Арсеній ЯЦЕНЮК: «Доки не копнеш, нічого не поїде» - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nКатерина МАЦЕГОРА 3 лютого 2015\nАрсеній ЯЦЕНЮК: «Доки не копнеш, нічого не поїде»\nПрем’єр вимагає від органів місцевої влади посиленої роботи щодо захисту населення\nВиїзне засідання Державної комісії з надзвичайних ситуацій відбулося в Запоріжжі з огляду на потенційну небезпеку в області, на території котрої розміщено 33 об’єкти хімічної промисловості та 19 радіоактивних об’єктів. Цього дня Прем’єр-міністр Арсеній Яценюк поставив за мету дізнатися, чи виконує наразі цивільна оборона свою ключову функцію.\nКерівник Держслужби з надзвичайних ситуацій Сергій Бочковський заявив: «Усе працює, як єдиний організм. Завдання контролюються, перевіряються». Нині в системі ДСНС на цілодобовому чергуванні перебуває 7,5 тисячі рятувальників, які використовують 2 тисячі одиниць техніки. Країну в службі з надзвичайних ситуацій розподілили на 8 районів реагування. Сергій Борковський повідомив, що з Дебальцевого та Авдіївки вже евакуйовано 2240 осіб. Станом на учорашній день піротехніки вилучили 302 тисячі 574 спеціально встановлених пристроїв для знищення мирного населення і об’єктів інфраструктури.\nКоли голова ДСНС порушив цю тему, Арсеній Яценюк показав присутнім фотознімки з подібними пристроями, знайденими у Слов’янську та Лисичанську. «Ці потвори в дитячих іграшках маскують вибухівку! М’яч і дитяча лялька, а всередині — вибухівка. Книжка на лавці в парку відпочинку... Коробка цукерок і пачка цигарок, — не стримував обурення Прем’єр. — Потрібно інформувати населення про небезпеку, розіслати інструкції, як громадянам себе поводити. Державна машина працює так: доки не копнеш, нічого не покотиться і не поїде».\nЗахист від радіації...\nГолова Запорізької ОДА Григорій Самардак звітував про те, що особливу увагу в регіоні приділяють Запорізькій АЕС, Запорізькій ТЕС, титано-магнієвому комбінату, Дніпровській ГЕС, об’єктам придніпровської залізниці. В регіоні створено 33 контрольно-пропускних пункти.\nГлава уряду в цьому контексті підкреслив, що показник забезпечення населення засобами індивідуального захисту в зонах з можливим радіаційним забрудненням ледь перевищує 30%, тобто він нижчий, ніж середній по Україні. А населення в зоні ймовірного хімічного забруднення забезпечено таким захистом лише на 2%.\nЗапорізькій владі Прем’єр порадив з’ясувати, що таке справжній резерв та реальна потреба. «Те, що роками є на держрезерві, покрилося пліснявою. Що потрібно як критична номенклатура лікарських засобів? Де все це розміщено? З районними адміністраціями вам потрібно визначити локацію і товарну номенклатуру — хто що зберігатиме. Споруди цивільного захисту готові лише на 40%, але таку ситуацію маємо по всій країні, адже ніхто цивільним захистом не займався 20 років. Вам потрібно підійти до цих питань з господарської точки зору — по мінімальній потребі частину коштів брати з місцевого бюджету і залучати бізнес», — резюмував Арсеній Яценюк.\n...та листівки з інформацією\nУ режимі відеозв’язку Прем’єр звернувся до голови СБУ Валентина Наливайченка з проханням взяти під охорону залізничну гілку Запоріжжя — Волноваха, яка дає змогу дістатися до Маріуполя.\nАрсеній Яценюк навіть вдався до перевірки та зателефонував за номером «101», аби дізнатися, де поряд з ним є найближче бомбосховище. Відповідь «Ми такою інформацією не володіємо — телефонуйте в міськвиконком» главу уряду розлютила неабияк.\nВін порадив посадовцям стати на місце пересічних українців, визначитися з 20 питань (наприклад, де розташована лікарня, бомбосховище; як вивезти з регіону дітей) та розповсюдити відповідні інструкції.\nЗа його словами, уряд має 200 мільйонів гривень на забезпечення підрозділів служби технікою, зокрема пожежною. Він пообіцяв також знайти кошти на літак санітарної авіації, який буде створено на базі АН-26 на ДП «Завод 410 ГА». Згодом планується замовити на запорізькому заводі ПАТ «Мотор Січ» санітарний гелікоптер.\nПрем’єр також попросив знайти дешеві і швидкі варіанти сповіщення населення — розпочати з послуг мобільних операторів, місцевих телеканалів та радіостанцій. Без подачі дротового сигналу не обійтися також, якщо буде втрачений сигнал за умови виникнення надзвичайної ситуації. Міністерство освіти та науки разом із МВС приділятиме увагу навчанню населення в школах, на підприємствах, установах та організаціях. Це має бути листок зі зрозумілою інформацією у вигляді інфографіки.\nЩодо тимчасово переміщених осіб питання порушували також. За даними Прем’єра, таких осіб уже зареєстровано близько мільйона. В областях він доручив проінвентаризувати всі об’єкти нерухомості, які в стадії будівництва перевищують 80% готовності. Після цього в Мінрегіон слід подати зведені дані щодо власника споруд і термінів добудови.\n«Прохання одне: припиняємо будувати «потьомкінські дєрєвні» — звіти заради звітів, наради заради галочки... Ефективність роботи перевіряється простим дзвінком на службу порятунку. Сподіваюся, після засідання висновки зроблять усі», — наголосив Арсеній Яценюк.


