілунок крадькома").\nЕротика, відвертий епатаж суспільної думки пронизують і творчість Еваріста ПарнГ (1752-1814). Його поема "Війна старих та нових богів" розповідає про боротьбу християнських мучеників та святих з античними богами. Парні ставить представників християнської релігії в такі умови, де вони показують своє Далеке від ідеалу-обличчя та єство. Поет глузує зі святенницької католицької міфології, оспівує природні людські інстинкти та почуття.\nЯкщо у Франції Просвітництво послуговувалось засобами класицизму, то в деяких країнах виникає інший стильовий напрям, що дістав назйу просвітницького реалізму, якому притаманні інша проблематика, своєрідна стилістика і поетика. Суть його полягає в зображенні характерів у їх взаємовідносинах з суспільством, а також в аналізі структури самого суспільства, його рушійних сил. У найбільш довершеному вигляді просвітницький реалізм ми зустрічаємо в англійській культурі XVIII ст. Англія вже з середини XVII ст. стала на шлях капіталістичного розвитку. Тут сталися серйозні зрушення в суспільстві. Провідну роль починає відігравати так званий третій стан - буржуазія. Його представники хотіли бачити у творах літератури та мистецтва зображення реалій повсякденного життя.\nАнглійські письменники створюють особливий жанр роману, який отримав назву просвітницького. Героями таких романів були звичайні люди, які волею долі опиняються в різних обставинах, коли їм треба виявити свої найкращі якості. Типові зразки просвітницького роману дали Д.Дефо, Д.Свіфт, С.Річардсон, Г.Філдінґ.\nДаніель Дефо (1660-1731), використовуючи форму авантюрно-пригодницького роману, створив загальновідомі твори "Робінзон Крузо", "Молль Флендерс", "Історія полковника Джека", "Капітан Сінгльтон". У центрі найзначнішого з них, "Робінзон Крузо", показ людини, яка опинилася на ненаселеному острові. Дефо показує ідеал "природного життя", яке невдовзі почне пропагувати Руссо. Роман є пам'ятником людській силі, бадьорості, винахідливості та енергії. Герой Дефо ніколи не впадає у відчай, постійно шукаючи вихід з найскрутнішого становища і майже завжди його знаходячи.\nТаким же невтомним мандрівником є й герой Джонатана Свіф-та (1667-1745) Лемюель Гуллівер. Щоправда, реалізм у книзі про його подорожі є дещо умовним. Письменник розповідає про те, як Гуллівер стикається під час своїх подорожей з дивними створіннями: велетнями, ліліпутами, розмовляючими кіньми. Проте сучасники Свіфта добре розуміли, кого має на увазі автор у тому чи іншому випадку, адже під цими масками сатирик виводив досить конкрет-\nних людей. Разом з тим треба відзначити, що всій творчості Дж.Свіфта притаманне досить скептичне ставлення до гасел соціального прогресу і суспільних реформ взагалі. Гротесковість і умовність створених ним образів тяжіють до барокової поетики.\nСатириком був і Генрі Філдінг (1707-1754). Він написав кілька романів, серед яких найвідомітими є "Історія Тома Джонса, найди". Це також типовий авантюрний роман, в якому розповідається про пригоди героя, про його боротьбу за місце під сонцем. Філдінґ створив цілу панораму життя сучасної йому Англії, вивів на сцену представників усіх верств її населення.\nПевним додатком до англійського роману XVIII ст. можна вважати творчість видатного художника-реаліста Уїльяма Хогарта (1697-1764). Митець створює серії картин: "Історія повії", "Історія розпусника", "Модний шлюб". Свої твори, об'єднані в розповідні цикли, Хоґарт будував як драматург. Кожна з картин у цих серіях самостійна й зображує вузловий момент всієї історії. Кілька деталей пов'язують його з попередніми і наступними подіями. Художник показує життєву драму героїв без будь-яких алегорій, прямолінійно, ясно і зрозуміло. Крім Хогарта, представниками англійського Просвітництва в живописі були Джошуа Рейнолдс та Томас Гейнсборо, які уславилися на ниві портретного живопису.\nОдним з останніх стильових напрямків у європейській культурі XVIII ст., який поєднував його зі століттям XIX, був сентименталізм, пов'язаний переважно з розвитком літератури. Якщо для кла-сицистів головним призначенням мистецтва було уславлення держави, то об'єктом уваги сентименталістів стає людина, причому не людина взагалі, а досить конкретна, приватна особа з усіма притаманними їй рисами характеру. Цінність її зумовлена не належністю до пануючих кіл, а особистими якостями. Тому позитивними героями більшості творів сентименталізму є представники середніх і нижчих верств, що, безумовно, імпонувало читачам з демократичного середовища. Культу розуму у класицистів сентименталісти протиставили культ почуттів. Внутрішній світ людини, її психологія, відтінки настроїв стають провідною темою більшості творів. Відомими діячами сентименталізму були Л.Стерн ("Сентиментальна подорож"), Ґ.Ґрей ("Сільське кладовище"), О.Ґолдсміт ("Векфільдський священик"), М.Карамзін ("БіднЬ Ліза"). Данину сентимента-лізму віддали Руссо ("Нова Елоїза"), Ґете ("Страждання молодого Вертера") та ін.\nВелике значення для подальшого розвитку європейської культури мала творчість групи німецьких літераторів, відомої під на-\nзвою-гаслом "Буря й натиск" (назва походить від однойменної п'єси 1775 p. учасника цього руху Ф.Клінґера). Честолюбні учасники групи називали себе "буремними геніями", "штюрмерами". Ідейним натхненником і активним учасником "Бурі й натиску" був видатний німецький філософ, історик, письменник і перекладач Иоганн Ґотф-рід Гердер (1744-1803), з іменем якого пов'язують чи не перше формулювання основних принципів романтизму (історизм в оцінці культурних явищ, національна самобутність літератури кожного народу, підвищена увага до народної творчості, культ індивідуальності у творчості). Гердер був одним з перших діячів європейської культури, який звернув увагу на фольклорну пісню.