14 вересня: яке сьогодні свято, до кого йдемо святкувати - Район Рожище\nElapsed full time: 0.8959\nДоброго ранку, читачі!\n14 вересня: яке сьогодні свято, до кого йдемо святкувати\nДоброго ранку, читачі. Сьогодні п’ятниця, 14 вересня.\nФіліжанка ранкової кави збадьорить ваш організм у будь-якому випадку, а правильне налаштування на позитив допоможе якнайкраще розпочати новий день. Пам’ятайте, що рівень впевненого і хорошого настрою протягом доби залежить від вашого особистого налаштування, тому якомога швидше допивайте улюблений напій, і гайда до роботи!\nДень ангела святкують: Марфа (Марта), Наталія (Наталя), Тетяна, Семен (Симеон).\nЦерковні православні свята, пости, дні пам’яті святих: Православна церква відзначає Церковний новий рік (НОВОЛІТТЯ або ІНДИКТ, 1 вересня за старим стилем). За церковним календарем, починається 7 525 рік «від створення Світу». Віруючі вшановують пам'ять преподобного Симеона Стовпника i матерi його Марфи.\n1141 - прихильники англійської королеви Матильди зазнали поразки в битві при Вінчестері від армії прихильників короля Стефана в період громадянської війни в Британії 1135 - 1154 років.\n1812 - війська Наполеона після Бородінського бою вступили в Москву, з їх приходом розпочалася велика пожежа, яка знищила три чверті міста.\n1829 - Росія і Туреччина уклали Адріанопольський мирний договір (по ньому росіяни добилися колосальних поступок з боку Османської імперії: російські піддані підтвердили своє право вести вільну торгівлю по всій території Туреччини, російські та іноземні торгові судна могли вільно проходити через Босфор і Дарданелли, російські піддані на турецькій території були непідсудні турецькій владі).\n1857 - англійські війська вибили з Делі сипаїв (повстання сипаїв), по закінченню цього бунту в Індії було введено пряме правління англійської корони.\n1867 - перший том "Капіталу" Карла Маркса побачив світ.\n1927 - загинула американська танцівниця Айседора Дункан, була одружена з Сергеєм Єсеніним (під час прогулянки на автомобілі, шарф намотався на колесо і зломав їй шию).\n1957 - ООН прийняла резолюцію, в якій засудила введення радянських військ в Угорщину.\n1960 - заснована ОПЕК (Організація країн-експортерів нафти), до неї увійшли Ірак, Іран, Кувейт, Саудівська Аравія і Венесуела.\n2003 - Естонія приєдналася до Європейського союзу.\n2010 - у Франції жінкам заборонили в публічних місцях носити паранджу, чадру і нікаб.\nПогода: Сьогодні очікується +17..+25 °C, без опадів, легкий вітер. Завтра: +16..+22 °C, зливовий дощ, слабкий вітер.\nНародний прогноз погоди: 14 вересня відзначається день пам'яті преподобного Симеона Стовпника і матері його Марфи. З цього дня починається старе Бабине літо, яке триває до 21 вересня. За цим днем наші пращури визначали погоду на майбутню осінь. Якщо перший день Бабиного літа ясний і теплий, то осінь та зима буде теплою; сухо – осінь суха. А якщо піде дощ, то вся осінь буде дощовою.\nТеги: #Іменини, #Події, #Свята, #Гортаючи рожищенський календар\n13:24 Адміністративно-територіальна реформа: Рожищенський район увійде у Луцький 2178


ПІД КОМАНДУВАННЯМ «МАРШАЛА»\nНавігация круїзних суден типу «річка-море» в Одеському порту відкрилася заходом теплоходу «Маршал Кошовий». Судно прийшло з Херсона до Одеси 25 числа лише з екіпажем на борту. Протягом доби на борт «Маршала» прибували пасажири, в основному німецькі туристи. 26 квітня теплохід узяв курс на Севастополь.\nЗагалом в нинішню навігацію заплановано 48 суднозаходів річковиків-пассажирів до Одеського порту. Торік було - 60. За інформацією директора компанії «Лондон Скай Тревел» Костянтина Лічикакі, зменшення числа заходів викликано тим, що на дніпровсько-чорноморських круїзах залишилося всього 5 пароплавів. З лінії знятий т/х «Т.Г.Шевченко», російська компанія поставила працювати судно на Каспійському морі. Залишилися «Маршал Кошовий» (російської компанії «Ортодокс»), «Михайло Ломоносов» (австрійської компанії «Viking River Cruise»), і 3 судна компанії «Червона Рута»: «Зірка Дніпра», «Принцеса Дніпра», «Генерал Ватутін» (для довідки: у радянську епоху цей сегмент туристичного ринку обслуговувало понад 20 лайнерів). Радує, за словами К.Лічикакі, що на рентабельному рівні залишається середнє завантаження теплоходів 85-90 відсотків. Кожне судно за навігацію перевозить 2-2,5 тис. пасажирів. В основному дніпровсько-чорноморськими круїзами цікавляться європейці німці, австрійці, голландці. Останніми роками до їх числа додалися росіяни.\nМета навігації 2011 р. утримати те, що є. Сильний поштовх до розвитку сегменту річкових круїзів в Україні може дати Євро-2012. Як правило, заходи такого масштабу викликають сплеск туристичного інтересу до країни. У 2012-му році чимала кількість людей в світі довідається, що таке Україна, що таке Одеса і що таке Одеський порт, вважає К.Лічикакі.


АЛГАЗІН ОЛЕКСАНДР КУЗЬМОВИЧ\nНародився 14 березня 1914 року в місті Дебальцеве, нині Донецької області, в сім’ї робітника. В 1916 році сім’я переїхала до села Голубівки (нині Комісарівка) Луганської області. Одержавши неповну середню освіту, працював слюсарем, помічником машиніста паровоза. У 1934 році після закінчення педагогічних курсів працював учителем в Луганській школі-інтернат. У 1937 році закінчив Єйське військово-морське училище. Під час війни з Фінляндією стрілець-бомбардувальник О.Алгазін здійснив 47 бойових вильотів, за що був нагороджений орденом Червоної Зірки. В перші дні Великої Вітчизняної війни Алгазін приймав участь у нальотах на Берлін, наносив бомбові удари по найважливіших військових об’єктах у глибокому тилу ворога.\nДо вересня 1943 року О.Алгазін здійснив 195 успішних бойових вильотів.\n18 вересня 1943 року за успішне проведення бойових операцій та проявлений при цьому героїзм О.К.Алгазіну присвоєно звання Героя Радянського Союзу.\nПісля війни служив штурманом ескадрильї бомбардувального авіаполку в Прилуках, Білій Церкві. Звільнився в запас у 1954 році у званні підполковника. З 1954 року разом із сім’єю (дружина, син) проживав у Прилуках. Проводив велику виховну й патріотичну роботу серед підростаючого покоління і молоді Прилук.\nЗа участь у Великій Вітчизняній війні нагороджений медаллю “Золота Зірка”, орденом Леніна, двома орденами Червоного Прапора, орденом Вітчизняної війни 1-го ступеня, орденом Червоної Зірки, медалями: “За оборону Ленінграда”, “За оборону Москви”, “За бойові заслуги”, “За оборону Сталінграда”, “За взяття Будапешту”, “За взяття Кенігсберга”, “За взяття Берліна”, “За перемогу над Німеччиною”.\nПомер Олександр Кузьмович 22 квітня 1984 року. Похований на міському кладовищі “Новий Побут”.\nОдна з вулиць міста носить його ім’я. У військовому містечку встановлено погруддя Героя.\nАНДРІЯКА МИКОЛА ІВАНОВИЧ\nзаслужений художник Росії\nНародився 24 січня 1905 року в місті Прилуки, батько – машиніст паровоза, мати –домогосподарка.\nМалюванням почав захоплюватись ще в дитячі роки, але доля вирішила по-іншому. У 14-річному віці пішов працювати слюсарем у залізничне депо станції Прилуки. У 1923 році переїхав до Москви і, працюючи на заводі, навчався на робітничому факультеті мистецтв.\nЗакінчивши у 1937 році живописний факультет Ленінградської Академії мистецтв, був направлений до Москви, де працював художником, реставратором.\nУ 1939 році Миколу Івановича прийнято до Спілки художників.\nЗ початку Великої Вітчизняної війни був політруком стрілецької роти, а пізніше - командиром взводу розвідки. З 1943 року і до кінця війни – художником армійських і фронтових газет.\nЗа участь у Великій Вітчизняній війні нагороджений орденами Вітчизняної війни ІІ ступеня, Червоної Зірки.\nЗ 1947 по 1952 рік працював у студії військових художників імені Трекова. Андріяка - один із авторів панорами "Сталінградська битва", діорами "Форсування Дніпра". Основні теми творчості – військова, побутова, портрет, пейзаж.\nПротягом майже 40 років Микола Іванович своє вміння й досвід передавав учням однієї з московських художніх шкіл як викладач, директор.\nУ 1968 році за активну творчу роботу і педагогічну діяльність М.І.Андріяка був удостоєний звання заслуженого художника Росії. Його твори займають гідне місце в багатьох музеях Росії, України. Декілька робіт зберігаються і в Прилуцькому краєзнавчому музеї.\nАНТОНСЬКИЙ-ПРОКОПОВИЧ АНТОН АНТОНОВИЧ\n(1762 - 1848)\nпедагог, літератор, професор\nНародився в 1762 році в місті Прилуки в родині священика. Навчався у вищій школі – Київській академії. У 1782 році перевівся до Московського університету, де одночасно навчався на філософському та медичному факультетах. Успішне навчання в університеті було відзначене трьома срібними медалями.\nПісля закінчення університету Антонський-Прокопович працював бакалавром учительського інституту, репетитором при університетській гімназії, ад'ютантом кафедри енциклопедії та натуральної історії Московського університету.\nЗ 1788 року Антонський – інспектор і екстраординарний професор університетського пансіону, із 1794 року – професор, завідуючий кафедрою сільського господарства, а з 1818 року – ректор університету. У цьому ж році йому присуджено звання заслуженого професора.\nНайголовнішою, найулюбленішою серед посад, які займав Антон Антонович, була посада директора шляхетного пансіону. Цій справі він віддав усі свої сили. У пансіоні навчалися такі відомі діячі як В.Жуковський, О.Грибоєдов, Д.Писарєв, М.Лермонтов, М.Фонвізін...\nЗаняття в пансіоні були побудовані так, щоб "не обмежувати природних здібностей і не вимагати від дітей рівних в усьому успіхів". Випускники володіли ґрунтовними знаннями предметів згідно їх нахилу й обдарування.\nУ 1830 році Антонський-Прокопович у чині дійсного статського радника залишив університет і пансіон.\nВеликі заслуги А.Антонського-Прокоповича як у педагогічній діяльності, так і в літературі. Ним написано 20 навчальних посібників для вихованців пансіону. Посібники "Читання для серця й розуму", "Роздуми про виховання" набули особливої популярності й вважалися найкращими в ті часи.\nВін – автор енциклопедії по натуральній історії, хімії, фізиці.\nПомер Антон Антонович 8 липня 1848 року. Похований на території Московського Донського монастиря в склепі, поруч із своїм братом Михайлом Антоновичем.\nБІЛЕЦЬКИЙ-НОСЕНКО ПАВЛО ПАВЛОВИЧ\n(І774 - 1856)\nукраїнський письменник, педагог, автор першого українського словника\nНародився 16 серпня 1774 року в місті Прилуки у дворянській сім’ї. З 1779 по 1793 рік навчався в Петербурзькому шляхетському сухопутному кадетському корпусі. Після закінчення навчання, в чині поручика брав участь у військових походах під командуванням О.В.Суворова. За проявлені мужність і хоробрість нагороджений золотим хрестом і годинником, прикрашеним діамантами. Після виходу у відставку, в 1797 році, в чині штабс-капітана, повернувся на Прилуччину. У своїй садибі, на Лапинцях, організував пансіон, де навчалися діти віком від 7 до 10 років. Усі предмети: іноземні мови, арифметику, геометрію, фізику, історію, географію, малювання, поезію, міфологію, риторику – викладав сам Павло Павлович. Займаючись педагогічною діяльністю, складав словники, підручники по логіці, етиці, писав праці з економіки, медицини, природознавства, сільського господарства, етнографії, лінгвістики, археології. Найбільша його спадщина залишилась в поетичних і прозових творах. Автор поеми "Торпиніада", роману "Зіновій Богдан Хмельницький", драми "Іван Золотаренко", багатьох балад, байок, першого українського словника.\n37 років прослужив Білецький-Носенко почесним наглядачем повітових училищ Прилуччини, не отримуючи платні, але не жалів своїх коштів для їх підтримки.\nПриділяв значну увагу вихованню патріотичних почуттів та дружбі дітей різних національностей. Одним із основних положень педагогіки Білецького-Носенко була гуманістична ідея всебічного гармонійного розвитку особистості дитини. Першим в Україні розробив цілеспрямовану систему естетичного виховання.\nПомер Павло Павлович 2 червня 1856 року у своїй садибі на Лапинцях, де й похований.\nАктивною діяльністю на благо свого народу П.П.Білецький-Носенко вписав славну сторінку в історію становлення й розвитку прогресивної педагогічної думки в Україні у першій половині XIX століття.