«Від коронавірусу врятує велосипед» - у Франції починається масова пересадка людей на велосипеди. • Черкаси сіті\n«Від коронавірусу врятує велосипед» – у Франції починається масова пересадка людей на велосипеди.\n05.05.2020 27 views0\n[dropcap type=”default”]О[/dropcap]станнім часом в мережі інтернет гуляє велика кількість варіантів боротьби з коронавірусом – від часнику і імбиру, до куріння сигарет і вживання горілки. А от Французи вирішили боротися з Covid-19 за допомогою велосипеда – від коронавірусу врятує велосипед. Як це буде виглядати, читайте нижче.\nЗ 11 травня у Франції знімається ряд обмежувальних заходів, пов’язаних з коронавірусом. Уряд країни починає масштабний захід щодо виходу Франції з карантину. Головна мета заходу -пересадити населення країни на велосипед. З бюджету країни виділено близько 20 мільйонів євро на нанесення дорожньої розмітки для велосипедистів. Посадивши французів на велосипед, уряд планує полегшити наслідки коронавірусу. Крім того, кожному французу виділять по 50 євро на ремонт наявних у них у володінні велосипедів. Тим людям, які не вміють їздити на велосипеді, нададуть можливість пройти двох-трьох денні курси.\nCOVID-19: вчені показали, як по-різному хворіють чоловіки і жінки\nУряд країни бачить як мінімум три позитивних ефекту від використання велосипеду.\nПо-перше, користування велосипедом, як засобом пересування допоможе розвантажити громадський транспорт, який, як правило, є зоною ризику зараження коронавірусом.\nПо-друге, використання велосипедів як засобів пересування, допоможе зменшити забруднення повітря в містах, що сприятиме зменшенню ризику захворювання легеневими захворюваннями.\nПо-третє, після карантину більшість людей буде корисно зайнятися фізичними вправами, а їзда на велосипеді сприяє роботі багатьох груп м’язів.\nТаким чином можна стверджувати,що від коронавірусу врятує велосипед\nУряд Франції закликає роботодавців надати фінансову допомогу тим людям, які не мають у володінні велосипеда.\n«Для більшості французів пересадка на велосипед не викличе великих незручностей, адже більшість поїздок вони роблять на відстань до п’яти кілометрів. У той же час це буде великим кроком для збереження екології в країні і, отже, зниження ризику захворюваності і смерті населення »- розповіли в Міністерстві екології Франції.\nТоп 5 професій, які можна освоїти дома на самоізоляції та заробляти\nСьогодні Уряд Франції намагається передбачити реакцію населення на такий захід, а також готує заходи заохочення громадян, які будуть в повній мірі дотримуватися «велосипедного наказу». Варто відзначити, що глобальний «велосипедний план», розрахований на сім років, Уряд Франції ухвалив ще в 2018 році\nКоронавірус йде сам: несподівана гіпотеза професора\nНова модель Lamborghini дебютує до кінця тижня\nУ Черкасах,дівчині,щоб зняти каблучку із пальця, довелось викликати рятувальників\nУчора, 6 червня до Центру управління в надзвичайних ситуаціях надійшло повідомлення про те, що в ...\nНа Черкащині за добу виявили понад 47 нових випадків СOVID-19 За повідомленням пресслужби МОЗ України. ...\nНа Черкащині 169 нових випадків інфікування Covid 19\nНа Черкащині протягом останньої доби виявили 169 нових випадків інфікування Covid 19, за повідомленням МОЗ. ...


Ролики і Coat Стилі для Бішон фризі » Собака – друг людини!\nПри пошуку стилю пальто або затискач для вашого Бішон-фризі, голена вниз погляд симпатичний і простий в обслуговуванні. Деякі називають цю коротку стрижку, як Агнець розрізу. Це відмінний зріз для людей, які хочуть, щоб скоротити час, тому що відхід тільки частини тіла, ліва довжиною хвоста Бішон Фриз і голови. Решта частини їхнього тіла обривається, але ніколи не настільки коротке, що ви бачите шкіру собаки. Існує дуже мало шансів на мати на ногах і тілі через малу довжини, що дозволяє економити небагато часу, під час своїх щоденних догляду. Деякі люди ставляться до більш-повною версією цього розрізу, як Teddy Bear, Panda, або цуценя Cut. Це пальто стилі покидає тіло і ноги довші.\nДля характеристики Бішон-фризі виглядати листкового порошок, грумер планки шар Бішон Фрізе так він показує, природні обриси тіла. Важливо, щоб закруглити у всіх напрямках, але ніколи не вирізати пальто Бішон фризі занадто коротке створення бойову стійку або надмірно оброблені зовнішній вигляд. Вони завжди залишають обстановка хвіст, вуха, голова, вуса і бороду довше і голови волосся обрізані створення округлої ефект. Грумер завершиться особою шляхом обрізки верхньому рядку, так це виглядає рівні.\nШукаючи місце для вашого Бішон фризі обрізаний, відвідає кілька об'єктів бачити, як грумер і співробітників спілкуватися з собаками і просять вони не вимагають щеплення, є тварини завжди контролюється, і це місце чистим і акуратним. Подивіться книги показує фотографії собак вони доглянуті, попросити рекомендації, і поговорити з грумер щоб переконатися, що він або вона готова працювати з клієнтом.