\nНайвизначнішим представником "Бурі й натиску" був молодий Йоганн Вольфганг Ґете (1749-1832), чиє ім'я вже згадувалося у зв'язку з класицизмом, Просвітництвом і сентименталізмом, а тепер згадується у зв'язку з романтизмом. Це тільки зайвий раз доводить, що творчість справжнього генія не може бути обмежена якоюсь вузькою течією або напрямком, і якщо це робиться, то досить умовно. Одними з перших його творів передромантичного спрямування були історична драма "Гец фон Берліхінген" і незакінчена драма "Прометей" (1773). Над головним своїм твором - трагедією "Фауст", яка стала одним з найвизначніших явищ світової літератури - Ґете почав працювати ще 1773 p., а припинив вносити виправлення тільки у 1831 p., коли трагедію було вперше виставлено на сцені. Сповнений протиріч образ Фауста, легендарного вченого-чорнокнижника XVI ст., слугує для автора зосередженням усіх високих, хоча й честолюбних, поривань людського духу, спрямованих на осмислення і опанування світу. Фаустівська жага пізнання є певним художнім відбиттям прагнень самого Ґете, який' активно займався природодослідницькою науковою діяльністю (праиі "Нарис про метаморфози рослин", "Вчення про колір" та ін.). Прагнення розгадати таємниці природи є для Фауста і сенсом життя, і джерелом.постійних мук, оскільки його честолюбні мрії, спрямовані на вдосконалення і переоблаштування світу, лишаються тільки мріями:\nНерівня я богам, і знаю, що це так;\nБо повна тайн і білим днем, Природа не відслонить запинала,\n/ що вона тобі від духу заховала,\nГерой дійшов до межі, за якою перед ним усе чіткіше вимальовується перспектива самогубства. Але одного разу, в момент рідкісного заспокоєння і умиротворення, перед Фаустом з'являється Ме-фістофель - старший демон потойбічної сфери, ворожої щодо божого створіння - з пропозицією відкинути старі мрії та спізнати справжні таємниці навколишнього світу в обмін на душу героя. Мефісто-фель прислуговуватиме Фаусту в цьому світі, а Фауст віддячить йому тим самим у потойбічному. Розчарований у своїх попередніх заняттях чорнокнижник погоджується на союз із дияволом і передачу себе в його руки після досягнення миті щастя, тобто цілковитого задоволення "приземлених" потреб і мрій. Довіра демону і власні амбіції в першій частині твору призводять до трагічної розв'язки в особистому житті Фауста - він втрачає набуте з "допомогою" Мефі-стофеля кохання. У другій частині зазнають краху суспільні ідеали героя, який намагався скористатися "послугами" демона у своїй кар'єрі на громадському поприщі (ще одна паралель з життям самого автора, який протягом 1776-1786 pp. перебував на міністерських посадах в уряді веймарського герцога Карла Августа). Фізично засліплений Турботою, Фауст у передчутті задуманих ним великих звершень (відвоювання у моря частини суші) виголошує захоплення миттю початку великого будівництва і в той самий час падає у викопаний слугами Мефістофеля рів, де гине. Заволодіти безсмертною душею Фауста Мефістофелю не вдається через небесне втручання.\nЗначний обсяг трагедії й велика кількість персонажів і сцен ускладнюють сприйняття твору, але дозволяють автору охопити найширше коло культурних, соціальних, етичних проблем свого часу. Прагнення до синтезування, до всеосяжного охоплення явищ і процесів, до підняття фундаментальних морально-філософських і загальнокультурних проблем взагалі характеризує всю творчість Ґете, який у "Фаусті" застеріг європейське суспільство Нового часу від спокуси самозакоханості і самозасліплення.\nХудожньо-світоглядна концепція романтизму, більш докладна мова про яку в наступному розділі, формується в умовах кардинальної переоцінки попередньої культурної спадщини. Ситуація кризи традиційних ідеологій і невдоволення новими (такими як міщанський лібералізм або революційний утопізм) вимагала масштабних особистостей, які б висували і реалізовували принципово нові ідеї або були спроможні вдихнути нове життя у старі. У романтиків друге виходило значно краще,\nале сформований ними стиль відзначався оригінальністю й часто не зважав ні на які авторитети. Найбільш яскравими представниками раннього романтизму кінця XVIII ст. були німець Новаліс і англієць Вільям Блейк, талановитий художник і поет, який не здавав свої літературні твори у типографський набір, а вигравіровував їх разом з ілюстраціями до них, випускаючи збірки поезій дуже обмеженими накладами.\nДруга половина XVIII ст. стала часом зародження класичної німецької філософії в особі І.Канта і виділення естетики як окремої філософської науки після праць А.Баумгартена. Визнання німецькими філософами-ідеалістами обмеженості раціональних можливостей мислення ("Критика чистого розуму" і "Критика здатності судження") і теоретичний "прорив" у не менш важливому питанні про об'єктивну вартість художнього сприйняття світу, яке має свої закони, додатково стимулювали нові пошуки в галузі художньої культури.\nЗ іншого боку, стрімко зростали виробничі потужності європейських країн, передусім Британської імперії, яка не тільки стала найбільшою країною світу, займаючи чверть усієї суші й використовуючи працю мільйонів рабів, але й реформувала мануфактурне виробництво у фабричне шляхом впровадження цілої низки технічних винаходів. Найпослідовнішими продовжувачами цієї лінії стали американські колонії імперії, що здобули самостійність і проголосили Конституцію США.\nТаким чином, культура XVII-XVIH ст. була важливим етапом в історії світової культури. У цей період в Європі швидко змінюється спосіб світосприйняття і уявлення про місце і роль культури. Поступово визначилися нові культурні цінності, які, з одного боку, передбачали надання людині усе більшої свободи в її діяльності, передусім, творчої, а з іншого - вимагали підпорядкування особистих цілей та інтересів суспільним потребам. Залежно від уявлень про визначальні суспільні потреби формуються різні типи ідеологій^- консервативна, ліберальна, революційна. Антагонізми і взаємодія між різними типами ідеологій визначили розмаїтість шляхів подальшого культурного розвитку.\nГрищенко B.C. Культура епохи Просвітництва // Історія світової культури. -К.,1994.\nЗападноевропейская художественная культура XVIII в. - М.,1980. История западноевропейского театра. - М., 1957.-Т. 2. КертманЛ.Е. История культуры стран Европии Америки. - М., 1987. Культура Нового часу //Теорія та історія світової і вітчизняної культури. - К., 1992. Лившиц НА., Зеркалов Б.А., Воронихина Л.Н. Искусство XVIII в.-М., 1976.