\n(1928 - 2007)\nнародний артист України, Почесний громадянин Прилук\nНародився 10 квітня 1928 року в Прилуках у родині робітника. Після закінчення неповної середньої школи № 13, працював на заводі пластмас. Співати почав ще в ранньому дитинстві.\nЗ осені 1943 року працював на тютюновій фабриці вантажником, різноробочим, трактористом. Брав участь у художній самодіяльності при міському Будинку культури. У 1949 році поїхав на Донбас. Працював прохідником нижнього штреку на шахті "Никитовка".\nУ вересні 1950 року Володимир Бойко виборов конкурс на заміщення вакантної посади артиста – співака Державного українського народного хору, і з 18 грудня – у складі хору. Працюючи, закінчив Київське музичне училище ім.Глієра, Київський Інститут культури.\nУ 1967 році за успішне проведення днів України в Канаді (м. Монреаль) нагороджений Почесною грамотою Президії Верховної Ради України.\nУ 1976 році за успішне проведення гастролей по країнах Латинської Америки В.Бойку присвоєно звання заслуженого артиста України. У 1987 за видатні заслуги присвоєно почесне звання народного артиста України.\nЛауреат Всесвітніх фестивалів мистецтв у Монреалі, Брюсселі, Москві. У 1997 році завоював "Золотий кубок" на фестивалі фольклорних колективів у Кореї.\nПротягом піввікової роботи в Національному заслуженому академічному українському народному хорі України ім. Г.Верьовки побував із концертами більш як у 50 країнах світу.\nВ.І.Бойко – ведучий соліст хору, часто виступав перед прилучанами. Допомагав становленню молодих талантів Прилук і виходу їх на професійну сцену. У вересні 2001 року йому присвоєно звання Почесного громадянина Прилук.\nВолодимир Іванович передав у дар краєзнавчому музею понад 100 речей, пов'язаних із його творчою діяльністю. Помер у 2007 році.\nВиступаючи з концертами в різних країнах світу, як патріот міста, на запитання звідки він, завжди відповідає: "Я козацького роду, із славних Прилук".\nБОНДАР СЕРГІЙ МИХАЙЛОВИЧ\n(1912 – 1990-ті)\nхудожник, заслужений діяч мистецтв Казахстану\nНародився 5 лютого 1912 року в селі Ольшана Прилуцького повіту Полтавської губернії в селянській родині. Малювати почав ще в ранньому дитинстві. Навчався спочатку в земській, а потім у трудовій школах.\nУ 1920-х роках родина Бондарів переїхала до Прилук. Першим учителем був художник М.О.Рутченко. З дитинства він закоханий у рідний край. Разом із професором В.І.Масловим брав активну участь у створенні окружного музею в Прилуках.\nЗа порадою Маслова поїхав до Ленінграда і вступив в Академію мистецтв. Не закінчивши навчання, через скрутне матеріальне становище, С.Бондар повернувся в Прилуки, а через деякий час поїхав на заробітки до Києва і став членом Асоціації художників України. Навчався в приватній студії відомого живописця І.Ф.Селезньова. У 1933 році Бондар переїхав до Ленінграда, продовжив навчання в Академії мистецтв, опановував мистецтво літографії.\nУ 1934 брав участь у виставці молодих художників Ленінграду, після якої почалося співробітництво з видавництвами. На їхнє замовлення готував портрети полководців Червоної Армії, керівників держави. У період Великої Вітчизняної війни працював над випуском оборонних і патріотичних плакатів.\nЗ 1941 по 1945 рік, проживаючи в м. Алма-Ата (Казахстан), виконав багато автолітографій. Серед них "Фельдмаршал Кутузов", "Адмірал Нахімов", "Мінін і Пожарський"...\nУ 1943 році С.М.Бондар став членом Спілки художників СРСР, а через рік – за активну творчу діяльність у період Великої Вітчизняної війни йому присвоєно звання заслуженого діяча мистецтв Казахської РСР.\nПісля війни художник повернувся до Ленінграда, створив і видав портрети-плакати героїв Великої Вітчизняної війни, передовиків промисловості й сільського господарства.\nБрав участь у багатьох виставках як у Радянському Союзі, так і за кордоном.\nНеодноразово відвідував Прилуки. У дар музею передав близько 250 своїх робіт. Проживав у Санкт-Петербурзі.\nБРОВЧЕНКО ІВАН КУЗЬМОВИЧ\n(1898 - 1971)\nактор, заслужений артист України\nНародився 8 березня 1898 року в Прилуках, на Кустівцях. Перші спроби на театральних підмостках почав робити в місцевому клубі.\nУ 1918 році І.Бровченко у тому ж клубі на Кустівцях уперше зіграв Миколу в "Наталці-Полтавці" під керівництвом артиста – професіонала І.М.Ярошенка, за допомогою якого І.Бровченка було зараховано до трупи професійного театру в Прилуках. "Наталка-Полтавка" була початком моєї театральної діяльності і моїм творчим фінішем", - згадував Іван Кузьмович.\nПрилуцький окружний робітничо-селянський театр, в якому працював Бровченко актором, постановником, режисером, ставив п’єси в багатьох містах України. З 1938 року і до початку Великої Вітчизняної війни працював художнім керівником Ніжинського театру. У період війни Бровченко в складі Ніжинського театру виступав у багатьох містах Радянського Союзу, де були розташовані госпіталі.\nПісля війни і до його розформування (1948) працював у Прилуцькому театрі, а потім у театрах Ужгорода, Дубно.\nЗ 1959 року – актор Ніжинського драматичного театру ім. М.Коцюбинського.\nНа посаді художнього керівника театру Іван Кузьмович поставив близько 150 спектаклів. Зіграв сотні ролей, серед них Назар ("Назар Стодоля"), Голохвостий ("За двома зайцями"), Панас ("Наймичка"), Яшка ("Весілля в Малинівці"), Фігаро ("Одруження Фігаро") та багато інших.\nНеодноразово приїздив до рідного міста, надавав режисерську допомогу аматорським театрам. Ніжинський драматичний театр на чолі з І.К.Бровченком часто виступав на сцені міського Будинку культури. За своє театральне життя зіграв близько 600 ролей. Творча праця нашого земляка високо оцінена, йому присвоєно почесне звання заслуженого артиста України, нагороджено орденом Знак Пошани.\nПомер Іван Кузьмович Бровченко 23 січня 1971 року.\nВЕДМІЦЬКИЙ ОЛЕКСАНДР МИКИТОВИЧ (літ. псевдонім О.МЕТЕОРНИЙ)\nНародився 10 грудня 1894 року в місті Прилуки в сім'ї пожежника. Навчався у вищій педагогічній школі. Після закінчення педагогічних курсів працював учителем земської школи. В 1917 році закінчив Полтавський учительський інститут, працював завідуючим школою в містечку Городище Пирятинського повіту.\nЗ 1922 року О.Ведміцький працював інспектором соціального виховання в Прилуцькому окружному відділі освіти, учителем української й російської мов, секретарем редакції газети "Правда Прилуччини", в якій постійно публікувалися його фейлетони під псевдонімом О.Метеорний. У 1920-х роках очолював Прилуцьку філію Спілки українських селянських письменників "Плуг". У той час друкувався в різних газетах та журналах України. Автор збірок поезій "Під загравою повстань", "Шумить тополя", "Покоси".\nУ 1925 році виходить збірка його фейлетонів "З ліхтарем по селах".\nЗакінчивши в 1932-у аспірантуру при Харківському науково-дослідному інституті, працював науковим співробітником, доцентом кафедри літератури цього ж інституту. Його поетичні твори виходили окремими виданнями, публікувалися в періодичній пресі.\nУ 1938 році Олександр Ведміцький захистив дисертацію на звання кандидата наук по темі "Творчість Т.Шевченка після заслання". На шевченківську тематику написав ряд статей і монографій. У тому ж році – доцент кафедри літератури Ставропольського педагогічного інституту, а з 1950 по 1961 рік – доцент кафедри літератури Орського педагогічного інституту.\nАвтор ряду окремих книжок і наукових статей, присвячених питанням історії Спілки селянських письменників "Плуг".\nОлександр Микитович помер і похований у місті Орськ Оренбурзької області.\nВЕЛИЧКО ВАСИЛЬ ЛЬВОВИЧ\n(1860 - 1904)\nпоет, прозаїк, публіцист\nНародився 14 липня 1860 року в Прилуках.У селі Замістя пройшли його дитячі роки. Перші спроби писати вірші почалися під час навчання в приватному пансіоні Києва. Після пансіону вступив до Санкт-Петербурзького імператорського училища правознавства, до якого приймали лише дітей потомствених дворян. Під час навчання почав серйозно займатися поезією. Саме в період навчання вийшли його відомі поетичні твори - "Призыв", "Близость весны", "Хутор на Украине".\nЗакінчивши училище, служив чиновником у Міністерстві державного майна, Міністерстві юстиції.\nПерша збірка віршів В.Величка вийшла у 1890 році. Друга збірка "Стихотворения для детей" викликала великий інтерес у тих, для кого вона була написана.\nУ кінці 90-х років Василь Львович користувався великим авторитетом у читачів і був знаним серед столичної молоді.\nЙого перу належать і прозові твори: "Княжна Нина", "Нежданчик", "Записки духа", "Порядочные люди".\nУ 1897 році Величко переїхав до Грузії, де став редактором тифліської газети "Кавказ". Постійно друкував свої статті, в більшості критичні.\nЧерез три роки він знову в Петербурзі. Видатний публіцист і видавець Величко став редактором часопису "Русский вестник", в якому виступав як критик, рецензент, перекладач.\nУ 1903 році стан здоров'я Василя Львовича різко погіршився й він вимушений був повернутися на батьківщину та поселитися на хуторі Вернигорівщина в старовинному родовому маєтку. Часто приїздив до Прилук, зустрічався з його жителями, цікавився життям земляків. Збирав матеріали для збірки. Але не судилося...\n13 січня 1904 року на 44 році пішов із життя статський радник, кавалер ордена Святої Анни ІІІ ступеня, відомий поет, прозаїк, драматург Василь Львович Величко.\nВОРОНИЙ ГЕОРГІЙ ФЕОДОСІЙОВИЧ\n(1868 - 1908)\nматематик, член-кореспондент Петербурзької Академії наук\nНародився 28 квітня 1868 року в селі Журавка Пирятинського повіту (нині Варвинський район Чернігівської обл.). Його батько Ф.Я.Вороний – магістр російської словесності, викладав у Кишинівській, Бердянській, а згодом і в Прилуцькій гімназіях. Дитячі та юнацькі роки Георгія Вороного минули в Прилуках. У 1885 році він закінчив Прилуцьку чоловічу гімназію. Саме до гімназичних років відноситься й перша друкована праця "Розклад многочленів та множників, заснованих на властивостях коренів квадратних рівнянь". Навчаючись у Петербурзькому університеті, формувався як учений. Після закінчення університету, викладав у ньому. За короткий період Вороний досяг значних успіхів у галузі математики.\nЗ 1894 року працював професором Варшавського університету. У 1896 р. за дослідження, викладені в магістерській і докторській дисертаціях, Академія наук присудила Г.Ф.Вороному премію імені академіка В.Я.Буянівського. Робота Георгія Феодосійовича "Про одне узагальнення алгоритму безперервних дробів" є одним із найблискучіших досягнень вітчизняної математики.\nЗ 1897 року Вороний, захистивши докторську дисертацію, став ординарним професором Варшавського політехнічного інституту. Йому належить багато наукових робіт стосовно теорії чисел. Він зробив важливе узагальнення алгоритму ланцюгових дробів, розробив нові методи дослідження асимптоматичних властивостей арифметичних формул.\nГ.Ф. Вороний – творець геометричної теорії чисел.\nПомер Георгій Феодосійович 20 листопада 1908 року на 41-му році життя.\nОсобливістю Вороного було гармонійне поєднання в його могутньому таланті обдарувань геометра й аналітика. Він став одним із найвидатніших діячів науки.\nГАЛАБУТСЬКИЙ МИКОЛА КИРИЛОВИЧ\nглава церкви на Прилуччині\nНародився 4 грудня 1838 року в родині сільського паламаря в Гадяцькому повіті Полтавської губернії. 3 відзнакою закінчив духовну семінарію. Не один десяток років був священиком у Золотоніському повіті. Користувався великим авторитетом у прихожан та жителів сіл, за що його було обрано гласним Золотоніського повіту.\nЗ цього часу почалася його плідна діяльність на царині народної освіти. Галабутський опікувався земськими школами і немало зробив для їх становлення.\nВесною 1885 року його призначили благочинним усіх церков Прилуччини, надавши йому сан протоієрея. Водночас був священиком Прилуцького собору Різдва Богородиці.\nОрганізував і очолив у Прилуках відділення єпархіальної училищної ради. За кошти, зібрані церквою при його безпосередній і активній участі, на Прилуччині було відкрито понад 50 шкіл. У Прилуцькій жіночій гімназії та початковому училищі викладав закон Божий. Бачачи невтомну працю Галабутського та результати у розвитку освіти на Прилуччині, заможні жителі повіту фінансували утримання шкіл. М.Галабутський нагороджений орденом Святого Володимира ІІІ ступеня, дорогоцінною іконою Миколая-Чудотворця, золотим нагрудним хрестом із золотим ланцюгом.