Корсак І. Імена твої, Україно - Головнокомандувач Європи\nПошук по розділу сайта Головнокомандувач Європи\nУ гетьманську світлицю джура, ледве постукавши, не ввійшов, а радше влетів з двома пакетами в руках.\n– Тебе часом не ошпарили окропом? – перепитав Сагайдачний, сміючись лише очима.\nТой джура, мабуть, не вмів ходити, тільки все підбігцем, лиш поли синього жупана розвівалися; гетьман, що не мав своїх дітей, подумки тішився юним помічником-непосидою: «Добрячий козацюга буде…».\n– Ваша ясновельможносте, вам відразу два листи, – подав пакети джура. – Певно, не з близьких країв.\nГетьман, відпустивши кивком голови верткого юнака, надовго схилився над листами. Крізь стримані рядки польського короля Сигізмунда III проступала погано тамована тривога за долю сина і решти польського війська, що застрягло гірше, ніж у болоті, під Москвою. Королевич же Володислав без дипломатії писав зі своєї ставки в Тушино про крайню потребу у помочі, доки він зі своїм військом не зліг до ноги у підмосковних лісах та перелісках.\nЛиста королевича Сагайдачний пробіг швидко і відклав, бо там, окрім уклінної просьби, годі знайти щось нове чи особливе, а от писане королем Сигізмундом перечитував кілька разів, обмацуючи очима кожне слово, мов хотів зазирнути за нього, чи не заховане там щось таке, досі незнане, з чого могла би в майбутньому трапитись вигода.\nСагайдачному не складно було відмовити королю, вигадавши якісь перепони, але й поміч у загрозливий час чогось важила – Сигізмунд був люблячим батьком. «Йти – не йти?» – хиталася думка човном на хвилях, доки твердо на хитавиці не спинилася: «Треба йти. І потрібно невідкладно скликати велику раду».\nКозацька старшина на раді, на подив гетьманський, вагалася небагато, ніхто не гарячкував і не хрипнув, доводячи власну правоту, якось швидко зійшлися: збиратися у похід, починати лаштуватися вже, аби вийти добре готовими.\nТріпотіли на вітрі козацькі хоругви, били копитами застояні і добре годовані коні, та й в очах самого козацтва зачаїлося нетерпіння; святі отці відправили молебень і благословили воїнство. Величезною колоною вишикувалося двадцятитисячне військо та ще море народу вийшло проводжати. А як вдарили литаври, враз перекривши людський гомін, виїхав попереду Петро Сагайдачний, і військо рушило. Довго ще бігли обабіч у хмарах куряви невгамовні дітлахи, махаючи на прощання рідні та знайомим.\nКозацька лавина через Сіверщину стрімко йшла на схід, долаючи інколи по тридцять верст від сходу і до нового сходу сонця, ламаючи тим самим будь-які розрахунки московської старшини. Заскочене зненацька місто Лівни боронилося безтолково і, вражене панікою, швидко здалося. А ось уже до гетьмана ведуть зі зв’язаними руками воєводу Микиту Черкаського: розкуйовджена борода, один рукав каптана обірваний, обличчя в сажі, як не нагадує цей похнюплений дядько гонорового ще недавно і властолюбного воєводу. З маршу падає Єлець, гине тутешній воєвода Андрій, що з панічної розгубленості не тільки не зміг налагодити оборони, але й захистити власну жінку, яка стає полонянкою. Цілий гурт привели до Сагайдачного взятих у полон з одягу і обличчя зовсім не московитів, тільки декілька хіба їх нагадували.\n– Хто ж ви будете? – запитує гетьман.\n– Царський посол до Криму Степан Хрущов, – відказує перший, очевидно, старший.\n– Піддячий Семен Бредихін, – озивається інший і показує в бік чужоземців. – А це нам кримський хан дав на дорогу охорону.\nПро що балакав посол із піддячим, вияснилося вже на першому допиті. Москва вмовляла кримчаків вчинити набіги на південь козацьких земель, аби грабіж і загроза невільництва зв’язала руки козацькому війську.\nПадають у раптових і стрімких атаках Скопин, Данков, Лебедин і Ряський, взято Шацьк, не витримав несподіваного штурму Стародуб. Але на війні як на війні – особливо запеклий опір вчинило місто Михайлов.\n– Не яке цабе, – сказав перед походом на нього гетьман полковникові Милославському. – Долі кампанії Михайлов ніяк не вирішує, але взяття цього міста зміцнило б нам лівий фланг. Бери тисячу вершників і штурмуй глупої ночі.\nМилославському не щастило спочатку – під час нічного переходу зірвалась гроза, проливний дощ на очах із дороги зробив болото, і під місто полковник з військом підійшов геть через кілька годин, відколи розвиднілося. Але буквально перед тим із Сапожка захисникам підоспіла підмога, а потім уже, під час облоги, – і з Калуги, і з Серпухова.\nАле більше за підмогу і зливу Михайлову посприяли неймовірні й страхітливі чутки про козаків, що ширилися містом.\n– То змії і вовки хижі!\n– Чули? Польський король і козацький гетьман хочуть знищити православ’я і в віру свою навернути.\n– То ж козаки православні…\n– Та які вони православні, кажуть, ріжуть священиків, палять монастирі й церкви. – Всіх убивають у взятих містах, а дітей – навпіл шаблями.