Макс Рудольф Фріш - Зарубіжна література - UA-BOOKS.com.ua\nМакс Рудольф Фріш - біографія\nУ 1924 році Макс вступив до реальної гімназії в Цюріху. Сам Макс спочатку ріс "звичайнісіньким" хлопчиськом і, як не намагалися батьки прилучити його до наук і муз, усіляко перешкоджав їхнім просвітительським планам, віддаючи перевагу футболу з однолітками. Перше справжнє потрясіння від спілкування з мистецтвом прийшло лише в шістнадцятирічному віці, викликав його театр. Він згадував: "Постановка "Розбійників", напевно дуже слабка, подіяла так, що я просто не міг зрозуміти, чому дорослі, у яких достатньо грошей і немає уроків, не ходять у театр щовечора". Подив юнака тільки підсилився, коли незабаром йому довелося побачити драму, у якій діяли люди в сучасних костюмах. "Отже,— осінило його,— писати п'єси можна й у наш час!". Невдовзі наслідки цього відкриття виявилися, і відомий режисер Макс Рейнгардт змушений був повертати юному драматургові один рукопис за одним, супроводжуючи їх традиційними порадами не впадати у відчай і працювати далі. Світ не квапився визнати юний талант. "Єдине, що він визнавав — це диплом. Університет був неминучий".\nТа коли в 1933 році помер його батько і йому самому довелося заробляти на хліб, він залишив його майже без жалю. Фріш працював журналістом, "описуючи все, що доведеться: новосілля, доповіді про Будду, феєрверки, третьосортні кабаре, пожежі, спортивні змагання, настання весни в зоопарку,— тільки від крематоріїв я відмовлявся". Вільний час від цієї діяльності, пов'язаної із частими поїздками по країні й кількаразовими виїздами за кордон, М. Фріш заповнював роботою над своїм першим романом "Юрг Рейнгарт", що був надрукований в 1934 році. За ним з'явилося оповідання "Відповідь із тиші" (1937). В обох творах відчувається потужний вплив Готфріда Келлера, якого М. Фріш називав "своїм кращим батьком" і під магічною владою якого він перебував довгий час. Обидві публікації разом з іншими численними наслідуваннями автора "Зеленого Генріха", коли побачили світло, були якогось чудового дня спалені рукою автора, що не відала жалю. Здавалося, із творчістю було покінчено назавжди. Двадцятип'ятирічний М. Фріш повертається на студентську лаву — цього разу архітектурного інституту. Через чотири роки він одержує диплом і незабаром виявляється переможцем загальноміського конкурсу на кращий проект відкритого басейну. Захоплений своєю новою професією, М. Фріш уже подумував про власне архітектурне бюро, але його плани порушив несподіваний призов до армії: почалася Друга світова війна. Майже два томливі роки він провів рядовим на швейцарському кордоні. І знову береться за перо. Так з'являються в 1940 році його перші щоденникові нотатки, "Аркуші з речового мішка". Уривчаста й всеохопна манера цих щоденників, що поєднувала миттєві спостереження із глибокими роздумами, багато в чому нагадувала популярні в ті роки твори Андре Жида й Ернста Юнгера, але тематично й змістовно М. Фріш виявив тут уже певну самостійність, принаймні потяг до об'єктивного пізнання світу різко відрізняв його від двох згаданих апостолів суб'єктивізму. Повернення М. Фріша в літературу відбулося на попередній основі, закладеній потужною традицією критичного реалізму. Це підтвердив і роман "Важкі люди" (1943), у якому постає ряд характерних для М. Фріша тем, ще не знайшли в цей ранній період його творчості досить переконливих художніх рішень. М. Фріш працював над цим романом у рік свого одруження з Констанцією фон Мейєнбург, шлюб з якою, хоча й дав життя двом дочкам і синові письменника, але зазнав чимало тяжких криз, що відбилися, на думку критиків, у його творчості. Шлюб був розірваний в 1959 році. Серед численних відгуків на роман був і дуже важливий лист від завідувача літературною частиною Цюріхського драматичного театру Курта Хіршфельда, який пропонував М. Фрішу спробувати свої сили в театрі. Матеріал щойно опублікованого роману був покладений в основу першої п'єси М. Фріша, "Санта Крус" (1944). У наступному році була написана п'єса-реквієм "Знову вони співають", котра першою побачила світло рампи. Незабаром вийшла друком фантастична по-вість-видіння "Бін, або Подорож до Пекіна". Дуже бурхливо й напружено тривають для М. Фріша перші повоєнні роки — "роки після п'ятирічного домашнього полону". Він багато мандрує, спостерігає, міркує. Музеї Венеції змінюються руїнами Берліна, віденська опера — фашистськими концентраційними таборами на території Польщі, де М. Фріш у 1948 році бере участь у Конгресі прихильників миру. Багато творчих та ідейних імпульсів він отримав від спілкування з Бертольтом Брехтом, який спричинив помітний і визнаний вплив на його театр.\nУ 1949році завершилося нарешті будівництво басейну за проектом архітектора М. Фріша. Через два роки, коли був закінчений перший варіант "Графа Едерланда", і М. Фріш одержав річ-try стипендію для стажування в Сполучених Штатах, він назавжди залишив архітектуру, остаточно змінивши креслярську дошку на друкарську машинку. Починаючи з "Дон Жуана, або Любові до геометрії", написаного наполовину в Нью-Йорку, наполовину — в Цюріху (1952) і роману "Штіллер" (1954), М. Фріш усе більше й більше завойовує європейське й світове визнання. Зріла майстерність вимагає досконалості, високої вимогливості до себе. Інтервали між окремими творами М. Фріша постійно збільшуються. За останні п'ятнадцять років він написав лише три п'єси — "Бідерман і палії" (1958), "Андорра" (1961) і "Біографія" (1967) — та два романи: "Гомо Фабер" (1957) і "Нехай мене звуть Гантенбайн" (1964). Називаючи свої п'єси-притчі "моделями", М. Фріш сам становить типову "модель" сучасного популярного письменника — способом життя, суспільним темпераментом, навіть зовнішнім виглядом. Він, як і раніше, відчуває глибоку пристрасть до нових країн і людей, багато подорожує, виступаючи з інтерв'ю й доповідями, у яких вузькопрофесійні питання поступаються значним політичним, філософським, етичним явищам; М. Фріш миттєво реагує на будь-які важливі події, що відбуваються у світі, його оцінки не завжди безперечні, але завжди продиктовані доброю волею. На сторінках "Леттр франсез" і "Вечірньої Москви", "Іноземної літератури" чи "Нью-Йорк тайме" нерідко з'являється його портрет — високе чоло, високо підняті роздумом брови, лукавий прищур уважних очей за скльцями окулярів, незмінна люлька у вольовому роті — обличчя-"модель", типова особистість письменника "постнігілістичної" епохи.