\nУсі свої сили протоієрей Микола Галабутський віддав розвитку освіти в повіті.\nПомер Микола Кирилович 2 січня 1920 року. Похований на центральному кладовищі, розташованому на розі вулиць Гімназичної та Костянтинівської.\nЖителі міста встановили на могилі цієї шанованої людини мармуровий пам'ятник, який до 60-х років минулого століття вражав своєю красою й величністю всіх, хто бував на центральному міському кладовищі.\nҐАЛАҐАН ГРИГОРІЙ ПАВЛОВИЧ\nгромадський діяч, Почесний громадянин м. Прилуки\nНародився 15 липня 1819 року в селі Сокиринці у дворянській родині, правнук прилуцького полковника Гната Івановича Ґалаґана. Дитинство пройшло в родовому маєтку Сокиринцях. Після закінчення в 1840 році юридичного факультету Петербурзького університету, працював у Чернігівській палаті Державного майна.\nПісля реформ 1861 року займався покращенням життя й побуту селян, звільнення від кріпацтва, був призначений на посаду заступника голови тимчасової комісії по влаштуванню селян Південно-Західного краю (України), з 1863 року – віце-президент цієї комісії при Київському генерал-губернаторі.\nЗ 1874 по 1882-й Григорій Павлович – предводитель дворянства, голова училищної ради Прилуцького повіту. Один із засновників чоловічої й жіночої гімназій у Прилуках. Свою садибу в Дігтярях Г.Ґалаґан передав під земське ремісниче училище. Багато коштів виділяв на розвиток української культури. Сприяв розвитку творчості відомого кобзаря Остапа Вересая. Сокиринський маєток за часів Ґалаґана перетворився в один із осередків культури Лівобережної України.\nОрганізатор і засновник Колегії Павла Ґалаґана, одного з престижних навчальних закладів Києва, відкритого на честь померлого сина Павла.\nУ 1880 році Григорія Ґалаґана обрано Почесним громадянином м.Прилук. Нагороджений орденами "Білого орла" і Володимира 2-го ступеня.\nМатеріально підтримував українських художників, письменників, фінансував видання журналу "Киевская старина". Особливу увагу приділяв вивченню етнографії України. Рідному краю і його людям присвятив своє життя.\nПомер Григорій Павлович 25 вересня 1889 року, похований у родинній усипальниці Петропавлівської церкви в Сокиринцях.\nГ.П. Ґалаґан – українець-патріот, своїми ділами заслужив найвищого шанування й вічної пам'яті.\nГОРЛЕНКО ДМИТРО ЛАЗАРОВИЧ\nполковник прилуцького козацького полку\nНародився під Прилуками, на Лапинцях. Точних дат народження й смерті невідомо.\nУ 1692 році Д.Горленко отримав від гетьмана І.Мазепи пернач прилуцького полковника. Улітку 1694 року прилуцький полк під його командуванням брав участь у військовому поході до Криму й розгромі татарських орд.\nГетьман добре знав батька Дмитра прилуцького полковника Лазаря Горленка і симпатизував його сім'ї. Симпатії до меншого Горленка виявилися, коли Мазепа протягом декількох років подарував йому понад десять сіл (Сергіївку, Яблунівку, Білошапки, Малу Дівицю, Ковтунівку, Ряшки...).\nНа початку Північної війни (1700-1721) козаки прилуцького полку разом із своїм полковником брали участь у боях проти шведів.\nУ 1705 році Горленко — наказний гетьман у поході на Курляндію (частина території Латвії).\nБудучи однодумцем І.Мазепи, він не виконав наказу Петра І, а самовільно пішов із своїм полком на з'єднання з основними силами гетьмана. Після поразки Карла XII і його союзника Івана Мазепи під Полтавою (1709) Дмитро Горленко залишився з гетьманом у Бендерах і залишався із ним до останніх хвилин його життя.\nПовернувшись через декілька років до України, Горленко був засуджений до 15 років заслання. Відбувши покарання, вже в похилому віці у 1731 році повернувся в родовий маєток на Лапинці, де невдовзі й помер.\nПоховали Дмитра Лазаровича за його заповітом "в обители святой Густынской, при гробах родителей".\nЗа свої кошти він побудував у Прилуках церкву Різдва та Іоанно-Дмитрівську церкву, в Густині – надбрамні Петропавловську та Миколаївську, започаткував два ярмарки.\nНезважаючи на тяжкий характер Д.Л.Горленка, жорстоке відношення до підлеглих, період його правління був найквітучішим в історії прилуцького полку.\nВін був хоробрим і талановитим полководцем, палким патріотом України.\n(1627 - 1698)\nгетьман Правобережної України\nНародився у 1627 році. Родом із козаків Чигиринського полку. Його дід, Михайло Дорошенко, - гетьман реєстрового козацького війська (1625-1628).\nУ 22-річному віці Дорошенко – козак гетьманської сотні, а згодом Б.Хмельницький призначає його гарматним писарем. У 1653 році, активний учасник народно-визвольної війни (1648-1654) проти польсько-шляхетського панування Петро Дорошенко, "состоявший до того при боку Хмельницького", одержав від останнього пернач прилуцького полковника. Великий внесок у переможну битву під Жванцем у 1653 році внесли козаки прилуцького полку під командуванням 26-річного полковника Дорошенка. Будучи вже Чигиринським полковником, брав участь у підписанні Слободищенського трактату (1660) про вихід України зі складу Росії й перехід її під владу Польщі. З 1663 року Дорошенко – генеральний осавул.\nУ тому ж році, на так званій Чорній раді в Ніжині, Україна поділилася на два гетьманати – Лівобережний і Правобережний. Почався період кривавих заколотів, міжусобиць.\nУ 1665 році гетьман Правобережної України Тетеря склав свої повноваження, а у 1666-му, на козацькій раді в Чигирині, Петру Дорошенку було вручено булаву. Ставши гетьманом, вів боротьбу за возз’єднання Правобережної та Лівобережної України. Бажаючи покласти кінець подвійній владі, Дорошенко з військами увійшов до Лівобережжя, змусивши гетьмана Брюховецького скласти булаву. Петро Дорошенко був проголошений гетьманом обох частин України.\nТривала боротьба проти суперників, прибічників Польщі й Росії, утримання влади шляхом насилля, змусили Дорошенка у 1676 році зректися булави.\nУ 1679 році він був призначений воєводою у В'ятку, а з 1682-го – у почесному засланні у селі Ярополчому (нині село Ярополець Волоколамського району Московської області), де і жив до останніх своїх днів.\nПомер Петро Дорофійович 19 листопада 1698 року.\nПравнучка П.Дорошенка – Н.Гончарова була дружиною російського поета О.Пушкіна.\nДУБИНСЬКИЙ ІВАН ЯКОВИЧ\n(1920 - 1944)\nНародився 1920 року в Прилуках. У 1928 році почав навчатися в Прилуцькій школі №8. У 1934 працював у Квашинському колгоспі м. Прилуки, потім рік трудився в артілі «Червона зірка». У 1937 за комсомольською путівкою поїхав на Далекий Схід, працював на військових об’єктах Хабаровська. У 1939 повернувся до рідного міста. Потім була служба в Радянській армії.\nЗ травня 1942 року – учасник Другої світової війни: спочатку на Воронезькому, потім на 1 і 2 українських фронтах. У березні 1944 року за форсування Південного Бугу отримав звання Героя Радянського Союзу.\n8 травня 1944 року біля станції Вама в Румунії, прикриваючи друзів, загинув І.Я.Дубинський.\nНа приміщенні школи №8, де навчався наш Герой-земляк, у 1991 році прикріплена меморіальна дошка на його честь. У вересні 1990 в центрі м. Прилуки встановлено погруддя І.Я.Дубинському.\nЖДАНОВИЧ СЕРГІЙ МИКОЛАЙОВИЧ\nхірург, заслужений лікар України\nНародився 12 березня 1894 року в місті Чуднів на Житомирщині. У 1900 році сім'я переїхала до Києва. Батько працював поштово-телеграфним службовцем, мати – домогосподарка. Після закінчення гімназії вступив на медичний факультет Київського університету, навчаючись, працював фельдшером хірургічного відділення госпіталю. Після закінчення в 1917 році університету, залишився працювати в госпіталі ординатором-хірургом. У 1917 - 1918 роках працював у Жовтневій лікарні, травматологічному інституті міста Києва. З 1921 по 1934 рік С.М.Жданович був завідуючим лікарнею в селі Парафіївка Ічнянського району. Самостійну хірургічну роботу почав з 1922 року. За 13 років роботи в Парафіївській лікарні за його безпосередньої участі було зроблено 2500 операцій. У 1926 році С. Ждановичем одним із перших в Україні була проведена операція завороту шлунка зі зміщенням селезінки, рідкісного і надзвичайно складного захворювання.\nЗ травня 1934 року й до останніх днів життя Сергій Миколайович – головний лікар і завідуючий хірургічним відділом Прилуцької міської лікарні. За цей період виявив себе не тільки як умілий головний лікар, але й як висококваліфікований хірург. Особисто ним, і під його безпосереднім керівництвом було зроблено 15 тисяч операцій.\n2 лютого 1959 року Ждановичу за заслуги в розвитку охорони народного здоров'я присвоєно звання заслуженого лікаря України.\nТисячам людей золоті руки Сергія Миколайовича повернули життя. Прилучани завжди будуть пам'ятати людину, яка майже піввіку була вірна даній ще в 1917 році клятві Гіппократа.\nОдна з вулиць міста названа його ім'ям, на будинку лікарні, де він працював, встановлено меморіальну дошку.\n10 років тому скульптор С.Кантур виготовив гіпсове погруддя Сергія Миколайовича.\nЗАБАШТА ЛЮБОВ ВАСИЛІВНА\nНародилася 3 лютого 1918 року в Прилуках у родині службовця. Пристрасть до поезії пробудив дід, Семен Герасимович Січкар, – учитель. 3 10 років, навчаючись у середній школі №4, почала писати вірші. На один із перших віршів Л.Забашти, надрукований у газеті "Правда Прилуччини", український композитор П.Майборода написав романс "О юність, юність".\nУ 1940 році закінчила інститут інженерів водного господарства, направлена на Рибінську судноверф, де працювала інженером-кораблебудівником.\nЗ 1944 року Л.Забашта конструктор кораблів на заводі "Ленінська кузня". Без відриву від виробництва закінчила мовно-літературний факультет Київського педагогічного інституту. Працювала завідуючою відділом поезій журналу "Дніпро". Перша збірка поезій "Нові береги" вийшла у 1950 році. З того ж року Любов Забашта – член Спілки письменників.\nКнижки письменниці вирізняються розмаїттям тем, художніх засобів, жанрів - вірші, поеми, балади, повісті, романи, драматичні й дитячі твори. Серед них – поетичні збірки: "Нові береги", "Пісня й хліб", "Берег надій", "Гніздо голубки", "Сівачі", книжки для дітей: "Паляниця білолиця", "Коли я виросту", "Дощик", "Веселка", п'єси: "Весілля в Тернах", "Троянди на камені", драматичні поеми: "Квіт папороті", "Там, за рікою молодість", "Крилаті мої кораблі"...\nНа слова Л.Забашти композиторами створено понад 50 пісень. Останні роки Любов Забашта присвятила увічненню пам'яті свого чоловіка, відомого поета-пісенника Андрія Малишка. Багато віршів написала поетеса для рідних Прилук. Декілька поетичних збірок подарувала краєзнавчому музею.\nПомерла Любов Василівна 21 липня 1990 року. Похована на Байковому кладовищі біля могили А.Малишка.\nНа будинку, де народилася Любов Василівна Забашта і в школі, де вона навчалася, встановлені меморіальні дошки. У 2011 році встановлений бронзовий пам’ятник.\nТворчий і життєвий шлях письменниці свідчать, що вона щиро й пристрасно любила Україну, була справжньою патріоткою свого народу.\nЗАВІТНЕВИЧ ВАСИЛЬ ПРОКОПОВИЧ\n(1899 – 1983)\nдиригент, професор, музикознавець, видатний громадський діяч\nВасиль Прокопович Завітневич народився 24 квітня 1899 року в с.Замістя біля Прилук на Чернігівщині.\nПочаткову й середню освіту здобув у Прилуках. У Києві отримав вищу освіту у трьох напрямках: юридичному, філологічному, музичному. Став професором педагогічного інституту й музичної консерваторії, а згодом - членом Всеукраїнської академії наук, де працював у комісії звичаєвого права. У Києві написав працю про життя й творчість Архипа Тесленка. У роки окупації Києва (1941-1943 рр.) В.Завітневич був директором Київського педінституту та очолював комісію по виготовленню нових підручників для українських початкових та середніх шкіл. На початку 1943 р. переїхав до Львова, де диригував кафедральним хором у Холмі, а пізніше - церковним хором у Криниці. У кінці 1943 року емігрував до Німеччини, де разом з Нестором Городовевком очолив славний світський хор «Україна».\nУ 1946 р. в Мангаймі видав «Граматику української мови» (під псевдонімом В.Катран) та низку літературних статтей.\n1948 р. виїхав до США, де був диригентом церковного хору українського кафедрального православного собору Cвятого Володимира в Нью-Йорку. Він енергійно включився в церковно-громадське життя: проводив курси Українознавства, був членом парафіяльної управи, секретарем митрополичної ради УПЦ у США та директором Науково-Богословського інституту. Саме тут він упорядкував і видав 10 томів Богослужбових книг: «Збірник літургійних співів», «Різдвяний збірник», «Великдень» та інші. Також співпрацював з журналами: «Українське Православне слово», «Нові дні», «Український православний календар».