\nГармати били майже впритул по дерев’яних стінах, летіли запалювальні ядра, козаки ішли на штурм, ось уже рукопашний бій зав’язався на валах, але все марно. Врешті Сагайдачний, аби не марнувати часу, дав відбій.\n– На Москву! – передали полковники війську розпорядження гетьмана. Розбивши ратників під час переправи через Оку, козацька лава каширською дорогою ринула на столицю. Обійшовши її, нарешті з’єдналася з поляками. У став ці королевича Володислава під Тушино нарешті відбулася зустріч, на яку так чекали поляки.\nРівними рядами, як під лінійку, вишикував королевич піших і кінних на великому лугові. Вочевидячки військо не втратило духу і дисципліни, та обносилися вже жовніри, бойові коні не переступали нетерпляче з ноги на ногу, рвучи вудила, а, опустивши понуро голови, світили вигнутими худими ребрами – далеко від Тушино до Речі Посполитої… Лиш сонячний зайчик грався і зблискував на золотих піхвах дорогої шаблі королевича Володислава. Гримнула музика…\n– Ваша гетьманська ясновельможносте, як ніколи раді цій зустрічі, – розпочав королевич урочистості і в голосі його проривалася непідроблена щирість, не скаламучена формальностями етикету. – Ми вітаємо славне запорізьке військо, яке розбивало досі, мов глиняні горшки, московські фортеці. Я певен, немало воно засяде ще слави у спільних походах. Після урочистої зустрічі й короткого обміну думками один на один Сагайдачного з Володиславом, розпочалася спільна військова рада.\n– Польська сторона пропонує очолити штурм Москви гетьману Сагайдачному. Бойовий досвід подібного штурму козаками набуто завидний, – розпочав королевич раду з конкретної пропозиції.\nПолковник Яків Неродич, знаний у війську більше під іменем Бородавка, схилився над вухом гетьмана.\n– Знову поляк хоче жар загребти козацькими руками. Без нас їх би тут мухи заїли, – невдоволено буркнув.\nСагайдачний завжди дивувався незмінній недружелюбності до поляків рвучкого і гарячкуватого Неродича.\n– Полковнику, в України немає добрих чи поганих союзників, зате мусимо мати свою власну мету і маємо глянути наперед, трохи далі власного носа. В тебе ж око зірке, Якове…\nПісля спільної військової ради, як тільки смеркло, об’єднане військо рушило на Москву. Колони рухалися швидко, хоча і вживалися всі застережні заходи, аби не виказати себе. Ледве зайшло за північ, як Сагайдачний із передовими загонами вже був біля Арбатських воріт.\nПочався штурм, гримнули гармати, запалювальні ядра спричинили пожежі і язики полум’я лизнули густу темряву, іскри змішувалися з зорями. У проміжках між гарматним гавканням сухо тріщали козацькі мушкети, зав’язалася тяжка рукопашна. Хвилі атакуючих союзницьких військ то набігали, то відкочувалися, з різних кінців скакали гінці з донесеннями:\n– Бородавка вже прориває оборону!\n– Милославський просить ще підвезти гарматних ядер!\n– Гетьмане, підірвано Остроженську браму, прочищаємо прохід у Москву!\nСагайдачний аж здригнувся, почувши довгоочікувані слова «підірвано Остроженську браму». Він собі твердо намітив, хоч нікому не обмовився й словом, що як тільки вийдуть на цей рубіж – припинити штурм. Добрі вісті гінців аж ніяк не вводили в оману гетьмана, що облога буде легкою, він знав, що Москва укріпилася міцно, опріч того, їм стало відомо через перебіжчиків про початок нічної атаки. А довга облога аж ніяк не входила в гетьманські наміри. Але не це схиляло його до прийняття такого рішення. Основне завдання запорізькі козаки виконали – врятували життя і честь королевича Володислава.\nТепер же для України надпотужна Польща невигідна, бо загрожує козацькій землі, більш вигідно, аби московська держава збереглася, тільки тоді може Україна зіграти певну роль, саме свою роль, коли буде рівновага між Варшавою і Москвою.\n– Припинити штурм, усім відійти! – пішов у військо наказ Сагайдачного.\nПодив і нерозуміння, а то й відверте обурення – як так, Москва під ногами! – прокотилося військом. Але хто посміє не підкоритися слову гетьмана?\nВ селі Деуліно під Москвою, яке згодом перейменують у Сергіїв Посад, королевич Володислав підписує 1 грудня 1618 року на чотирнадцять із половиною років почесне для себе (ледве не згинув у пастці!) перемир’я. За ним до Речі Посполитої додатково відходять Смоленська і прилеглі землі. Війська розвертаються і йдуть до своїх домівок.