\nПроблема ідентичності нерозривними нитками пов'язана з цілим комплексом проблем буржуазного суспільства новітньої формації, і насамперед з так званим відчуженням особистості. Феномен відчуження, що досяг апогею при фашизмі, своїм корінням сягає в самісіньку природу капіталістичних відносин. Наслідки цього явища позначилися на всіх галузях життя людини, значно видозмінивши його психологічний вигляд. Вузький обрій, периферійність праці людини, відлученої від споглядання широкої перспективи, приводили до фетишизації абстрактностей, до полохливої й боязкої залежності від анонімних сил, персоніфікованих у державі. Слово й діло розділилися, провалля між ними заповнили ілюзії, фантасмагоричні нав'язливі видіння, сомнамбулічні кошмари, що становлять зміст свідомості, ущемленої мерзенністю світобудови. Сейсмографом цих явищ у художній літературі є романи Достоєвського. Ще до цього вони були зафіксовані в трактатах датського філософа К'єркегора, який виявив тенденцію до "масового божевілля", здійсненого сторіччя тому. К'єркегор надав поміченій ним драмі відчуження в душі людини універсальних рис, простежених ним аж до Сократа. Запропонований К'єркегором вихід — прорив до особистого містичного Бога через знаходження власної, що не зводиться до трафарету, індивідуальної екзистенції,— при всій своїй практичній безплідності знайшов відгук серед багатьох дрібнобуржуазних філософів нашого століття.\nПоділ праці призвів до розщеплення особистості. Щоб вижити, людина повинна була продавати частину себе — свою працю. її характер диктувався попитом. У сфері інтелектуальної праці це означає, що напрямок роботи, а багато в чому і її результати, задані правлячою верхівкою, визначені тим, що їй вигідно. Особистість розпадається на дві половинки. Одна з них "на роботі", інша "удома". На роботі, наприклад, вигідно утверджувати тлінність земного існування, моральну велич страждання й т. ін. Страждати у ярмі своєї домівки — боронь боже. Камю говорить, що він не бачив, щоб хтось умирав за онтологічний аргумент. Сучасний філософ на Заході може стверджувати доброту поміркованого й невибагливого стоїцизму, але спробуйте зазіхнути на його професорську платню. Сократ дав себе отруїти, Діоген сидів у бочці, Демокрит вирвав собі око, Бруно зійшов на багаття — але сучасний філософ, людина епохи відчуження, тільки глузуватиме над такою єдністю слова й діла.\nТак зовнішня множинність ідей легко піддається простій інтеграції. Так само ілюзорна й хибна воля вибору в суспільстві, як вибір живої людини між різними мертвими масками, вибір "я" між різними формами "воно", користуючись термінологією екзистенціалістів. Цей вибір визначений ситуацією тотального відчуження на Заході, що породжує в людині небачені форми мімікрії й хамелеонства. Людина перетворюється на рідку плазму, готову заповнити будь-яку форму, щоб пристосуватися й вижити. Література, що відбиває цей стан, стає такими собі лаштунками, де постійно міняють костюми (Фелікс Круль Томаса Манна), "приміряють історії, як одяг" (Гантенбайн Макса Фріша).\nМожна по-різному уявляти собі мисливця за черепами, але важко уявити, щоб він слухав Моцарта або Баха. Важко було до XX століття. Фашистська державна машина перетворила тисячі аматорів високого й витонченого на професійних убивць. "На роботі" вони мучили, вішали, катували; "удома" — довіряли мольбертові або скрипці свої сентименти. Наполювавшись за черепами, вони зворушувалися "божественними" звуками сі-мінорної меси, як персонаж того ж "Намісника". "Білява бестія" Гейдріх грав на скрипці не що-небудь, а Моцарта — от закінчений образ відчуження, "модель", що дотепер мучить М. Фріша (останній збірник його публіцистичних статей).\nДо кола проблем творчості Макса Фріша вводить його перша п'єса "Санта Крус", яка також дає уявлення про характерні особливості його драматургічної поезії, про так звані моделі. Термін "модель" відображає, за Фрішем, дві сторони його художніх конструкцій. По-перше, їх екстремальний характер, відповідно до самої природи театру, якому потрібен пошук, спроби, зміни. По-друге, модель пропонує відмежування від випадкових визначень, в які неминуче обертається будь-яке неминуче явлення, в ім'я показу його суті, загальнозначущого смислу. "Андорра не яка-не-будь справді існуюча карликова держава, писав Фріш,— але й ім'я моделі". Швейцарія дала матеріал для цієї моделі, і швейцарці впізнали себе в андорранцях, але впізнали себе в них й обивателі інших "нейтральних" країн, які пишаються своїм нейтралітетом як докінченою земною мудрістю.\nТой історичний факт, що саме Швейцарію оминула війна,— для М. Фріша випадковість, якою можна знехтувати, він мітить далі — у світового обивателя. Це оголення сутності через винесення випадкових обставин за дужки сходить ще до експресіоністів, які опирались на феноменологічну редукцію Гуссерля. У "моделях" Фріша, справді, чимало спільного з експресіоністами. Але, на відміну від них, він ніколи не будує свої моделі дедуктивно, його думка рухається не від ідеї до факту, а у зворотному напрямку. Експресіонізм метафізичний, його конструкції — згустки змісту, екстракти ідеосутностей — будуються поза світом і нерідко всупереч йому. М. Фріш витягує ті ж вижимки й екстракти з діалектики самого життя, його театр гносеологічний, пізнання життєвих протиріч — його найперше завдання й мета.