\nПомер диригент, професор, музикознавець і видатний громадський діяч В.П.Завітневич 25 березня 1983 року.\nІВАХНЕНКО ОЛЕКСАНДР ІВАНОВИЧ\nлауреат Державної премії ім. Т.Г.Шевченка,\nчлен-кореспондент Академії мистецтв України\nНародився 16 жовтня 1949 року в селі Манжосівка, під Прилуками. Художня обдарованість проявилася ще в ранньому дитинстві. Навчаючись у школі, відвідував художню студію при міському будинку піонерів, якою керував відомий у Прилуках художник Іван Макарович Тринчук-Задорожний.\nКоли Олександру виповнилося 11 років, батьки віддали його на навчання до Київської художньої школи імені Тараса Шевченка. Закінчивши школу із золотою медаллю, Олександр вступив до Київського художнього інституту на факультет графіки, який закінчив із відзнакою у 1974 році. Його дипломною роботою були ілюстрації до кіноповісті Олександра Довженка "Зачарована Десна".\nВиконуючи почесний обов'язок – службу в армії, не покидав займатися улюбленою справою. Після військової служби, протягом трьох років, з 1976 по 1979-й, навчався у творчих майстернях Академії мистецтв України. У 1977 Олександр Івахненко прийнятий до Спілки художників України. У 1979 році за ілюстрації до повісті О.Купріна "Поєдинок" нагороджений дипломом республіканського конкурсу кращих книжкових видань, а у 1982 – дипломом республіканського конкурсу за ілюстрації до книги "Садок вишневий коло хати". У березні 1889 року Олександру Івановичу присвоєно Державну премію України імені Т.Г.Шевченка в галузі образотворчого мистецтва за ілюстрації до шевченківського "Кобзаря".\nУ 1996 році О.Івахненку присвоєно почесне звання заслуженого художника України. У 2001 році його обрано членом-кореспондентом Академії мистецтв України.\nРоботи Олександра Івахненка виставлялися в багатьох містах України та за кордоном. У 2001 році в Прилуках відбулася його персональна виставка.\nЗнання українського народного мистецтва допомагають О.І.Івахненку створювати прекрасні образи, джерела яких сягають до народної творчості та українського фольклору.\nІГНАТЕНКО ГАННА ГЕОРГІЇВНА\nукраїнська письменниця, поетеса\nНародилася 11 листопада 1924 року в Прилуках, в сім'ї інтелігентів (батько – бухгалтер, мати – вчителька). Дитинство пройшло на Кустівцях. Перший її вірш був надрукований в обласній газеті "Деснянська правда", коли вона навчалася в 5 класі середньої школи № 4. Після закінчення школи вступила на філологічний факультет Київського університету.\nУ період Великої Вітчизняної війни, а саме, з 1941 по 1943 рік, виступала перед бійцями як солістка ансамблю пісні й танцю 180 Київської дивізії. Повернувшись у 1944 році до університету, водночас навчалася в консерваторії. Перші твори почали друкуватися у 1948 році. Після закінчення навчання працювала редактором у видавництвах "Молодь", "Дніпро". Захистивши у 1956 році вчений ступінь кандидата наук, працювала викладачем Київського університету, пізніше – доцентом Київського інституту культури. Г.Ігнатенко – автор прозових творів "Студенти", "Іскри вогню великого", "Кіндрат Рилєєв", "На дні мого серця", "В.Короленко"... У повісті "Студенти" нею любовно змальовані образи українських поміщиків-меценатів братів Тарновських. Прототипами їх були відомі вчені, викладачі Київського університету брати Василь Іванович та Сергій Іванович Маслови, які й сьогодні є взірцем у житті й творчості.\nУ творчому доробку письменниці переклад із білоруської "Хатинської повісті" Адамовича, ряд інших творів.\nВ одній з останніх збірок віршів "А вода по каменю..." ряд віршів Г.Ігнатенко присвятила рідним Прилукам. Проживала в Києві. Померла у 2008 році.\nДекілька своїх книжок письменниця люб'язно подарувала краєзнавчому музею.\nІОАСАФ БЄЛГОРОДСЬКИЙ (ГОРЛЕНКО ЯКИМ АНДРІЙОВИЧ)\n(1705 - 1754)\nвизначний церковний діяч, просвітитель, письменник\nНародився Яким Андрійович Горленко 8 вересня 1705 року під Прилуками, на хуторі Чернявщина (Лапинці). Його батько, Андрій Дмитрович, – бунчуковий товариш, дід, Дмитро Лазарович, – полковник прилуцький.\n3 1713 року навчався в Києво-Могилянській академії, у 1725 році Яким Горленко був пострижений у монахи, а у 1727 – прийняв схиму й одержав ім'я Іоасаф.\nЗ 1728 року працював викладачем академії. У 1737 році його висвячують у сан ігумена і призначають настоятелем Мгарського Спаського монастиря під Лубнами.\nУ 1744 за указом імператриці Єлизавети, Іоасаф був посвячений у сан архімандрита і призначений намісником Троїце-Сергієвої лаври – одного з найбільших православних монастирів Росії.\nУ 1748 році в присутності цариці Єлизавети його висвятили на єпископа у Петропавлівському соборі і призначили управляти Бєлгородською єпархією. Був завжди строгий і принциповий, відзначався великою силою духу, був людиною святого життя.\nДбав про бідних, допомагав їм. Автор поетичних і прозових творів, повчань, послань, молитов.\nПомер 10 грудня 1754 року й похований у склепі Троїцького кафедрального собору міста Бєлгород. Згодом його нетлінні мощі були відкриті для поклоніння віруючих. У 1911 році відбулося офіційне проголошення його Святим, а 4 вересня й 10 грудня стали церковними святами угодника Божого Святителя Іоасафа.\n2011 року в Прилуках відкрито площу ім. Іоасафа Бєлгородського та встановлено бронзовий пам’ятник.\nКАТЄЧКІН ІВАН ЄГОРОВИЧ\n(19І6 - 1986)\nучасник Великої Вітчизняної війни, кавалер трьох оденів Слави\nНародився 16 грудня 1916 року в селі Залісся Курловського району Івановської області. Після закінчення школи працював слюсарем у колгоспі. У 1937 році призваний на військову службу. У 1939 брав участь у військовому поході до Західної України. Учасник війни з Фінляндією.\nКомандир гармати сержант Іван Катєчкін на полях Великої Вітчизняної війни з перших її днів, а з 1943 року – командир взводу.\nВ одному з боїв на підступах до Харкова взвод Івана Катєчкіна подавив вогонь двох ворожих батарей, розтрощив чотири кулеметних гнізда, знищив понад батальйон гітлерівців. Будучи пораненим, не покинув поле бою. Його взвод першим у полку форсував річку Дністер, допомагав піхоті утримувати й розширювати плацдарм.\nОрденом Слави ІІІ ступеня Катєчкін був нагороджений за форсування річки Буг. Під шквальним вогнем артилерії ворога його взвод переправив на західний берег річки гармати, закріпився на ньому, утримував атаки ворога до приходу основних сил.\nВ одному з боїв, в ході Яссько-Кишинівської операції (20-29.08.1944) тільки за дві години артилеристи взводу випустили по ворогу 560 снарядів. Десятки танків, самоходок диміли перед позицією артилеристів. За цей бій І.Катєчкін нагороджений орденом Слави ІІ ступеня.\nЗолотий орден Слави засяяв на грудях старшини Івана Катєчкіна за мужність і героїзм, проявлені при звільненні від німецько-фашистських загарбників столиці Югославії міста Бєлград.\nРозгромом фашистської Німеччини війна для Івана Єгоровича не закінчилася – брав участь у ліквідації Квантунської армії в серпні 1945 року.\nПісля демобілізації приїхав до Прилук, бо нікуди й ні до кого було вже їхати – батьки померли, дружина загинула на фронті.\nЗ 1946 року працював на заводі "Тваринмаш" (нині ВАТ "Прилуктваринмаш").\nПомер Іван Єгорович 1 липня 1986 року, похований на міському кладовищі "Новий Побут".\nКОВАЛЕНКО ЮРІЙ АНДРІЙОВИЧ\nукраїнський художник, живописець, графік,\nНародився 21 липня 1931 року в м. Прилуки. Перші спроби малювати були в дитинстві. До війни одержав неповну середню освіту в залізничній школі №57 (нині школа №4) м. Прилуки. У 1959 закінчив Одеське театрально-художнє училище, служба в армії, а в 1969 – Ленінградський інститут театру, музики і кінематографії. Більше 10 років працював в Одеському художньому училищі. Викладав живопис, малювання, композицію. Працював художником-гримером в Одеському оперному театрі, в Українському музично-драматичному театрі. Перша персональна виставка відкрилася, коли художнику було далеко за 40. Основні живописні твори: «Вечір в яру» (1968), «Дід з грушами» (1971), «Розмова» (1973), «Івасик-Телесик» (1978), «Дві хати» (1980), «Риби» (1983). Учасник багатьох виставок, у тому числі в Німеччині, Канаді, Голландії, США, Ізраїлі та багатьох інших країнах. Про його безмежну закоханість у рідні Прилуки говорить назва виставки, яка відбулася в Одесі – «Прилуцька повість».\nЖив і працював в Одесі.\nПомер у 2004 році. Похований в Прилуках.\nКОМІСАРЧУК АНАТОЛІЙ АМБРОСІЙОВИЧ\n(1944 - 1996)\nНародився 30 вересня 1944 року в селі Вертіївка на Житомирщині.\nОтримавши загальну середню освіту, вступив на музично-педагогічний відділ Коломийського педагогічного училища. Після закінчення у 1967 році училища, направлений на роботу в місто Прилуки.\nПрацював учителем музики та співав у школах № 2 та № 3. Без відриву від виробництва закінчив музично-педагогічний факультет Ніжинського педагогічного інституту. З 1976 року працював викладачем музики та співів у Прилуцькому педагогічному училищі, а з 1980-го – художнім керівником міського Будинку культури.\nКерував хоровим колективом взуттєвої та панчішної фабрик, які з успіхом виступали на міських, обласних оглядах художньої самодіяльності. У 1988 році разом із чоловічим вокальним ансамблем, як його керівник, був запрошений з виступами до Чехословаччини.\nАнатолій Комісарчук, маючи чудовий голос, неодноразово виступав з екранів телевізорів у музичних передачах "Сонячні кларнети", "Таланти твої, Україно", побував із концертами у багатьох містах України.\nЗ 1983 року і до кінця своїх днів працював директором міського Будинку культури. У період його керівництва самодіяльним колективам Будинку культури капелі бандуристів, театру, естрадному ансамблю, оркестру народних інструментів, ансамблю сучасного танцю присвоєно звання народних.\nУ 1984 році Анатолію Амбросійовичу присвоєно звання заслуженого працівника культури.\nЗавдяки А.Комісарчуку і за його (не дивлячись на тяжку хворобу) безпосередньої участі проведено капітальний ремонт Будинку культури, який нині є одним із найкращих будинків культури області.\nПомер Анатолій Амбросійович 10 березня 1996 року.\nНа міському Будинку культури йому встановлено меморіальну дошку.\nКОРОБОВ ОЛЕКСАНДР ВАСИЛЬОВИЧ\n(1910 - 1981)\nучасник Великої Вітчизняної війни,\nНародився 13 серпня 1910 року в селі Заплавне Волгоградської області. Дитячі роки минули на березі Волги: ловив рибу, чим надавав допомогу великій сім'ї. Після закінчення школи працював у радгоспі, а після переїзду до Козельця Чернігівської області – дільничним уповноваженим районного відділу НКВС.\nУ 1932 році призваний в армію, а після закінчення строку залишився на позастрокову службу.\nЗ перших днів Великої Вітчизняної війни Олександр Коробов брав участь в оборонних боях. Восени 1941 року частина, в якій воював О.Коробов, потрапила в оточення, але йому пощастило – вирвався зі смертельного кільця. Довго переховувався в лісах Прилуччини, поки не натрапив на партизанський загін. До звільнення Прилук від німецько-фашистських загарбників партизанив у загоні нашого земляка Григорія Федоренка. З вересня 1943 року командир відділення сержант Олександр Коробов знову на полях Великої Вітчизняної війни.\nУ грудні 1943 року він на чолі групи розвідників захопив у полон 26 гітлерівських солдатів і офіцерів. У січні 1944 року в окупованій німцями Умані визначив точні місця розташування військових частин німців, повертаючись із завдання, "прихопив" із собою важливого "язика".\nПри форсуванні річки Прут старшина Коробов одним із перших висадився на її західному березі, захопив у полон 2-х офіцерів, і разом із бійцями, на чолі яких він стояв, утримував плацдарм до приходу своєї частини.\n13 вересня 1944 року старшині Олександру Коробову присвоєно звання Героя Радянського Союзу. Закінчив війну в Угорщині.\nПісля демобілізації повернувся в Прилуки, працював на меблевому комбінаті.\nПомер Олександр Васильович 23 лютого 1981 року, похований на міському кладовищі "Новий Побут".\nОдна з вулиць міста носить його ім'я.