\nА вже через рік і кілька місяців із Києва до Москви вирушає цілком мирне посольство, яке московські урядовці щедро обдарують грішми, дорогими сукнами й іншими цінними речами. Та не так цікавили козацьких послів коштовні подарунки, як перебування на той час у Москві єрусалимського патріарха Феофана III – з’явилася реальна можливість відновити на Україні православну ієрархію. І коли в березні 1620 року Феофан III від’їжджає з Московської держави, то на кордоні його урочисто зустрічає великий козацький почет на чолі з Сагайдачним. У Густинському монастирі тоді так описали монахи цю важливу подію:\n«И отсюда идеше святейший патриарх во святый град Киев, проводжаху бо его множество воин Козаков, гетьман Сагайдачный Петр, муж зело воинственно бяше й страшен бе врагом всем; и поставиша святейшого отца патриарху во братви церквы святих богоявлений, средь града Киевского, и обточиша его стражбою аки пчелы матицу свою».\nТут є одна неточність, літописець без сумніву знав, що на той час вже гетьманував на Україні Яків Бородавка, але авторитет Сагайдачного був такий, що його і в ранзі полковника продовжували іменувати гетьманом.\nНа подвір’ї Богоявленського монастиря на київському Подолі, де зупинився єрусалимський патріарх, давно не було такого жвавого руху – сновигали ченці, як чорні мурахи, поміж них різнобарвні свитки світського люду вкраплювалися лиш зрідка, зате до монастирських воріт народу все прибувало. Бо окрім патріарха до Києва прибули болгарський митрополит Неофіт, грецький митрополит Авраамій і ще ряд високих духовних осіб, від яких одержати благословення було чимало охочих.\nАле не тільки благословенними справами займалися духовні ієрархи. Між ними і козацькими урядовцями велися енергійні переговори про відновлення на Україні митрополії. Після кількох перемовин, що хоч і не дали якогось результату, принаймні з’ясувались позиції. Патріарх Феофан виявився вельми обачною людиною, його лякали як погрози, цілком зрозуміло, аж ніяк не безпідставні, кліриків Польщі, під якою юридично перебували козацькі землі, так і гнів зі Сходу, бо ж щойно козацтво воювало проти «одновірців», пройшовши гучним походом через усю московську державу.\nНа чергові перемовини Петро Сагайдачний взяв із собою ігумена Михайлівського монастиря з Києва Йова Борецького, земляка і давно довірену особу, від якої не мав таємниць.\n– Не був би ти патріархом, не був би ти пастирем добрим, не був би ти Христовим і Апостольським помічником, якби преподобність твоя народові руському митрополита і єпископів не посвятив і не зоставив, заставши нас тут переслідуваних і без пастирів, – говорив смиренно Йов Борецький.\nПатріарху важко давалися переговори, кожне слово, перш ніж вимовити, він подумки перекладав то на один бік, то на інший, – йому й лукавити гріх було, але й страх реальний і обгрунтований, навіть за власне життя, незримо стояв за спиною.\n– Козацька земля, гадаю, повинна мати власну митрополію. Однак ви перебуваєте під скіпетром не моїм, а константинопольського патріарха, – опустивши голову, говорив Феофан.\n– Ваша святосте, – не стримався Сагайдачний, – ніщо не перешкоджає цьому. На Річ Посполиту, як доносять вістуни, йде потужна турецька лавина, хтозна, чи в цей час не знемагають польські війська, борючись від захмелілої сили Османа II. Зі Сходу теж не доводиться поки чекати лиха, бо ще не весь пил улігся, як ми підривали Остроженську браму Москви і штурмували її. І нехай подякують козакам, що залишили Московщину як державу, а не польську провінцію.\nНастав урешті день, коли сумніви і терзання полишили душу патріарха, мужність його дозволила понад усі ризики і страхи поставити інтереси вселенського православ’я вище – він ухвалив рішення про висвяту київських ієрархів. Богоявленський монастир того вечора нагадував обложену фортецю. Багатотисячний загін озброєних і готових до найгіршого козаків оточив монастир неприступним кільцем. Крізь щільно завішені вікна ледь-ледь пробивалося світло, хор співав упівголоса, видавалося, що не мирне церковне богослужіння, а якесь дійство не на своїй землі, швидше на неприятельській, де звідусіль можна чекати нападу.\n«Нехай і так, але справу зроблено. А пишні урочистості уже наших ієрархів колись таки будуть», – з гіркотою думав тоді Сагайдачний.\nНа Перемишлянське єпископство першим пройшов висвяту ігумен Межигірського монастиря Ісайя Копинський.\n9 жовтня 1620 року козацька земля одержала на київську і галицьку митрополію митрополита Йова Борецького, ректора Київської братської школи. Висвяту ієрархів патріарх Феофан разом із грецьким стагонським єпископом Авраамієм та софіївським митрополитом Неофітом продовжували в Трахтемирівському монастирі. Козацький уряд вживав усіх засобів перестороги – переїзд владик супроводжував щонайменше тритисячний загін добірного козацтва, попереду якого про всяк випадок йшла розвідка.\nОкрім висвяченого Йова Борецького на митрополита, Ісайю Копинського на Перемишлянське єпископство, на Володимирську і Берестейську кафедру зведено архімандрита Єзекиїла Курцевича, Луцьким та Острозьким єпископом став ігумен Чернчицького монастиря з Волині Ісакій Борискевич, Холмське і Белзьке єпископство очолив Паїсій Іполитович, Полоцьке архієпископство довірено Мелетію Смотрицькому, а Туровське і Пінське – єпископу Авраамію…\n– Сумно, владико, – скаже по закінченню Сагайдачний Йову Борецькому, – що на сторожі найсвятішої віри людської треба ставити шаблю з мушкетом.