\nДо того ж у практиці М. Фріша-драматурга пульсує й інша традиція, що веде до Чехова. Вона менш помітна, але на наявність її вказував сам М. Фріш. Від Чехова він сприйняв ідею підводного плину, підтексту, що дозволяє ощадливо користуватися сценічними засобами. У Фріша також не буває нестріляючих рушниць; їх взаємозчеплення й відштовхування усередині магнітного поля, утвореного напруженим розвитком ідеї, становлять постійний предмет його художніх зусиль. Елементи чеховського психологізму він зумів прищепити твердим і, здавалося б, поза-життєвим схемам експресіоністів. Хитрість моделей Фріша в їхній подвійній оптиці: це й "гола людина на голій планеті" і цілком одягнений і взутий у психологічні детермінанти ім'ярек. Модель Фріша зв'язує в тугий вузол лінії комізму й камерності.\nВсе це показала вже п'єса-романс "Санта Крус". Як і належиться романсу, вона створює настрій, вдаючись до цілком банальних ситуацій, не нехтуючи ні гітарною романтикою, ні наївною красивістю. Бравий пірат, який розбиває вщент келихи, його нещасна любов на тлі дешевої екзотики — все це варіант сентиментального "шлягеру", зразок ходульного смаку. Але в цій показовій лубочності є й момент казковості, "за морями, за долами", "у тридев'яте царство". У всякому разі, є й очевидна апеляція до типового, розповсюдженого прикладу, обігравання кліше, що дуже важливо для Фріша.\nМагнітне поле в цій п'єсі будується напругою двох протиборчих способів життя, двох стихій. Споконвічна ситуація — жінка між двох чоловіків — тут значно ширша за елементарний розбрат. Вибір наданий всім трьом головним персонажам п'єси. Душу кожного роздирає "або — або", перед кожним дві сфери можливостей, дві життєві ролі. Протистояння двох життєвих форм характеризують символи: на одному боці розміщаються Гаваї, Санта Крус, море, на іншій — замок, шлюб, дитина. Світові гострих небезпек протистоїть світ нудьги, пригод Пелегріна — порядок барона. Це несумісні протилежності, які прагнуть перейти одне в друге, змінити вибір, перемінити роль — і не можуть перебороти від початку власне тяжіння. Диспозиція дії дана в пролозі. Два світи вступають у зіткнення — конфлікт неминучий. Пелегрін атакує аванпости ворога. "Чому вони не живуть? — запитує він про картярів.— Чому скніють?" Тут дана варіація теми: "Орфей спускається в пекло". Для Пелегріна рутинна проза повсякденного життя — таке ж пекло, як для героя Теннессі Уїльямса. Господарка трактиру проводить остаточний вододіл: барон — не рівня волоцюзі.\n"Санта Крус", "Знову вони співають", "Китайська стіна", "Коли закінчилась війна", "Граф Едерланд","Дон Жуан, або Любов до геометрії","Бідерман і палії", "Андорра", "Біографія", "Гомо Фабер", "Нехай мене звуть Гантенбайн".\nЛІТЕРАТУРА: 1. Макс Фріш "Санта Крус".— М., 1989.; 2. Павлова Н. С, Сидельник В. Д. Швейцарские варианты: Литературные портрета.— М., 1990.\nМакс Рудольф Фріш - твори


Аліна СКОМОРОХОВА: «Знаю, що переможу!» - Журнал Віче\nАліна СКОМОРОХОВА: «Знаю, що переможу!»\nУ квітні святкує день народження Аліна Скоморохова – генеральний директор спеціалізованого металургійного переробного підприємства ТОВ «Тін Імпекс», якому цього року виповнюється 15.\nКонцентруючи в пам’яті все, що колись чув про появу і сяяння на хмельницькому бізнесовому небосхилі зірки Аліни Скоморохової, подумки пишеш сценарій майбутньої кінострічки. Особисту історію на улюблену тему голлівудських продюсерів «селф-мейд-вумен» (та, що себе зробила), певне, колись таки зафільмують. Творці цього кінополотна не забудуть про примітку в титрах: «Базовано на реальних подіях». А ще захопляться парадоксом, від якого сценарна основа обов’язково виграє: дипломована лікар та юрист розвиває металургію в аграрному регіоні.\nТакож обіграють ключові сюжетні поняття: медицина, Венеція, алюміній, «Мерседес», культ родини, експортна географія.\nКіношники, найімовірніше, від початку поглянуть на цей життєвий матеріал по-різному. Приміром, із фаталістичним оптимізмом – як оцінює пройдене власне пані Аліна: це все – доля, від якої не втечеш. Або ж по-буддійському зухвало, мовляв, ти можеш вершити свою долю сам, тобі до снаги опанувати ситуацію й, урешті, змінити світ навколо себе.\nМагія шкіряного саквояжа\n– Аліно Алімівно, як з 15-річної дистанції аналізуєте колишню особистісну метаморфозу? Людина мріяла стати лікарем, стала ним, працювала ним, як раптом – важка промисловість?\nАліна СКОМОРОХОВА нагороджена орденами Княгині Ольги ІІІ ступеня, «За трудові досягнення» IV ступеня Міжнародного академічного рейтингу популярності «Золота Фортуна», «Свята Анна» IV ступеня Митрополита Київського і всієї України, медаллю «Лідер національного бізнесу». Вона – тричі переможець Хмельницького рейтингу популярності «Людина року». Є лауреатом загальнонаціонального рейтингу «Кращий керівник України».\n– У своєму житті нічого не хотіла б змінити. Певне, так усе й мало статися. Росла собі дівчинка. Уже в п’ять років твердо вирішила стати лікарем. Відтоді не було жодних інших іграшок, окрім пов’язаних із медичною тематикою. У десять років мені пошили білий халат і шапочку. А лікар – знайомий нашої родини – приніс мені шкіряний саквояж списаного медичного інструментарію. Ото був подарунок!.. Уже тоді знала, що вступити до медінституту важко. Поставила собі за мету: закінчити школу із золотою медаллю та здобути вищу медичну освіту. А коли в дідуся стався третій інфаркт, влаштувалася санітаркою в лікарню. Працювала там другу половину дев’ятого класу і весь десятий. Таки отримала золоту медаль. На лікувальний факультет Чернівецького медінституту (нині це Буковинська державна медична академія) вступила з першого разу.\n– Навчання в медичному виші ви поєднували з роллю дружини й мами.\n– Мешкали ми в гуртожитку. Погодую малюка, покладу в ліжечко й біжу на пари. Треба знову годувати – вертаюся назад. Одного разу прийшла й побачила, що мій синочок уже стоїть у ліжку. Зрозуміла, що його вже небезпечно залишати. На курсі було кілька молодих мамусь. І ми домовлялися: одна залишалася з усіма дітьми, інші йшли вчитися. Потім мінялися. Створили такий собі студентський дитячий садок… 1993-го закінчила медінститут. Проходила інтернатуру в хмельницькому кардіодиспансері, згодом – у міській лікарні.