\nКОСТОМАРОВ МИКОЛА ІВАНОВИЧ (ІЄРЕМІЯ ГАЛКА)\nукраїнський і російський історик, етнограф, письменник,\nчлен-кореспондент Петербурзької Академії наук\nНародився 16 травня 1817 року в с. Юрасівка (нині Ольховатський район Воронезької області). Позашлюбний син поміщика й кріпачки. Навчався у Воронезькому пансіоні, потім у гімназії. Після закінчення Харківського університету працював учителем у гімназіях Рівного, Києва. З 1846 року – ад'юнкт-професор Київського університету. М.Костомаров – один із засновників Кирило-Мефодіївського товариства. Протягом 8 років перебував на адміністративному засланні в Саратові. Після амністії переїхав до Петербурга. У 1859-1862 роках – професор Петербурзького університету. Автор праць із вітчизняної історії: "Богдан Хмельницький". "Руїна", "Мазепа"...\nЛітературна творчість Костомарова (літ. псевдонім – Ієремія Галка) пов'язана з розвитком українського романтизму.\nНайзначніші прозові твори – "Сорок літ", "Син", "Чернігівка", "Переяславська ніч", "Сава Чалий" та інші.\nЗ 1874 року життя й творчість Костомарова пов'язані з Прилуччиною. У 1875 Микола Іванович повінчався в Дідівцях з Аліною Кисіль, вінчанню з якою у свій час перешкодив вирок суду 1847 року. У Дідівцях зібрав цінну бібліотеку.\nПерекладав українською мовою твори Д.Байрона, У.Шекспіра, був одним із перших українських літературних критиків.\nУ Дідівцях М.Костомаров працював над історичною монографією про імператрицю Анну Іоанівну, монографіями «Руїна», «Мазепа», вивчав народні обряди, збирав і працював над матеріалами з історії Прилуччини.\nПомер Микола Іванович 19 квітня 1885 року, похований у Санкт-Петербурзі.\nБудинок у Дідівцях, де жив і працював Костомаров, зберігся до цього часу.\nВиступаючи з доповіддю на зборах, присвячених відзначенню в Україні Дня Незалежності, перший президент України Леонід Кравчук серед славних імен «справжніх геніїв духу» назвав і Миколу Івановича Костомарова.\nКОШОВИЙ ОЛЕГ ВАСИЛЬОВИЧ\nчлен підпільної організації «Молода Гвардія»\nНародився 8 червня 1926 року в м. Прилуки, де і минули дитячі роки. У зв'язку з частими переїздами батьків, жив у різні часи у Полтаві, Ржищеві, Каневі. З 1940 року разом із сім'єю проживав у Краснодоні. Велика Вітчизняна війна застала Олега учнем 8 класу Краснодонської середньої школи № 1 .\nПісля окупації міста фашистами, Олег – один із організаторів антифашистської групи, яка у вересні 1942 року увійшла до складу підпільної організації «Молода Гвардія». Олег брав участь у багатьох диверсійних операціях. Диверсійні групи палили скирти хліба, знищували ворожі автомашини, розповсюджували листівки. 7 листопада 1942 року за безпосередньої участі Олега Кошового на будинку школи № 4 у Краснодоні був вивішений червоний прапор.\nНемала заслуга молодогвардійців і в тому, що за період тимчасової окупації Краснодону фашисти не вивезли з міста жодної тонни вугілля.\n8 січня 1943 року Олега Кошового разом із багатьма підпільниками було схоплено і відправлено в Ровеньківське відділення поліції.\nНезважаючи на страхітливі знущання, тортури, він ні слова не сказав ворогам про діяльність підпілля, не видав нікого з підпільників.\n9 лютого 1943 року О.Кошовий разом з іншими заарештованими учасниками підпілля був розстріляний поблизу міста Ровеньки.\n13 вересня 1943 року Олегу Кошовому разом із Уляною Громовою, Іваном Земнуховим, Сергієм Тюленіним, Любою Шевцовою посмертно присвоєно звання Героїв Радянського Союзу.\nОлег Кошовий – юнак, патріот, не зрадив товаришів по підпіллю і віддав своє життя в боротьбі з «коричневою чумою».\nЙого ім'ям названа одна з вулиць. У центрі міста, в парку, який носить його ім'я, та в будинку, де він народився, встановлено пам’ятники, а в самому будинку діє, присвячена йому, експозиція.\nКУТОВИЙ КИРИЛО ОЛЕКСАНДРОВИЧ\nПочесний громадянин Прилук\nНародився 1 травня 1922 року в Прилуках у родині службовця. До 7 років проживав у с. Сергіївка, потім жив і навчався в Прилуках, Сумах, Полтаві. Після закінчення у 1940 році Сергіївської середньої школи, навчався в Чугуївському авіаційному винищувальному училищі, закінчити яке перешкодила Велика Вітчизняна війна.\nНа полях війни – сержант, заступник командира взводу десантників К.Кутовий з перших її днів. Після закінчення офіцерських курсів, брав участь у битвах під Москвою, Сталінградом, на Курській Дузі, учасник визволення Лівобережної України. Серед значимих бойових нагород – орден «Червоної Зірки», яким він був нагороджений за вміло проведену бойову операцію по звільненню Прилук від німецько-фашистських загарбників. «У ніч з 15 на 16 вересня 1943 року загін десантників у кількості 109 чоловік під командуванням ст. лейтенанта К.Кутового форсував річку Удай, здійснив рейд у тил ворога. Загін розмінував два залізничних мости, визволив із замінованої лікарні 50 чоловік медичного персоналу та хворих. До кінця дня 17 вересня загін захопив залізничний вокзал, польовий аеродром, 9 транспортних літаків (узяв у полон декілька фашистських офіцерів) і утримував ці стратегічні вузли до приходу наших військ, 18 вересня».\nПісля війни К.О.Кутовий закінчив Алма-Атинське військово-десантне училище. Вищі офіцерські курси при Академії ім. Фрунзе. Прослужив у збройних силах більше 40 років.\nКирило Олександрович Кутовий – учасник чотирьох Парадів Перемоги (7.11.1941р., 1.05.1945р., 24.06. 1945р., 9.05.1995р.), гвардії полковник у відставці, майстер парашутного спорту, здійснив 3500 стрибків із парашутом, 15 катапультувань із реактивних літаків під час випробувань засобів для врятування космонавтів. У 1949 році займався підготовкою воїнів-десантників у Китаї, у 1961 – на Кубі.\nПроживав у місті Санкт-Петербург. Помер Кирило Олександрович 5 травня 2002 року.\nМАНДРИКА МИКОЛА ЯКОВИЧ\nГерой війни 1812 року\nНародився 7 січня 1777 року в Прилуках у дворянській родині. Після закінчення у 1793 році Петербурзького Пажеського корпусу, вступив на військову службу в лейб-гвардію Преображенського полку. Того ж року переведений до лейб-гвардії Семенізського, а в 1796 – до Кавалергардського полку. У 1797 році М.Мандрика – гусар лейб-гвардії Гусарського полку, у якому дослужився до чину полковника.\nПерше бойове хрещення ротмістр Мандрика отримав у битві із французами під Аустерліцем (2.12.1805 р.).\nБудучи командиром лейб-гвардії Гусарського полку, під час війни 1812 року особливо відзначився в битві під Вітебськом, за що був нагороджений орденом Святого Володимира ІІ ступеня, в Бородінській битві - орденами Святої Анни ІІ ступеня, та Святого Володимира ІV ступеня з бантом. За участь у бойових діях на території Німеччини, Франції і проявлені при цьому мужність і хоробрість полковник М.Я.Мандрика нагороджений орденом Святого Георгія IV ступеня та прусським королівським орденом «За достоїнство».\nПробувши три роки у відставці (1816-1819), повернувся до війська, і був направлений до окремого корпусу військових поселень в Україну.\nКрім бойових нагород Мандрика мав нагороди і за «ревностную» службу ордени Святого Володимира I ступеня, Святої Анни I ступеня, Святого Станіслава I ступеня, а також діамантовий перстень із вензелем імператора Олександра І.\nУ 1826 році Миколі Яковичу присвоєно звання генерал-майора, а у 1845 – генерал-лейтенанта.\nПроживав у Казані, займав посаду генерала 4 округу внутрішньої служби. За період 57-річної служби брав участь у 6 військових кампаніях. Був тричі одружений, мав 6 дітей.\nПомер Микола Якович 6 липня 1853 року.\nЙого прямими нащадками є родина Ольги Миколаївни Мандрики, яка проживає в Санкт-Петербурзі.\nМАРКЕВИЧ МИКОЛА АНДРІЙОВИЧ\nукраїнський історик, письменник, етнограф\nНародився 26 січня 1804 року в с. Дунайці Глухівського повіту Чернігівської губернії. Дитячі роки пройшли на Прилуччині, в Рудівці й Турівці. У 4 роки він уже вмів читати й писати українською, російською, німецькою та французькою мовами. Виховання й навчання дістав у приватному Прилуцькому пансіоні відомого письменника, педагога П.П.Білецького-Носенка. Літературна діяльність почалася під час навчання в Петербурзькому пансіоні Головного педагогічного інституту. Після військової служби (1820-1824 рр.) жив і працював у місті Прилуки, Турівці. Був особисто знайомий з Т.Шевченком, О.Пушкіним, В.Жуковським. Т.Шевченко присвятив Маркевичу вірш "Бандуристе, орле сизий".\nМ.Маркевич – автор багатьох збірок поезій, в основу яких лягли українські народні перекази, повір'я. Ще під час навчання в пансіоні одержав музичну освіту. У 1840 році видаються "Народні українські наспіви", покладені на фортепіано Миколою Маркевичем. Окрема мелодія "Удай" присвячена Прилуччині. У збірці "Українські мелодії" він звернувся до українського фольклору, показав своєрідність побуту й звичаїв народу, героїчне минуле України.\nЗ етнографічних праць найвідомішою є "Звичаї, повір'я, кухня та напої сучасних малоросіян". Результатом досліджень нашого краю, проведених Маркевичем, з'явилися його праці: "Про клімат Полтавської губернії", "Ріки Полтавської губернії", "Про народонаселення Полтавської губернії". Найголовніша його праця – п'ятитомна "Історія Малоросії".\nПомер Микола Андрійович 9 червня 1860 року, похований у с.Турівка Згурівського району Київської області.\nВ історії української культури Микола Андрійович Маркевич залишив помітний слід, виявивши себе письменником, поетом, етнографом, музикантом, істориком, видатним збирачем архівних документів.\nМАРКОВИЧ ЯКІВ АНДРІЙОВИЧ\n(1696 - 1770)\nукраїнський письменник, мемуарист\nНародився у 1696 році в Прилуках. Десять років навчався у вищій школі – Київській академії. Протягом усього навчання показував глиобкі знання з усіх предметів. І як результат – блискуче закінчення академії.\nЗ 1713 року Я.Маркевич – на військовій службі. У 1721 – він уже займав посаду наказного лубенського полковника. Цього ж року Яків Маркович – наказний гетьман. Був відправлений у військовий похід проти Персії. У 1725 році – за двадцятирічний період ним було написано 10 томів усього того, що відбувалося в той період його життя: детальні відомості про військові походи, про життя й побут козацької старшини, про стосунки між козаками й селянами, багатими й бідними, про розвиток сільського господарства, ремесел, торгівлі. Тільки в 1859 році "Щоденні записки генерального підскарбія Якова Андрійовича Маркевича" вийшли з друку масовим тиражем.\nЯків Андрійович володів кількома іноземними мовами, займався перекладами творів відомих європейських авторів, писав власні богословські твори. Протягом піввіку, починаючи з 1717 року, записував події політичного, економічного, суспільного життя. Дуже багато читав, віддавав перевагу історичній літературі, мав прекрасну й багату бібліотеку.\nСімейне життя Якова Маркевича склалося дуже невдало. Дружина (Ольга Павлівна) – донька гетьмана Павла Полуботка, рано пішла з життя, залишивши двох синів, які померли в ранньому віці. Продовжувачем роду став син Микола від другого шлюбу, який з'явився на світ коли Якову Андрійовичу було вже 56 років.\nПомер Яків Андрійович 20 листопада 1770 року.\nФундаментальна праця "Щоденні записи генерального підскарбія Якова Андрійовича Маркевича" не втратила своєї питомої пізнавальної ваги і в наш час, вона є безцінним джерелом вивчення історії Гетьманщини XVIII століття.\nлітературознавець, педагог, професор\nНародився 21 грудня 1884 року в місті Ічня в купецькій родині. У 1903 році із золотою медаллю закінчив Прилуцьку класичну гімназію. У 1908 із золотою медаллю й дипломом першого ступеня – Київський університет.\nУ 1914 році захистив першу наукову ступінь – магістра наук, і до 1920 року працював приват-доцентом у Київському університеті та на Вищих жіночих курсах.\nПротягом 10 років В.І.Маслов проживав у Прилуках і викладав на Вищих педагогічних курсах, а потім - у педагогічному училищі. З 1927 року Василь Іванович – завідуючий Прилуцьким округовим музеєм. Завдяки його зусиллям були врятовані від загибелі й зібрані унікальні історичні реліквії. Він організатор і учасник етнографічних, фольклорних, археологічних експедицій на Прилуччині.\nЗа період керування В.І.Масловим Прилуцький краєзнавчий музей набув слави одного з найкращих музеїв України.\nЗ 1930 року Маслов – науковий співробітник Академії наук, із 1936-го – завідуючий кафедрою й професор російської літератури в Київському педагогічному інституті. Автор 50 наукових робіт.