\n– Бог ніде не сказав, що цей світ створено досконалим, – тільки й відкаже задумливо митрополит. Тим часом на півдні клубочилися хмари, густішали, важчали, набиралися загрозливої синяви – хмари Османської імперії над Європою.\nНа скликану раптово гетьманом Яковом Бородавкою козацьку старшинську раду цього разу збиралися неохоче і не вельми таїли невдоволення:\n– Ще у полі дайбіг поратися, а тут відривають від діла… – А мо’, справді таке щось нагальне? – Ет, гадаю, король чергову цидулку прислав… – Не кажіть, він писарів без замороки не лишить. Однак всі невдоволені прикусили язика, як тількино похмурий гетьман без вступних розмов пере йшов до діла.\n– Панове, король Сигізмунд III прислав спішну депешу. Султан Осман II, що хоче явити себе куди войовничішим за свого батька, направляє проти Речі Посполитої незмірного числа військо на чолі з Іскандер-пашею та кримським ханом Джанібек-Гіреєм. Король вимагає від нас аби Військо Запорізьке виступило на поміч негайно. Головнокомандувач – коронний гетьман.\nПритамоване початком козацької ради невдоволення випурхнуло як пір’я із надірваної подушки.\n– Та ми після московського походу лиш недавно рани зализали!\n– Хай без нас коронний гетьман підставить власну голову під криву турецьку шаблюку!\nЯк перші пристрасті уляглися та трохи розвіявся дим від козацьких люльок, різне почало висловлювати товариство.\n– Вдарити б разом із турками по Речі Посполитій… Згинула б навіки.\n– Ага, і ми навіки заразом у турецькій кабалі.\n– А що нам повік цілуватися з поляками і зважати на їхню гонорову примху?\n– То до Сагайдачного, він на це вельми ладен.\n– Куди краще пропустити турка на Варшаву, а самим вдарити по Молдавії. Де двоє чубляться, третій поживиться.\n– Гарно придумано, а коли турок розвернеться на нас всією міццю?\nСагайдачний не вступав у мову, доки старшини не виговорилися, врешті всі повернули на нього погляди.\n– Моя думка, панове, проста: прохання Варшави відхилити, аби не помикали наче волом. Ми послухались і пішли на Московію, вирятували королевича. Але ж польський двір не виконав наших вимог про рівноправ’я віри, непідлегле козацьке урядування, число реєстрових козаків…\n– Та бий його сила Божа, не сподівався я такого від Сагайдачного…\n– А що діяти з вільним наймом?\nЯків Бородавка підняв руку, аби стишити гомін.\n– Гадаю, полковник Сагайдачний добре підказує: військо Запорізьке не посилати. А хто сам захоче – вольному воля… Чував, Михайло Хмельницький, чигиринський підстароста, із сином Богданом такі наміри мають… То ж нехай собі…\nБородавка обвів поглядом старшин, зупиняючись на кожному, мов перераховував.\n– Чи все товариство такої думки? Добре, тоді прошу, панове старшини, до столу, бо вже господині гніваються, що вечеря геть вихолоне.\nТретій день козацька валка була в дорозі, вже й коні притомилися і спотикались час від часу, невдоволено лише інколи піднімаючи голови й озираючись: чи не пора тим жорстоким і невгамовним людям подумати про постій? Обличчя єпископа Курцевича аж посіріло, немов припало пилюкою, не часто йому випадало долати таку дорогу.\n– Не журіться, владико, небавом зупинимось у маєтку Радзивілів, – озвався Сагайдачний, аби якось підохотити святого отця. – А там за пару деньків і Варшава.\n– Та не журюся, ваша мосць, – озвався єпископ голосом, що не в’язався із жалісним та осунутим від утоми обличчям. – Бог дає людині різні випробування, а це – не найважче. Зате святе діло маємо вчинити.\nСагайдачний не відказав нічого, тільки кивнув головою. Він з єпископом очолював велику депутацію до польського короля Сигізмунда III. Так ухвалила козацька рада 17 червня 1621 року, яка зібралася в урочищі Суха Діброва під Білою Церквою. Сюди прибуло кінне і піше козацтво з Ржищева і Черкас, з Києва і Білої Церкви, звідусіль тягнувся озброєний люд, гнаний тривогою.\nЧорна хмара нависла над Польщею і Україною, над всіма зрештою європейськими державами і всім християнським світом. Перемога на Цецорських полях у Молдавії, де турецький Іскандер-паша з турецьким ханом Джанібек-Гіреєм вщент розбили минулої осені польські війська, де взято величезний військовий обоз, в тому числі 120 гармат, де полягли найкращі полководці Речі Посполитої, а відрубана голова коронного гетьмана Станіслава Жолкевського, прив’язана до сідла, зробила останню свою подорож у Стамбул, ця перемога остаточно сп’янила султана Османа II. Перед його палацом піднісся бунчук із кінської гриви, що означало особисту султанову участь в майбутньому поході. На три континенти, де розкинулася імперія, пішов наказ: усім чоловікам збиратися зі зброєю під султанові прапори.