\n– Чи правда, що ви за три місяці вивчили італійську й перевірили рівень знань на серйозних перемовинах?\n– На всю область було лише двоє людей, котрі розмовляли італійською. Одного разу до мене звернулися знайомі, мовляв, мер Хмельницького Михайло Чекман просить, щоб до нього зайшла. Ми зустрілися, і Михайло Костянтинович повідомив: мають приїхати серйозні інвестори по молочній галузі, треба вести перемовини, а перекладач у від’їзді. Тобто перекладати мала я. Кажу: «Це ж дуже відповідально, я ж самоучка». Він: «Усе буде добре». І я впоралася. Переборола свій страх. А місто отримало гарні контакти. (Утім, бажання і вміння вчитися завжди супроводжувало пані Аліну; зокрема, коли вона відчула потребу в правових знаннях, то здобула юридичну освіту. – Авт.).\n– А незабаром у вашому житті з’явилася Італія.\n– Влаштувалася в туристичну компанію і що два тижні супроводжувала групи до Венеції. Відтоді в це місто закохалася. Паралельно працювала на півставки у відділення пульмонології міської лікарні. Завідувач відділення Андрій Васильович Луца – мій ідол у професії. На роботу прийшла зі своїм блокнотиком, рецептами, а він каже: «Це все викидай, воно тобі не потрібне». Пропрацювала там майже чотири роки.\n– Нині жалкуєте за медициною?\n– Коли змінювала сферу діяльності, Андрій Васильович мені сказав: «Не знаю, що отримає металургія в твоїй особі, але те, що медицина втратить, – це однозначно». Найболючіший мій сон, коли бачу себе в білому халаті. Але сталося так, як сталося. Мої півставки дорівнювали 8 доларам на місяць. Прожити на них неможливо. Дитина підростала. В одну з поїздок за кордон познайомилася з групою бізнесменів. Серед них був віце-президент великої італійської компанії, що мала контакти з Росією, Україною. Спочатку запропонував мені бути перекладачем, а потім – і комерційним директором по зв’язках із країнами СНД. Дали мені гарну зарплатню. Щоправда, довелося працювати далеко від батьківщини. Дитина тим часом була з батьками. Витримала без сина півроку, більше не змогла. Повернулася додому. Тоді, до речі, зрозуміла, що ніколи не зможу жити в іншій країні. Ще тривалий час їздила до своїх нових колег, допомагала, перекладала. І врешті 1997-го вони мене сповістили, що до Хмельницького приїде інвестор із наміром розпочати в Україні абсолютно новий бізнес. Мене попросили за цю справу взятися.\nБез виробництва немає розвитку\n– Приїхали німці й з наскоку до мене: «Ми хочемо будувати тут міні-завод із переробки алюмінію. Нам тебе рекомендували. Будеш керівником?». Я? Попервах розгубилася, а потім поміркувала: медицину опанувала, мову вивчила. Чом би й ні? Звичайно, буду.\n– Так металургійна ідея вклинилася в аграрне тіло області…\n– Хмельниччину обрали, бо тут була людина, якій довіряють, тобто я. А це надзвичайно важливо. Так стала директором «Тін Імпексу» – дочірнього підприємства однойменної німецької компанії. Коли почали будівництво, зрозуміла: все найтяжче – попереду. Передусім вражав неймовірний перелік дозвільної документації. Він шокував і мене, й інвесторів.\n– Співпраця наприкінці 1990-х із заводом «Мерседес» – прорив не лише для області, а й для України!..\n– Хоча тоді наше підприємство, по суті, являло собою цех, де працювали 15 осіб. Щойно його збудували, почалися перевірки, загрози. Я попередила інвесторів:\n«Шановні, маєте можливість відмовитися». Вони: «Ні, продовжуємо, бо бачимо перспективу цієї справи».\n– Довелося призвичаюватися до вовчих законів бізнесу…\n– До слова, скільки житиму, стільки згадуватиму покійного Чекмана. Коли ми довго не могли підписати документ про введення в експлуатацію заводу, зайшла до нього в кабінет і кажу: «Михайле Костянтиновичу, я звідси не вийду, доки не погодитеся приділити півгодини вашого часу. Стоїть готове підприємство, люди набрані, на нашу продукцію чекають у Німеччині. Заїдьте, будь ласка!». Він: «Завтра о 8-й буду у вас». Приїхав, мовчки обійшов. Повертається до мене: «Скільки?». «Що скільки?» – ніяковію. Він: «Скільки буде продукції і скільки – податків?» Пояснила, що на першому етапі плануємо виготовляти 100 тонн на місяць і сплачувати таку-то суму податків. Чекман: «Приступайте до роботи!». Він одразу порахував, що отримає місто. Оце підхід!\n– Тож і нинішня влада вважає вас вагомим наповнювачем бюджету.\n– За півтора десятиріччя в бізнесі не мала проблем із владою. У нас люди соціально захищені. Ми сплачуємо податки. У соціальному житті міста, області беремо участь… 2004-го викупили підприємство в зарубіжних інвесторів: повноправними співвласниками стали троє українців. Працюємо злагоджено, як годинниковий механізм. Потужності нашого виробництва – 700 тонн алюмінієвих сплавів на місяць. У штаті 160 осіб. Маємо справу не лише з алюмінієм... Вводимо цех лиття під тиском за газифікованими моделями, потужність якого – 50 тонн готової продукції на місяць. Маємо ланцюг від сировини – до готового продукту. Загалом, ми до цього й ішли.\n– Географія держав–споживачів вашої продукції вельми розширилася.\n– У цих країнах знають, що гарантуємо сталу якість. З-поміж замовників – «Фольксваген», «Ардо». Постачаємо продукцію в усі країни Європи, в Туреччину, Ізраїль, Китай, Корею, Японію. Розпочали співпрацю з «Российскими железными дорогами»: наші сусіди задоволені якістю. Проте із серпня минулого року не можемо отримати експортну ліцензію. Спочатку чули, що всі готуються до виборів і нема кому підписати документ. Уже весна, а ми все ще без ліцензії. Це призвело до того, що за потужності 700 тонн продукції на місяць виробляємо максимум 200. Дійшли до чотириденного робочого тижня. З екранів телевізорів постійно повторюють, що країні потрібна валюта. І ми готові давати цю валюту, але це неможливо без певного документа… Наші чиновники мають нарешті зрозуміти, що без піднесення виробництва не йтиметься про розвиток держави. А тим часом ціна на газ кладе на лопатки всю металургію. Треба скасувати авансові платежі. Ми наперед сплачуємо за газ, електроенергію… У завтрашній день дивлюся із жахом. Але й з оптимізмом. Така ми, мабуть, нація, що навіть коли дуже довго і боляче б’ють по голові, ми все одно її піднімаємо і працюємо.