\nУ післявоєнні роки крім педагогічної та наукової роботи він займався громадською діяльністю: виступав із лекціями для вчителів, студентів Дніпропетровська, Ніжина, Прилук.\nПриділяв велику увагу збереженню архітектурних, історичних пам'яток. Брат В.І.Маслова – Сергій Іванович – відомий український літературознавець, педагог, член-кореспондент Академії наук України.\nПомер Василь Іванович 22 березня 1959 року, похований на Лук'янівському кладовищі в Києві.\nДослідження Василя Івановича Маслова увійшли до золотого вітчизняного фонду, із якого черпають відомості філологи, історики, мистецтвознавці.\nМИЩЕНКО ФЕДІР ГЕРАСИМОВИЧ\nпедагог, професор філології,\nчлен-кореспондент Російської Академії наук\nНародився 18 лютого 1847 року в Прилуках у родині місцевого купця. З 1857 по 1869 рік навчався в Прилуцькому парафіяльному училищі, яке закінчив на відмінно. Закінчивши із золотою медаллю Київську гімназію, вступив на історико-філологічний факультет Київського університету, після закінчення якого залишений працювати на кафедрі грецької словесності.\nПершою значною працею Ф.Мищенка була його дисертація «Фіванська трилогія Софокла», яку він захистив у 1872 році, одержавши ступінь магістра й звання доцента.\nДокторська дисертація на тему: «Досвід з історії раціоналізму в історії стародавньої Греції», яку він захистив у 1881 році, принесла йому славу відомого вченого, спеціаліста з античної літератури.\nТалановитий педагог. Лекції Мищенка сходилися послухати студенти усього університету. За близькість із поглядами революційних демократів у 1884 році його звільнено з університету. Протягом 15 років працював ординарним професором Казанського університету й редактором його «Вчених записок».\nУ 1895 році Федір Мищенко - член-кореспондент російської Академії наук. За період наукової діяльності переклав на російську мову багато творів Страбона, Арістотеля, Фукідіда, Полібія, Демосфена, Гомера, Геродота, Софокла.\nПереклад 40 томів «Загальної історії» Полібія - величезний творчий подвиг Федора Герасимовича Мищенка.\nДослужився до чину статського радника, нагороджений орденом Святого Станіслава ІІ ступеня.\nПісля тяжкої хвороби повернувся до Києва, де й помер у 1906 році.\nФедір Герасимович Мищенко – перший дослідник грецьких старожитностей, видатний перекладач із древньогрецької мови.\n(1873 – 1924)\nюрист, публіцист, суспільно-політичний діяч\nНародився 10 березня 1873 року в с. Турівка. Дев’ять років навчався в Прилуцькій гімназії. Отримавши 1891 року атестат, закінчив юридичний факультет Київського університету. Працював у Харкові. Автор програми Революційної української партії (РУП), проголошеної 19 лютого 1900 року на Шевченківських святах і видрукуваної брошурою «Самостійна Україна» у Львові. У 1902 р. створив українську революційну партію, а через 2 роки – народну партію. Визначний діяч визвольного руху. Вважався «батьком націоналізму». Розробив доктрину українського націоналізму.\nГоловна думка його теоретичних постулатів полягає в тому, що український народ у своїй національній боротьбі повинен спиратися на власні сили. Він часто бував у Прилуках, цікавився життям його мешканців. Більшовицька влада вислала в 1918 році його на Кубань, та він нелегально влітку 1924 року повернувся до Києва. Був убитий 1924 року при загадкових обставинах.\nвеликий князь Київський,\nполітичний діяч, письменник, літописець\nНародився у 1053 році. Син великого князя Київського Всеволода Ярославовича (1030-1093) і дочки Візантійського імператора Константна Мономаха. Ось тому й відомий нам князь Володимир Всеволодович під прізвиськом Мономах. Його дід, Ярослав Мудрий, (978-І054) – політичний і державний діяч Київської Русі.\nПочинаючи з 10-річного віку, Володимир разом із батьком полював на диких звірів, ходив у військові походи. У 1069 році в 16-річному віці він уже самостійно очолював невелику дружину у військовому поході на Ростов-Суздальський. Особливо поважали його за мужність і хоробрість, які він проявляв у походах проти кочових племен-половців, із яких завжди повертався переможцем.\nУ 24 роки вже князював у Чернігові, потім Переяславі, Києві.\nПід час одного з походів, у 1085 році, Володимир Мономах із дружиною виступив із Переяслава назустріч половцям, які перейшли Сулу і просувались, знищуючи все живе й неживе на своєму шляху. Просуваючись, половецька орда зустріла невеликий загін дружинників на чолі з Мономахом, який прямував до Прилук, де розмістилося основне військо зі зброєю, провіантом, фуражем. Уникнувши сутички з половцями, князь увійшов у Прилуки під захист стін фортеці. Спроби половців узяти штурмом фортецю не принесли успіху. На другий день, вранці, В.Мономах виступив проти половців. У полі, неподалік Прилук, відбулася битва, в якій брали участь і наші пращури-прилучани. Половецька орда була повністю розбита. Цю подію описав Володимир Мономах у «Повчанні» своїм дітям. «Повчання» Мономаха - перша писемна згадка нашого міста. Рік 1085-й.\nВолодимир Мономах, як державний діяч, відновив великокнязівську владу на більшій частині давньоруських земель, тимчасово затримав процес остаточного роздроблення держави.\nПомер у 1125 році, похований у Софійському соборі Києва.\nВ історичній зоні Прилук споруджено пам'ятник, присвячений Володимиру Мономаху (автор пам'ятника - скульптор С.Т.Кантур).\nПАНАС МИРНИЙ (ПАНАС ЯКОВИЧ РУДЧЕНКО)\nвидатний український письменник\nНародився 13 травня 1849 року в Миргороді Полтавської губернії у родині бухгалтера повітового казначейства. Закінчив Гадяцьке повітове училище. Не маючи можливості продовжувати навчання, в 14 років вступив на чиновницьку службу. Декілька років працював діловодом у Прилуцькому казначействі. А ось як «не злим, тихим словом» згадував Панас Мирний своє перебування у Прилуках: «Не жити мені в Прилуці; хочеться вирватись і покинути скверний город з його гидким чиновничеством. Якщо не пощастить переводом – не переведуть, то подам в одставку...»\nПерші літературні спроби П.Рудченка відносяться до перебування його в Прилуках. Протягом двох років, після повернення з Прилук, працював у фінансових установах Миргорода. З 1871 року проживав у Полтаві, працюючи в казенній палаті, губернському казначействі.\nУ 1914 році одержав чин дійсного статського радника.\nСвітогляд і літературно-естетичні погляди П.Мирного як письменника сформувалися під впливом поезії Т.Г.Шевченка,\nШироке визнання й славу принесли Панасу Мирному романи: «Повія», «Хіба ревуть воли, як ясла повні?», драма «Лимерівна», оповідання «Морозенко», «П'яниця», повість «Чіпка» та інші.\nПерекладав на українську мову твори О.Пушкіна, М.Лєрмонтова. У.Шекспіра, Г.Лонгфелло.\nПеребуваючи в Прилуках, Мирний записав близько 30 пісень, у тому числі «Ой не ходи Грицю, та й на вечорниці».\n28 січня 1920 року письменник помер від крововиливу в мозок.\nТворчість П.Мирного знаменувала новий, своєрідний етап у розвитку української реалістичної культури.\nУ сузір'ї імен письменників ім'я Панаса Мирного сяє, як зоря першої величини.\nНа будинку, де він працював (нині статистичне управління) встановлено меморіальну дошку.\nПАНЧЕНКО ОЛЕКСІЙ ЯКОВИЧ\nНародився 23 березня 1907 року в селі Калантаєво, нині Кіровоградської області. Після закінчення школи працював у рідному селі. Військову службу з 1930 по 1933 рік проходив у Прилуках на аеродромі. Після демобілізації залишився в Прилуках і до початку Великої Вітчизняної війни працював на меблевому комбінаті.\nНа полях війни рядовий Панченко з вересня 1943 року у складі 163 стрілецької дивізії, яка 18 вересня визволила Прилуки від фашистських окупантів. У перших же боях на підступах до Дніпра виявив себе сміливим, рішучим і кмітливим воїном.\n11 жовтня після невдалих спроб визволити населений пункт Гута Межигірська Вишгородського району Київської області, визвався ліквідувати склад, із якого фашисти поповнювали свої боєзапаси.\nОзброївшись автоматом, двома гранатами та вибухівкою, лісом пробрався до об'єкта, розстріляв із автомата вартових і заложив вибухівку. Бікфордів шнур підпалити не встиг, бо до складу вже наближалося два десятки гітлерівців. Автоматною чергою та гранатами знешкодив німецьких солдатів, підпалив запальничкою шнур, а коли добіг до лісу, почув сильний вибух. Виконавши завдання, повернувся до свого батальйону, у складі якого брав участь у визволенні населеного пункту.\nНаступного дня 12 жовтня Олексій Панченко визвався власноруч ліквідувати ворожий дот. Непомітно підповз до доту і закидав гранатами.\nЗагинув Олексій Якович 15 жовтня 1943 року. Похований у селищі Гута Межигірська.\nУказом Президії Верховної Ради СРСР від 29 жовтня 1943 року за мужність і героїзм, виявлені в боях, рядовому 1-го стрілецького батальйону 1318 стрілецького полку 163 Роменсько-Київської стрілецької дивізії Олексію Яковичу Панченку посмертно присвоєно звання Героя Радянського Союзу.\nОдна з вулиць Прилук названа його ім'ям.\n(1872 - 1946)\nматематик, академік АН України\nНародився 12 листопада 1872 року в селі Сокиринці, тепер Срібнянського району Чернігівської області. Дитячі роки провів у рідному селі. Математичну обдарованість проявив ще в дитинстві. Закінчив на відмінно Прилуцьку чоловічу гімназію. У 1896 році закінчив Київський університет із дипломом І ступеня, і був залишений для підготовки до наукової діяльності.\nПрацюючи в університеті, здав магістерські іспити й одержав звання приват-доцента. Водночас до 1909 року викладав у Київському політехнічному інституті, а потім, до 1918, – на Вищих жіночих курсах.\nПерші наукові роботи Пфейффера стосувалися важливої частини алгебри - рішенню рівнянь у радикалах. У 1911 році Г.В.Пфейффер за наукову працю з теорії алгебраїчних функцій удостоєний ступеня доктора математичних наук. У 1920 році Георгій Васильович обраний академіком Української Академії наук.\nЗ 1941 по 1944 рік він – директор об'єднаного Інституту математики й фізики Академії наук України.\nГ.Пфейффер брав активну участь у роботі Київського фізико-математичного товариства, в міжнародних математичних з'їздах, був членом Московського математичного товариства.\nОсновні праці Георгія Васильовича Пфейффера присвячені теорії диференційних рівнянь із частинними похідними. Йому належить створення загального способу формального інтегрування рівнянь із частинними похідними першого порядку, він автор 250 наукових праць.\nПомер Георгій Васильович 10 жовтня 1946 року.\nГ.В.Пфейффер був великим знавцем математичної літератури по багатьох відділах математики, вченим із глибоким відчуттям і високою вимогливістю до себе.\nРЕВУЦЬКИЙ ЛЕВКО МИКОЛАЙОВИЧ\nкомпозитор, педагог, академік АН України\nНародився 20 лютого 1889 року в селі Іржавець на Прилуччині (нині Ічнянського району). Музична обдарованість виявилась дуже рано. Грати на фортепіано почав у 5 років.\nДо 1903 року навчався в Прилуцькій гімназії. Після переїзду до Києва, навчався у фортепіанному класі відомого українського композитора М.В.Лисенка.\nУ 1907 році Ревуцький вступив до Київського університету і водночас навчався на фортепіанному відділі Київського музичного училища. З 1913 по 1916 рік навчався в Київській консерваторії. До 1918 року – на полях Першої світової війни.\nПісля демобілізації працював повітовим інструктором у музичних справах у Прилуках і діловодом в амбулаторії залізничної станції.\nЛ.Ревуцький – один із організаторів музичної школи і симфонічного оркестру в місті. Неодноразово сам і в складі оркестру виступав перед жителями Прилук із концертами. Саме в Прилуках почав писати свої перші хорові твори. Серед них – один із кращих творів композитора, відома кантата-поема «Хустина» на слова Т.Г.Шевченка. Уперше цей твір було виконано хоровим гуртком робітників і службовців Прилуцької кооперації.\nУ 1924 році Л.М.Ревуцький повернувся до Києва, де повністю почав займатися педагогічною та музичною діяльністю. Викладав у музично-драматичному інституті, а з 1933-го – в Київській консерваторії.\nУ 1944 році йому присвоєно звання народного артиста СРСР, а в 1969 - звання Героя соціалістичної праці, і обрано академіком Академії наук України.\nПомер Левко Миколайович 30 березня 1977 року.\nЛ.Ревуцький – основоположник жанрів симфонії та фортепіанного концерту в українській музиці. Значну цінність являють собою зроблені ним обробки українських народних пісень.