\nНечувана досі військова армада рушила на Варшаву. Розвідка одних держав доповідала, що турецько-татарське військо обчислюється в двісті тисяч, інші називали двісті двадцять, а з найгірших донесень випливало, що йде триста, а то й чотириста тисяч. Варшава терміново відряджає послів до Папи Римського, в європейські монарші двори, всі співчутливі до послань… та ніхто не посилає війська на поміч.\nЗалишався для королівського двору Сигізмунда III один вихід – прохати козацьку державу. Знаючи свої попередні гріхи, бо не бракувало утисків українців, не було пошанування до їхньої споконвічної віри, зрештою, козакам не завжди платили належне за договорами, польський король вирішив діяти через єрусалимського патріарха Феофана. Особистий секретар короля зумів переконати патріарха, і той звернувся зі щирим листом до козаків. То ж на велику військову раду в Сухій Діброві, окрім велетенського сорокатисячного гурту, вперше прийшло духовенство – митрополит Йов Борецький, єпископ Є. Курцевич, понад триста священиків та кілька десятків монахів. Більшість люду розуміла, що, розгромивши Польщу, Туреччина не зупиниться чемно на порозі України.\n…Через кілька днів коні козацької депутації дзвінко вицокували варшавською бруківкою. Сагайдачний пильно вдивлявся в обличчя перехожих, помічаючи на їхніх лицях то острах, то приязнь, то відверту ворожість, то просту людську цікавість, але й були варшав’яни, в очах яких тліла надія.\nКороль приязно прийняв депутацію, хоч Сагайдачний виставив непрості умови: розширення козацької землі, свобода на Україні православної віри, адміністративна автономія козацької держави та збільшення козацького війська. А присутність у депутації православного єпископа Є. Курцевича (диво дивне!) не спричинила можливого шоку, бо то було не викликом, не якоюсь навмисною демонстрацією, а просто відчуттям і значенням власної сили й достоїнства.\nПісля надання згоди на козацькі вимоги, Сигізмунд III, прощаючись із Сагайдачним, похилив голову:\n– Вдруге довіряю у ваші руки життя і долю власного сина. Королевич Володислав разом із престарілим і хворобливим, пораненим гетьманом Ходкевичем мали повести проти турків польські війська.\nМайбутня битва під Хотином була для Сагайдачного аж ніяк не першою битвою з турецькою армією – як на суші, так і на воді. Молодим, ще полковником, водив він козацькі флотилії на Варну, громив турків під Очаковом, штурмом брав Кафу та визволяв невільників. Тисячі нещасних бранців звільнив року 1614, коли вдарив по Трапезунду, і зруйнував, видавалося, неприступну фортецю. А після цього був десант з моря й атака із суші Синопу. – Повісити візира! – віддав нечуваний наказ турецький султан, коли впав гордий замок в Синопі. Через літо вже Стамбул на добу в козацьких руках.\n– Такого не бачили на віку, – писали зі Стамбула посли в Париж, Амстердам і Венецію. – Козацька флотилія ввійшла у Босфор з розгорнутими хоругвами і під бій литавр штурмом узяла передмістя, а султан рятувався втечею. Лиш здалеку бачив султан, як кіптявими свічками горіли його галери, як димом ішла чи не найбільша на той час світова морська міць.\n– Або голова Сагайдачного мені до ніг, або тобі самому не жити! – наказав султан адміралу Алі-паші. Адмірал наздогнав козаків уже аж біля острова Зміїного – у жорстокому двобої флотилій адмірал, смертельно поранений, сам потрапляє в полон.\nНаступного разу Стамбул вже на три доби в козаків.\nНе зарадивши сам у морських звитягах із козацтвом, турецький султан прагне створити широку антикозацьку коаліцію разом з Венецією, Францією та Нідерландами.\nВодночас Сагайдачний, своєю чергою, готує широкий антитурецький союз, хоче Францію залучити таки на свій бік, а ще Іран, Грузію, Ватикан… Ведуться перемовини про призначення Сагайдачного головнокомандувачем об’єднаних європейських сил, які були б здатні спинити мусульманську експансію у Європу. Та набігли інші події…\nСонце 4 вересня 1621 року сходило тяжко, з натугою, на якийсь час лише визирнувши з-за виднокраю, крізь легенький туман, наче не хотілося йому повністю викочуватися та дивитись на нове людське побоїще, на кров, розпач і біль. Турецький султан Осман II на цей день призначив штурм, який подумки вважав для себе вирішальним і про який воїнству своєму і старшинам говорив, що він має стати останнім.\nСтотисячна турецька армада рушила на союзні війська і вістря армади націлилося саме на козацькі позиції. П’ять годин наступали турки, ось-ось мала настати довгоочікувана і така тяжка вікторія. Але із затятістю рубалися козаки, піт змішався з кров’ю і небо видавалося червоним від того кривавого поту, що заливав очі – врешті, знесилені турецькі лави відкотилися на вихідні місця. Але ледве перепочивши, знову двогодинна атака, що так само вичахла, наразившись на стійкість і бойовий козацький досвід.