\n– До того ж ситуація зачіпає кожного працівника...\n– Як керівник, несу величезну відповідальність за кожного співробітника та його сім’ю. Коли в цих людей радість чи горе, вони йдуть до директора. Допомагаємо їм, як можемо. Підприємство – одна сім’я. І якщо ця сім’я дихатиме в унісон, добиватимемося результатів, розвиватимемося. Люди бачать, що не складаємо рук і активно шукаємо виходи… Ми з чоловіком, часто буваючи за кордоном, спілкуючись із діловими партнерами, усвідомили: спільна командна робота з чітко визначеними цілями – це 99 відсотків успіху. А якщо до цього додати таке важливе поняття, як культура виробництва, будуть усі 100.\n– Мабуть, таке небайдуже ставлення до сімей працівників пояснюється, зокрема, й тим, що ви сповідуєте культ родини.\n– Сім’я для мене на першому місці. Мої обов’язки дружини, мами ніхто від мене не забирав. У мене два прекрасні сини. Старшому Романові – 20, він студент Краківської економічної академії. Молодшому Вовчику – 6, він учень першого класу.\n– Чи не дідусь першим заклав у вашу душу це шанування сімейного кола?\n– Дідусь – стрижень нашої сім’ї. Його, на жаль, уже 10 років немає. Він дуже вплинув на моє формування. Свого часу керував великим плодоовочевим заводом у Дунаєвецькому районі. Мав багато військових нагород, зокрема за битви під Сталінградом, Москвою. Реформатор, людина передових поглядів, за мирні досягнення нагороджений орденами Леніна, Червоної Зірки, Знак Пошани. Тоді такі нагороди просто так ніхто не давав. Прожив гарне життя з бабусею. Вона в нас міцний горішок: коли торік святкували її 90-річчя, то заспівала пісень і станцювала з правнуками кілька танців… Незадовго до смерті дідусь сказав мені: «Я дуже пишався, коли ти стала лікарем. Але ніколи не міг подумати, що будеш директором. Моя старша внучка втілила всі мої мрії: стала і лікарем, і керівником. Повністю діда задовольнила».\n– Це добре, що він устиг порадіти вашому успіху. А чи щось порадив?\n– Він бачив, що я боєць. І завжди казав мені: «Спирайся на людей. Якщо люди тебе підтримуватимуть, гори звернеш». Дуже хотілося б, щоб нині влада вважала людину праці основним пріоритетом.\n– Чи збираєтеся родиною?\n– Батьки, чоловік, сини – моя величезна підтримка в усьому. Для нас зібрати родину разом – це святе. З’їжджається звідусіль людей 30 рідні. Ми організували благодійний фонд «Відродження Миньковецької держави». Село Миньківці, де я народилася, – унікальне історичне місце. Ми не просто зберігаємо історію. Ведеться наукова, пошукова робота. Музей будуємо. Торік нам аплодувала стоячи професура Ягеллонського університету в Кракові, де ми презентували Миньковецьку державу.\n…Надаємо перевагу активному відпочинку. У вихідні сідаємо на велосипеди, кудись їдемо. Навіть мій чоловік, який фанатично відданий своїй справі, з народженням молодшого сина дав слово, що вихідні – це родинні дні. І коли часом затримується на роботі, малий йому телефонує: «Таточку, приїжджай, я голодний, без тебе не вечерятиму».\n– Аліно Алімівно, яким постає завтра у вашій уяві?\n– Період застою має закінчитися. А інвестиції прийдуть лише тоді, коли в країні буде стабільна політична ситуація. Коли держава в особі всіх своїх громадян повірить у себе. Коли влада убезпечить українців від невпевненості в завтрашньому дні.\n– На вашому шляху було чимало страхів, ризиків. Вам допомагала сміливість, дана від народження, чи щось інше?\n– Передусім рушійною силою став материнський інстинкт. Загалом не скажу, що я ризикова. Багато обмірковую кожну ситуацію. Але я наполеглива. Якщо поставила мету, йтиму до неї. Знаю, що все одно переможу. Може, тому, що розумію: ніхто за мене це не зробить. Коли чітко бачу мету, дійду до неї. Доберуся! У цьому допоможуть жіноча інтуїція, мудрість, лояльність. А ще – усвідомлення того, що за спиною колектив, який тобі вірить. Це дуже надихає, підтримує. І ще. З людьми треба говорити. Керівник має думати про них. Не можна забувати, що люди завжди дивляться на керівника.\n– Чи змінили вас останні 15 років?\n– Навчилася витривалості. Стала сильнішою. Хоча так хочеться деколи бути слабкою! Мій чоловік залишає собі деякі моменти, які дають мені змогу відчути, що я жінка. Вранішню каву, приміром, тільки він готує. Уже й малого до цього долучає… А загалом, якщо ти в бізнесі, не повинна собі дозволяти жодних істерик, проявів слабкості. Бо з’їдять. Старший якось захоплено сказав: «Мамо, ти така сильна!». «Синку, – відповіла на це, – якби такою не була, не протрималася б 15 років у бізнесі».\nОсновне в житті – ніколи не зупинятися, а вчитися, професійно вдосконалюватися. Висока освіченість разом із моральністю піднімуть країну. Зроблять її конкурентоспроможною.


Медики розповіли про стан львів'янина, який приїхав із Китаю - Львів Vgorode.ua\nМедики розповіли про стан львів'янина, який приїхав із Китаю\nМедики розповіли про стан львів'янина, який приїхав із Китаю.\n28 сiчня 2020 11:51\nМедики розповіли про стан львів'янина, який з кашлем і нежиттю прибув із Китаю.\nЗа інформацією Львівського обласного лабораторного центру МОЗ України, станом на вівторок, 28 січня, стан студента задовільний. У пацієнта спостерігається незначний риніт. Результат проведеного експрес-аналізу на грипт — негативний.\n"Здійснюється комплекс лікувально-діагностичних заходів. Всі повторні контрольні аналізи відправлені до ЦГЗ МОЗ України та лабораторного центру", — йдеться у повідомленні.\nНагадаємо, 27 січня у Львові з підозрою на коронавірус госпіталізували студента, який з кашлем і нежиттю повернувся напередодні з Китаю. Відомо, що до Варшави він летів літаком. З польської столиці до Львова — добирався автобусом.