\nЛевко Миколайович Ревуцький зробив вагомий внесок у скарбницю української музичної культури.\nРИЖЕНКО ГРИГОРІЙ ІВАНОВИЧ\nкавалер трьох орденів Слави,\nНародився 16 березня 1923 року в Прилуках, в сім'ї садівника. Після закінчення 7 класів школи № 6, працював бляхарем в одній з місцевих артілей.\nНа полях Великої Вітчизняної війни з вересня 1943 року.\nВідзначився в боях при ліквідації Корсунь-Шевченківського угрупування фашистів (17.01.-24.02.1944 р.). Під час однієї з розвідок група бійців разом із Г.Риженком успішно атакувала машини противника і взяла в полон німецького полковника. Через день на замінованій сапером Риженком дорозі підірвалися 2 фашистських танки і 3 самохідні гармати. За успішне виконання цих бойових завдань нагороджений орденом Слави ІІІ ступеня.\nПід час розвідувальної операції у районі міста Рівного захопив двох «язиків», за що був нагороджений орденом Слави ІІ ступеня. Після форсування річки Вісли, будучи пораненим, не покинув поле бою. У боях на території Німеччини в одному з боїв пляшками із запалювальною рідиною вивів із ладу два ворожі танки, підірвав амбразуру дзоту. В одній з розвідувальних операцій у групі захопив у полон 5 ворожих солдатів і офіцера.\nЗа ці подвиги груди старшого сержанта Г.Риженка прикрасив золотий орден Слави І ступеня.\nЗа мужність і героїзм, проявлені в роки Великої Вітчизняної війни, нагороджений також орденами Червоного Прапора, Червоної Зірки, Вітчизняної війни ІІ ступеня, багатьма медалями.\nПісля демобілізації працював майстром на Прилуцькій фабриці господарчих виробів, завгоспом медичного училища.\nУчасник параду Перемоги в Москві 1985 року.\nПочесний громадянин Прилук.\nПомер Григорій Іванович 1 жовтня 2002 року. Похований на міському кладовищі «Новий Побут».\nCКОРОПАДСЬКИЙ ІВАН МИХАЙЛОВИЧ\n(1804 - 1887)\nзасновник Тростянецького парку,\nпредводитель дворянства Полтавської губернії,\nНародився 12 січня 1804 року в селі Ярославець Глухівського повіту Чернігівської області. Освіту отримав у Прилуцькому пансіоні П.П.Білецького-Носенка. У 1825 році, які більшість юнаків знатних родин, пішов на військову службу. Недовго прослуживши, звільнився у відставку. У 1833, разом із родиною, оселився в Тростянці. Змалку закоханий у красу рідної природи, Скоропадський повністю поринув в облаштування території Тростянця.\nУ 1834 році були закладені перші посадки дерев місцевих порід. Протягом усього свого життя займався створенням оригінального парку, насадженням цікавих і екзотичних дерев, кущів.\nЗ 1844 року Іван Михайлович – предводитель дворянства Прилуцького повіту, а з 1848 по 1852 – предводитель дворянства Полтавської губернії. Був членом Прилуцької училищної ради. У 1870 році за свої кошти відкрив перше початкове жіноче училище. У 1874 в його будинку відкрита Прилуцька чоловіча гімназія. За власні кошти організував школи по підготовці народних учителів, вихованцями яких були селянські діти.\nУ 80-х роках позаминулого століття площа парку сягала 175 га, а з навколишніми гаями – 350. Рукотворні скульптури відомих скульпторів уписувались у творіння рук І.М.Скоропадського.\nГоловною пристрастю життя Скоропадського була любов до рідної природи. Парк у Тростянці, створений його руками, нічим не поступається найкращим паркам Європи. Цей куточок живої краси можна назвати справжнім музеєм природи. У серпні 1951 року парк перетворено у Державний Дендрологічний заповідник. Нині в ньому нараховується понад 500 видів і форм дерев, чагарників. Більшість із них завезені з Кавказу, Середньої Азії, Західної Європи, Далекого Сходу, Японії, Північної Америки...\nТростянецький парк – пам'ятник людині, яка доклала багато зусиль для його створення, людині, яку жителі нашого міста, ще при житті удостоїли звання почесного громадянина Прилук «... испросив высочайшее позволение иметь портрет его на стене в городской управе».\nСОКОЛОВ СЕРГІЙ ВОЛОДИМИРОВИЧ\nзаслужений майстер спорту,\nчемпіон Європи з легкої атлетики\nНародився 29 березня 1962 року в селищі Кочкор-Ата Ошської області Киргизії. Після переїзду сім'ї до Прилук, навчався в школі №14, водночас займаючись у дитячо-юнацькій спортивній школі в секції легкої атлетики під керівництвом тренера В.І.Моляра. Поштовхом для серйозного заняття спортом послужило зайняте Сергієм 3 місце на обласних змаганнях із піонерського п'ятиборства у 1976 році.\nЧерез рік на Спартакіаді з легкої атлетики дитячо-юнацьких спортивних шкіл СРСР у Гомелі він став чемпіоном у бігу на 200 м. Після закінчення 8 класів Соколова було зараховано до Київського спортивного інтернату. Навчаючись в інтернаті, неодноразово був чемпіоном і призером СРСР у бігу на 100 і 200 метрів серед школярів.\nУ 1978 році на Всесоюзних змаганнях серед школярів виконав норматив кандидата у майстри спорту, а у 1980 - майстра спорту з легкої атлетики на міжнародних змаганнях у Сантьяго-де-Куба. У 1980 році на чемпіонаті Європи серед молоді, який проходив у голландському місті Утрехт, виконав норматив майстра спорту міжнародного класу.\nСергій Соколов дванадцятикратний чемпіон Радянського Союзу в бігу на 100, 200 метрів та естафеті 4 на 100 м.\nСвоєї найвищої спортивної слави С.Соколов досяг на чемпіонаті континенту у 1982 році у грецькому місті Афіни, де він у складі збірної СРСР виборов перше місце в естафетному бігу 4x100 м і став чемпіоном Європи.\nУ 1983 році Соколов став чемпіоном Спартакіади народів СРСР, виборовши перше місце в бігу на 200 метрів, а у 1984 на міжнародних змаганнях «Дружба» у Москві в складі команди зайняв 1 місце в естафетному бігу 4 на 100 м.\nУ 1986 році Сергій Соколов у 24-річному віці, а це пора розквіту спортсмена, закінчив виступи на великій спортивній арені, причина – надрив зв'язок ахіллесового сухожилля.\nСУББОТІН ВІКТОР АНДРІЙОВИЧ\n(1844 - 1898)\nукраїнський лікар-гігієніст, професор\nНародився 13 березня 1844 року в місті Прилуки, на Квашинцях в родині відставного доглядача народного училища.\nНа відмінно закінчив пансіон Київської гімназії і вступив на медичний факультет Київського університету.\nПісля закінчення університету був залишений при ньому для підготовки до професорського звання. Захистивши докторську дисертацію, працював приват-доцентом кафедри гігієни університету, читав лекції студентам, займався науковою роботою. Його наукові статті зацікавили весь учений світ Західної Європи.\nПротягом двох років стажувався й працював у кращих клініках Франції, Німеччини.\nЗа допомогу пораненим і хворим у період Франко-Прусської війни (1870-1871) Субботін був нагороджений медаллю і почесним знаком Червоного Хреста.\nПісля повернення до Києва, працював професором кафедри гігієни, медичної поліції, а з 1884 року – деканом факультету гігієни університету. В.Субботін – один з організаторів Російського товариства охорони народного здоров'я і першої в Україні самостійної кафедри гігієни. Він один з авторів науки про здоровий спосіб і умови життя, зробив великий внесок у виховання й підготовку медичних кадрів України.\nОсновні праці В.А.Субботіна присвячені питанням гігієни праці, комунальної гігієни, епідеміології. За видатні досягнення в науці й охороні здоров'я нагороджений орденами Святої Анни і Станіслава ІІ ступеня.\nПомер Віктор Андрійович 29 вересня 1898 року.\nЙого наукові праці "Курс гігієни", "Основи фізіології людини", "Вживання пепсину в медичній практиці" використовуються і донині в практичній і теоретичній діяльності медичних працівників як в Україні, так і за її межами.\nУся наукова робота В.А.Субботіна була присвячена благородній справі – здоров'ю людини.\nСУПРУНЕНКО ІВАН АНАТОЛІЙОВИЧ\n(1954 - 2002)\nНародився 12 травня 1964 року в селі Обичів Прилуцького району в селянській родині. Батько, Анатолій Миколайович, працював водієм, мати – домогосподарка.\nУ 1961 році пішов у перший клас Обичівської восьмирічної школи, а у 1981 – закінчив Малодівицьку середню школу.\nДо служби в армії працював трактористом. Після демобілізації повернувся до рідного села. Працюючи, закінчив Ніжинський технікум механізації сільського господарства.\nУ 1984 році Супруненко призначений головним інженером, згодом – головою колгоспу. Без відриву від виробництва закінчив Українську сільськогосподарську академію. Очолюване ним господарство згодом стало одним із найкращих в області.\nОчоливши прилуцький хлібозавод, І.Супруненко завершив його приватизацію. Упровадження нових технологій і методів реалізації продукції, розроблених на заводі, почали застосовувати усі хлібозаводи області.\nЗа заслуги у розвитку сільського господарства І.А.Супруненку присвоєно звання заслуженого працівника сільського господарства.\nУ 2000 році з метою зменшення собівартості хлібобулочних виробів завод почав сіяти й збирати жито. А для переробки його в борошно було побудовано млин, спроможний забезпечити житнім борошном виробництво. У 2002 році завод орендував близько 3000 га землі.\nВелика заслуга І.А.Супруненка і в тому, що ВАТ, створене на базі заводу, дало змогу збільшити кількість працюючих у 2,5 рази, а в період збирання зернових – забезпечити роботою селян. Надавалася гуманітарна допомога бюджетним організаціям, приватним особам.\nУ кінці 2001 року хвороба прикувала І.А.Супруненка до ліжка. Помер Іван Анатолійович 20 липня 2002 року. Похований на кладовищі у с. Обичів, поруч зі своїми батьками.\nТИРАСПОЛЬСЬКА НАДІЯ ЛЬВІВНА\n(1867 - 1962)\nактриса, заслужений діяч мистецтв Росії\nНародилася 9 травня 1867 року в Прилуках у дворянській сім’ї. Батько майбутньої актриси, якій судилося стати "окрасою російських театрів", мав у Прилуках власний фотографічний павільйон. Дитячі роки минули в рідному місті. У 1878 році родина переїхала до Єлизаветграду (Кіровоград), а згодом - до Полтави. Навчаючись у Полтавській восьмикласній гімназії, брала участь у спектаклях аматорського драматичного гуртка.\nПісля успішного закінчення приватної музично-драматичної школи Московського філармонічного товариства (1892), Тираспольська підписала контракт із Харківським товариством “Бородай” і стала актрисою провінційного театру. Яскравою сторінкою в її творчості була робота в Московському Малому театрі.\nПрослуживши 8 років у Малому театрі, Н.Тираспольська переїхала до Петербурга і стала актрисою імператорського Олександринського, згодом театру ім. О.С.Пушкіна. Вона виступала на сцені разом із видатними майстрами російської сцени П.А.Стрепетовою, Г.М.Федотовою, В.Ф.Комісаржевською.\nСклоки, боротьба акторів за ведучі ролі в спектаклях, не давала змоги оцінити її талант. І тільки у 1931 році, коли Н.Л.Тираспольській було вже далеко за 60, їй було присвоєно почесне звання заслуженого діяча мистецтв Росії.\nСеред зіграних ролей: Джульєтта ("Ромео і Джульєтта"), Варвара ("ГРОЗА"), Раневська ("Вишневий сад"), Готьє ("Дама з камеліями") та багато інших.\nНею написані театральні мемуари. Вона автор книг "Из прошлого русской сцены", "Жизнь актрисы".\nПомерла Надія Львівна 30 травня 1962 року.\n65 років віддала Н.Тираспольська нелегкій праці актора, були радощі і горе, злети й падіння.\nЦЕРБЕ-НЕСІНА ВАЛЕНТИНА АДАМІВНА\nбронзовий призер XVII зимових Олімпійських ігор з біатлону\nНародилася 8 січня 1969 року в селі Полісся Коростенського району Житомирської області. Батько – Адам Карлович – німецького походження. Дід по материнській лінії – Пилип Феодосійович Жмаченко - учасник першої світової, громадянської та Великої Вітчизняної воєн, Герой Радянського Союзу, генерал-полковник.\nЗайматися спортом, а спочатку це були лижні гонки, почала ще навчаючись у школі рідного села. Під час навчання у Житомирському технікумі обробки деревини виконала норматив кандидата у майстри спорту. Після закінчення технікуму була направлена працювати у Прилуцький меблевий комбінат. Працюючи на комбінаті, продовжувала підвищувати свою спортивну досконалість вже як біатлоністка під керівництвом Михайла Зоца та Олександра Прядка.\nВиступаючи на Міжнародних зимових іграх України (1989), В.Цербе стала чемпіонкою, виконавши норматив майстра спорту. Багаторазова чемпіонка України та переможниця міжнародних змагань.\n23 лютого 1994 року на Зимових Олімпійських іграх у Норвезькому місті Ліллехаммер, виступаючи на дистанції 7,5 км Валентина Цербе стала бронзовим призером.\nУ 1995-1998 роках займала призові місця на чемпіонатах Світу та Європи, на змаганнях за кубок Світу.\nУ 1998 році на зимових Олімпійських іграх у японському місті Нагано зайняла V місце. У тому ж році завершила свої виступи у великому спорті, завоювавши I місце на міжнародних змаганнях у місті Ханти-Мансійськ (Росія).\nЗаслужений майстер спорту, член НОК України В.Цербе бере активну участь у спортивному житті України, допомагає становленню молодих спортсменів міста. Нагороджена орденом княгині Ольги ІІІ ступеня.\nПрацює директором ТОВ "Європа", а на добровільних засадах – фінансовим директором однойменного футбольного клубу.\nВалентина Цербе увійшла в історію держави, як володар першої олімпійської медалі незалежної України.\nШЕКЕРА ГРИГОРІЙ КІНДРАТОВИЧ\n(1923 - 1987)\nкавалер трьох орденів Слави\nНародився 16 листопада 1923 року в місті Ніжин Чернігівської області в селянській родині. Середню освіту одержав напередодні Великої Вітчизняної війни, закінчивши Ніжинську середню школу №24.\nУчасть у війні Григорій Шекера розпочав у липні 1941 року механіком-водієм танку Т-34.\nЗ 1942 року був розвідником, командував відділенням, взводом.\nПісля тяжкого поранення в липні 1942 року й лікування, командир відділення розвідників. Г.Шекера неодноразово робив успішні вилазки за «язиками». Під час одного з розвідувальних боїв (грудень 1943 р.) в ході визволення Черкаської області, ризикуючи життям, відбив і захопив у полон німецького полковника. Першу бойову нагороду «За бойові заслуги» одержав за успішно проведену розвідку по визначенню місця розташування німецьких частин на підступах до Києва. Орден Слави III ступеня Г.Шекера одержав у травні 1944 року. За успішне форсування ріки Прип'яті нагороджений орденом Слави II ступеня. Золотим орденом Слави Григорій Кіндратович був нагороджений у березні 1945 року.\nПісля демобілізації повернувся до Ніжина, працював заступником директора ресторану, а закінчивши Київську юридичну школу – народним суддею у Семенівці, Прилуках, Носівці. Без відриву від виробництва закінчив історичний факультет Ніжинського педінституту та юридичний факультет Київського університету.\nУ 1961 році Г.К.Шекера разом із сім'єю переїхав до Прилук. Працював адвокатом, суддею, а з 1974 року і до останніх років життя – головою міського суду.\nГригорій Кіндратович Шекера – учасник військового параду Перемоги 24 червня 1945 року. Г.К.Шекера за бойові заслуги та трудову діяльність нагороджений ще 4 орденами та багатьма медалями.\nПомер Григорій Кіндратович 7 листопада 1987 року.\nПохований на міському кладовищі «Новий Побут».\nШКОРОПАД ДМИТРО ОВСІЙОВИЧ\n(1923 - 2000)\nдоктор технічних наук, професор, краєзнавець\nНародився 15 червня 1923 року в місті Прилуки. Батько – Овсій Петрович – виходець із міщан, викладав математику в школах і училищах Прилук, мати, Софія Петрівна – із давнього козацького роду Юрченків, теж викладала в школах міста.\nД.Шкоропад навчався в школах № 2 та № 7. Середню освіту одержав у залізничній школі (нині № 14).\nУ 1940 році вступив до Ленінградського військово-механічного інституту.\nНа полях Великої Вітчизняної війни доброволець Дмитро Шкоропад із перших її днів. Під час оборонних боїв під Москвою отримав тяжке поранення, втратив око.\nПісля лікування й демобілізації вступив до Московського інституту хімічного машинобудування. За участь у Великій Вітчизняній війні нагороджений орденом Вітчизняної війни І ступеня та орденом Червоної Зірки.\nУ 1948 році на відмінно закінчив інститут. Працював конструктором, завідуючим відділом центрифуг, головним конструктором науково-дослідного інституту хімічного машинобудування.\nДисертацію кандидата наук захистив у 1958, а дисертацію доктора наук у 1987 році.\nЗа розвиток вітчизняного хімічного машинобудування, центрифугобудування Д.О.Шкоропад нагороджений орденами Трудового Червоного Прапора, Жовтневої Революції.\nЗ дитинства він був закоханий у рідний край, усе своє свідоме життя вивчав його історію. Результатом його кропіткої праці став чотирьохтомник «Історія Прилуччини». Разом із прилуцьким краєзнавцем О.А.Савоном підготував історико-краєзнавчий довідник «Прилуччина».\nПомер Дмитро Овсійович 22 травня 2000 року.\nД.О.Шкоропада – доктора технічних наук, професора, можна по праву назвати ще й літописцем землі Прилуцької.\nЩЕРБИНА ОЛЕКСАНДР МУСІЙОВИЧ\nукраїнський учений, психолог, професор\nНародився 2 березня 1874 року в місті Прилуки (на Кустівцях) у сім'ї священика М.Н.Щербини. У дитинстві, внаслідок нещасного випадку, залишився сліпим. Свідки розповідали, що хлопчика у яму з вапном випадково зіпхнула маленька дівчинка, яка потім стала його дружиною. У дитинстві швидко опанував літери і навчився читати тексти, надруковані рельєфним шрифтом, вивчив німецьку й французьку мови. У 1898 році закінчив Прилуцьку чоловічу гімназію із золотою медаллю, у цьому ж році став студентом Київського університету, а на IV курсі його студентська наукова робота була удостоєна золотої медалі.\nУ 1905 році закінчив факультет класичної філології університету з дипломом I ступеня.\nПісля закінчення університету Олександр Щербина викладав у ньому логіку та історію етики. У цей період написав ряд робіт: «Методологія етики», «Про сумісне навчання сліпих із зрячими» та інші. З 1908 по 1918 рік жив у Москві, де займався науковою діяльністю, виступав із лекціями.\nУ 1918 році О.М.Щербині присвоєно звання професора. З 1921 по 1931-й працював викладачем Прилуцького педтехнікуму, читаючи одночасно курс лекцій по психології у Полтавському інституті народної освіти. Проводив велику суспільну роботу. Надавав допомогу сліпим Чернігівської, Полтавської, Харківської та інших областей. Один з організаторів музею в Прилуках.\nУ 1931 році був призначений професором на дефектологічний факультет Київського педагогічного інституту, де і пропрацював до кінця своїх днів.\nПомер Олександр Мусійович 7 січня 1934 року.\nЖителі Кустівців на території колишньої садиби О.М.Щербини встановили меморіальну дошку.\n(1900 - 1974)\nактор, народний артист України\nНародився 3 травня 1900 року в Прилуках. Сценічну діяльність почав в аматорських гуртках рідного міста після закінчення Прилуцької чоловічої гімназії.\nДруг дитинства, Іван Ілліч Котеленець, згадував: «Микола був веселим і кмітливим, душею всіх хлопців нашої вулиці»,\nЗ 1920 по 1927 рік Микола Яковченко виступав на сценах професійних театрів Сімферополя, Черкас, Чернігова, Дніпропетровська, Харкова. 3 1928 і до кінця своїх днів Микола Федорович Яковченко – актор, провідний актор Київського українського драматичного театру ім. І.Франка.\nУ 1970 році М.Ф.Яковченку присвоєно почесне звання народного артиста України.\nСеред зіграних ним на сцені театру ролей: Микола («Наталка-Полтавка» Котляревського), Бублик, Довгоносик («Платон-Кречет», «В стелах України» Корнійчука), Лящ («Останні» Горького), Пеньожка («Мартин Боруля» Карпенка-Карого).\nОсобливу популярність і славу принесли Яковченку ролі комедійних персонажів у фільмах: «За двома зайцями», «Ніч перед Різдвом», «Максим Перепелиця».\nМ.Яковченко дуже любив рідне місто над Удаєм. Неодноразово виступав із концертами особисто і в складі трупи театру перед земляками. Любив у колі рідних, друзів, буваючи в Прилуках, розповідати цікаві історії зі свого життя-буття, анекдоти.\nПомер Великий сміхотворець України 11 вересня 1974 року.\nПам'ять про видатного майстра гумору зберігається в невигаданих історіях, байках, анекдотах. У 2008 році на Театральній площі м. Прилуки М.Ф.Яковченку було встановлено оригінальний бронзовий пам’ятник.


У кривавому ДТП в Нігерії загинули 22 дитини | Expres.online\nУ кривавому ДТП в Нігерії загинули 22 дитини\nпублікація: 07:27 14.02.2018\nЗагинули 22 учні та водій, повідомляє Укрінформ із посиланням на AFP.\nВ автобусі їхали діти із середньої школи на екскурсію до міста Кано. Водій втратив контроль над керуванням, коли намагався об'їхати вибоїну на дорозі. Як наслідок, відбулося лобове зіткнення з вантажівкою.\nЯк раніше повідомляло агентство, внаслідок аварії за участю вантажівки і мікроавтобуса в турецькому місті Кахраманмараш загинули щонайменше дев'ять осіб, з яких четверо - діти.


На скільки часу вистачить грошових ресурсів українцям під час карантину (інфографіка)\nНа скільки часу в людей вистачить грошових ресурсів, враховуючи можливість введення жорсткого карантину.\nКоманда інфопростору «Є!» у своїй інфографіці відобразила дані, щодо грошових запасів українців і на скільки часу їх вистачить, якщо карантин зроблять ще більш жорсткішим для працездатного населення, як сьогодні заявилипід час брифінгу МОЗ.\nДослідницька компанія Gradus опублікувала результати опитування українців про їхні фінансові ресурси. Людей запитали, на скільки часу у них вистачить грошових ресурсів, враховуючи можливість введення жорсткого карантину.\nВідповіді такі: 19% відповіли, що грошей вистачить на один тиждень або менше. 36% - на два тижні або менше (це включає 19% вище). 57% - на чотири тижні або менше (це включає 36% вище). 15% - не змогли відповісти на запитання.


НАРОДНА МЕДИЦИНА » Офтальмологія » Лікування вірусного коньюктивита у дитини\nУ дітей вірусний коньюктивит з'являється після несвоєчасного або недостатнього лікування інфекцій верхніх дихальних шляхів або контакту з хворою людиною. У дітей цей вид коньюктивита спостерігається значно рідше, ніж у дорослих. Для них характерний бактеріальний кон'юктивіт, що пов'язано з труднощами при стеженні за гігієною в дитячому віці і способами зараження.\nСимптоми коньюктивита у дітей розвиваються дуже швидко - опухають повіки на боці ураження, спостерігається виражений набряк і почервоніння коньюктіви, світлобоязнь, сильне сльозотеча, слабо виражений свербіж, а також плівки і фолікули. Спочатку уражається одне око, потім другий.\nНа вірусне запалення організм дитини реагує підвищеною температурою тіла, поганим самопочуттям, збільшенням лімфатичних вузлів, загальмованою реакцією на зовнішні подразники, поганим апетитом.\nУ грудних дітей коньюктивит супроводжується нервозністю, неспокійною поведінкою, плачем і криками, бажанням потерти уражене око. Якщо хворіє маленька дитина, допомога йому потрібно надавати швидко. Тому без зволікань звертайтеся до лікаря, тим більше, що при вірусному коньюктивите дитину доведеться захищати від інших членів сім'ї.\nМедикаментозні засоби лікування коньюктивита\nВірусний коньюктивит найчастіше викликається ДНК-вірус аденовирусом, для якого тканини людини є ідеальним середовищем. При вірусної інфекції використовувати антибіотики не має сенсу.\nЗазвичай призначають спеціальні противірусні краплі і мазі на основі оксоліну, флореналя або теброфена, а також імуномодулятори та інтерферон. Тетрациклін і альбуцид в даному випадку малоефективні, однак можуть запобігти вторинну інфекцію.\nПотрібно пам'ятати, якщо хворіє одне око, лікувати слід обидва. Краплі краще використовувати кілька разів вдень, а мазь закладати на ніч, так як вона більш тривалої дії. І піпетка, і палички для мазі мають бути стерильними.\nСлід зазначити, що особливу увагу при лікуванні вірусного коньюктивита направлено на зміцнення імунної системи організму, включення внутрішніх резервів у боротьбу з хворобою.\nЛікування вірусного коньюктивита у дитини народними засобами\nНародні засоби при лікуванні коньюктивита не повинні замінювати медичні препарати. Їх завдання - позбавити очей від виділень, знизити чутливість і набряклість його слизових оболонок.\nНа очі можна робити компреси з чаю або промивати їм опухлі повіки. Для цього буде потрібно листовий чай, заварений до середнього ступеня фортеці і охолоджений до комфортної температури.\nПроцедуру проводять до п'яти разів на день.\nДопомагає зняти вірусне запалення з очей настій ромашки аптечної. Його готують із співвідношення чайна ложка з гіркою сировини на склянку крутого окропу.\nДо очей дитину прикладають марлеву серветку, змочену в настої ромашки, до чотирьох разів на день.\nПрекрасно зарекомендував себе настій кропу при промиванні очей до чотирьох разів на день.\nСушені плоди шипшини (три чайних ложки) потовкти у ступці і заварити склянкою окропу. Витримати 10 хвилин на водяній бані і дати настоятися протягом 20 хвилин.\nВикористовувати в теплому вигляді для примочок на очі.\n« Лікування герпетичний кератит\nЛікування амбліопії у дорослих »