Усі розваги у Тернополі на вихідні: виступ танцювального колективу "Просвіта" з м. Буенос-Айрес і Ternopil Runday : 18:08:2017 - 20 хвилин Тернопіль\nУсі розваги у Тернополі на вихідні: виступ танцювального колективу "Просвіта" з м. Буенос-Айрес і Ternopil Runday\nВиступ танцювального колективу "Просвіта" з м. Буенос-Айрес, Ternopil Runday, свято Сидорівського замку, а також виставки, фільми й вечірки чекають тернополян цими вихідними 19-20 серпня.\nВиступ танцювального колективу "Просвіта" з м. Буенос-Айрес\nВже невдовзі із танцювальним виступом у Тернопіль приїдуть аргентинці з українським корінням. Українська громада в Аргентині вже має 120 років та є однією із засновників Світового Конгресу Вільних Українців, 50-річчя якого відзначаємо цього року. Саме з цієї нагоди відбудеться урочистий захід. Більш ніж 80 аргентинців з українським корінням завітають у Тернопіль 19-20 серпня. 19 серпня - відбудеться виступ ансамблю на Театральному майдані.\nТернополян запрошують на забіг під назвою Ternopil Runday. Регулярні забіги на відстань 5 кілометрів є безкоштовними і без вікових обмежень та рівня тренованості учасників. Runday - це змога знайти однодумців, або ж приєднатися до любителів бігу. Забіг відбуватиметься 19 серпня, старт – 9.00. Місце зустрічі - Центральний причал, як спуститись сходами з фонтаном «Каскад».\nКонцерт The Kubasonics\nТернополян та гостей міста запрошують на концерт канадської фолк-рок групи The Kubasonics. Група, яка грає якісний фолк-рок виступить арт-барі Коза 19 серпня. Початок о 21.00. Вхід вільний.\nНа Львівщині – Zaxidfest 2017\nНайбільший open air фестиваль України Zaxidfest 2017 готує для меломанів сцени з дуже різною музикою. Він проходитиме у Родатичах під Львовом 19-20 серпня. Оголошені учасники: In Extremo (GER), Dark Tranquillity, (SWE) Chelsea Grin (USA), Miss May I (USA), Being As An Ocean (USA). Квитки: 200-840 грн.\nНа Тернопільщині – свята замків\nНа Тернопільщині з настанням тепла починають святкувати свята замків. Зокрема: у с. Сидорів Гусятинського району (20 серпня), в м. Збараж (24 серпня), у с. Підзамочок Бучацького району (3 вересня), в. м. Чорткові (9 вересня), в смт. Микулинці (17 вересня), у с.Токи Підволочиського району (30 вересня), у смт Вишнівець Збаразького району (14 жовтня).\nІсторичний, допрем’єрний показ, 19 серпня, поч. – 19.00\nБойовик, комедія, еротика, 19-20 серпня, поч. – 14.20, 16.40, 19.00, 21.20, 23.40\nКомедія, сімейний, анімація, 19-20 серпня, поч. – 10.00, 12.10, 13.50, 16.00, 17.40, 19.50, 21.30\nКомедія, пригоди, сімейний, 19-20 серпня, поч. – 10.15, 11.55, 14.05, 15.45, 17.55, 19.35\nБойовик, пригоди, фантастика, 19-20 серпня, поч. – 10.00, 12.40, 15.20, 18.00, 20.40, 23.20\nЖахи, 19-20 серпня, поч. – 21.45, 23.55\nВестерн, фантастика, фентезі, 19-20 серпня, поч. – 10.20, 23.25\nКомедія, 19-20 серпня, поч. – 12.20\nБойовик, 19-20 серпня, поч. – 10.30\nМультфільм, комедія, 19-20 серпня, поч. – 12.50\nКомедійний мультфільм, 19-20 серпня, поч. – 14.30\nхудожній фільм, 19-20 серпня поч. – 16.00\nКомедія, 19-20 серпня, поч. – 17.30


Головна Новини У місті Горішні Плавні поліція встановила обставини розбійного нападу та зґвалтування неповнолітньої\nРозбій 16.02.2018 9:38\nУ ніч на 16-те лютого до відділення поліції № 2 Кременчуцького відділу звернулася 17-річна місцева мешканка. Дівчина повідомила, що у під’їзді будинку малознайомий чоловік, із застосуванням сили, зґвалтував її. Після скоєного забрав гроші у сумі 50 гривень та мобільний телефон.\nПроведеними заходами поліцейські упродовж години встановили особу чоловіка та розшукали його. За підозрою у скоєнні зґвалтування та розбійного нападу у порядку статті 208-ї Кримінального процесуального кодексу України затримано 38-річного раніше судимого містянина.\nТриває досудове розслідування у відкритих кримінальних провадженнях за статтями 187 (розбійний напад) та 153 (насильницьке задоволення статевої пристрасті). Відповідно до чинного законодавства, подібні дії караються позбавленням волі на строк від трьох до семи років.\nПоліція Полтавщини щиро вдячна громадянам Горішніх Плавнів, які допомогли у затриманні підозрюваного за вказаними фактами.


Пояснення цьому очевидне - це був справді перший такий магазин на Прикарпатті з досить вдалими назвою і маркетинговою кампанією. До нього їхали з віддалених мікрорайонів міста, ближніх сіл і навіть з гірських районів. Початок був таким успішним, що мережа практично не відчула появи торгових центрів «Сільпо» і «Арсен».\nНещодавнє перевтілення «Великої Кишені» у «Велмарт» у пересічних мешканців викликало неоднозначні думки і відчуття. Найпоширеніша версія з тих, які мені довелося почути, - «Велика Кишеня» збанкрутувала. І змусити засумніватися в ній вельми складно.\nЩо ж насправді трапилося? Відкриття нових магазинів на базі наявного торгового центру «Велика Кишеня» відбувається від імені ВАТ «Рітейл Груп», одним із власників якого є Роман Лунін. За даними кількох Інтернет-ресурсів, до компанії входять «засновник» бренду ТОВ «Квіза-Трейд», товариства «Маркет Сервіс» (мережа аптек «Велика аптека») та «ВК Девелопмент» (ТРЦ «Екватор» у Полтаві, Рівному, Черкасах, Чернівцях і ТЦ «Альта Центр» у Києві). Також компанія активно розвиває в Україні мережі «Просто маркет», «Моя книга», «Мон Амі», "Green Hills Market" у Молдові.\nТим часом на російському ринку діє X5 Retail Group N.V. - роздрібна компанія, яка володіє брендами «Пятёрочка», «Перекресток» і «Карусель». Це спричинило появу ще однієї версії - «Велику Кишеню» купили росіяни! Мені не вдалося відшукати інформації, яка б це підтвердила, однак у своїх пошуках я все ж натрапила на згадки про можливе придбання X5 Retail Group N.V. однієї з найбільших роздрібних мереж в Україні, що датовані 2009 роком.\nТо що, все ж таки, відбулося? Чергова зміна «формальної обгортки»? Чи російська компанія справді отримала вплив на розвиток торгових мереж в Україні? І що змусило власників піти на зміну такого успішного в минулому бренду? Переконання, що функціонування різних за форматом торгових мереж негативно позначиться на ефективності бізнесу в цілому?\nВ будь-якому разі, вартувало звернути увагу на те, як працюють на чужому ринку інші корпорації. Яскравий приклад - придбання компанією A. S. Watson Group 65% акцій мережі магазинів «ДЦ». Жодного ребрендингу, жодних змін, які могли б відвернути споживача! Єдине, що певний час викликало недовіру, - товари німецької компанії "Rossmann" за низькими цінами (адже мало кому відомо, що "Rossmann" також належить A. S. Watson Group, а зробити такі ціни рентабельними допомагає присутність компанії в Гонконгу).\nПоява «Велетня низьких цін» асоціаціювалася в моїх дітей з «товстуном на коротких ніжках» (певно, тому, що слово «низький» все-таки найчастіше стосується зросту). Схожість назви «Велмарт» з відомим у світі брендом "Wal-Mart" також не на користь першій, оскільки нічого не каже пересічному споживачеві.\nПерш ніж робити кардинальні зміни (які можуть стати для компанії «вбивчими»), вартувало краще зрозуміти, в чому криються причини занепаду «Великої Кишені». Насправді, неефективне управління спровокувало падіння рівня обслуговування, і за цих обставин менш витратним та більш результативним було б переформатування мережі під «старою» назвою. Змінивши підходи до управління персоналом, до праці з постачальниками та зберігши «ім'я», можна було відкрити перед мережею «з історією» по-справжньому нові перспективи. А так - «маємо те, що маємо».