\nСпантеличено дивилися козаки, коли замість турецьких рядів у третю атаку на них насунулися хмари куряви, куди вищі за поодинокі дерева, а з тієї куряви доносилося ремигання, іржання та зовсім незрозуміле ревіння якихось тварин. Лише як наблизився той дивний вал, то розгледіли, що ворог гнав поперед себе табун верблюдів, мулів та іншої худоби, ішли, повільно хитаючи хоботами, чотири бойові слони – все це диковинне нашестя могло геть поламати ряди і з війська зробити натовп.\n– Клин клином вибивають! – гукнув Сагайдачний.\nВдарили козацькі бубни, озвався весь інструмент, який тільки міг дати щонайдужчий звук, вискочили відчайдухи назустріч валу, що з ревом насувався невідворотно – і гучні вигуки, зустрічний звуковий вал раптом спинив тварин. Ще мить – і нажахана худоба розвернулася, рушила назад; зі швидкістю, з якою наближався цей дикий вал на козаків, тепер рухався на своїх господарів, топтав їх копитами, розсіював і, зрештою, із бойових порядків стала каша і мішанина. Слідом за тваринами пішли козаки, найвправніші вже увірвалися у турецький табір.\n– До Ходкевича, його кавалерія має негайно підтримати наступ! – наказує гетьман своїм гінцям. Січа наростала, землю так рясно вкривали трупи, що й переступати їх перестали, і кров не встигала всякати в землю. Козаки, тужачись, вивозили вже гармати, тягали оберемками мушкети та іншу зброю, полишену у поспіху відступаючими, а така бажана польська кіннота все не з’являлась. І, як з’ясувалося потім, не мала з’явитися зовсім, бо чомусь польський гетьман скеровувати своїх вважав необачним.\nЗ тяжким серцем давав Петро Сагайдачний наказ на відступ, він досвідченим оком вояка помічав ознаки паніки, яка мала ось-ось початися в турецьких лавах, він не знав тільки, що панічний настрій різко підігріла вість, яка раніше за нього докотилася до султана – козацька флотилія пустила на дно в морі Понтійському двадцять турецьких суден, разом з гарматами і людьми, що вже горить Константинополь, а турецьке військо, зазіхнувши на чужі краї та чужі батьківщини, може залишитися без батьківщини власної. Людська кров густо змішалася із землею у поруйнованому турецькому таборі. Тож султан, аби до решти не жахати своїх вояків, табір переносить.\nЩе кілька днів під Хотином одна хвиля накочувалася на зустрічну, все ще незвичайно потужна турецька армія атакувала козацькі і польські позиції. 8 вересня, обурені Яковом Бородавкою, козаки скидають його з гетьманства і обирають своїм вождем Петра Сагайдачного, що ще більше розв’язує йому руки в управлінні військами.\n14 вересня турецьким воякам прибуває відчутна допомога, понад десять тисяч кінноти. Та ще більшою була підмога бойовому духу виснажених вояків, коли на чолі цього війська урочисто під’їхав прославлений у всьому мусульманському світі Карапаш-паша. Сам султан, нехтуючи звичаї, зустрічав підмогу.\n– Одним штурмом до вечора змету і поляків, і запорізьких лиходіїв, – пообіцяв паша, ознайомившись із бойовою обстановкою. Штурм почався негайно наступного дня. Неймовірна напруга з обох боків, знов гори трупів людських впереміш із трупами кінськими, пороховий дим забивав дихання, аж легені, видавалося, з кашлю тріснуть – чаша успіху в стрімких атаках хиталася то в один бік, то в інший. Але штурм не тривав до вечора, бо вже через годину мертве тіло Карапаш-паші принесли на ношах до султанового намету. Забобонний страх гірше шабель потіснив турків, які, задкуючи, перейшли в оборону.\nНі, не був Хотин для козацтва прогулянкою з розвагами, то був тяжкий ратний труд, і немало товариство запорізького сьорбнуло лиха. Ще вертаючись із Варшави, наосліп через ворожу територію, Сагайдачний із супроводом запримітив широкий військовий слід. Думали, що то козаки проходили, то ж поспішали. Ось і вогні розлогого табору, і дим багаття, що лоскотав голодних мандрівників запахом смаженини. Тільки зовсім зблизька розгледіли:\n– Боже, то не козацький табір, а турки постоєм.\nКинувся Сагайдачний навтікача, але потомлені коні не рівня свіжим, довелося прийняти бій. Жадібний мисливський вогник світився в очах погоні, азарт легкої здобичі додавав туркам сил, а Сагайдачному з товариством силу тримала невидима стіна, що холодила спину – хибний крок чи паніка означали погибель. Виспівувала шабля лиху для супротивника пісню і в здоровій, і в скаліченій руці Сагайдачного, віртуозно боронилося все товариство, та в нерівній січі склала більшість голови, а ватаг їхній спішився і, поранений отруєною стрілою, кинувся в чагарі.\nБоячись наступити на суху гілку чи видати себе іншим чином, продирався чагарями Сагайдачний усю ніч, і наступний день, стискаючи зуби від безжального болю, аж доки за деревами не зблиснув берег Дністра. А коли переправився на інший бік, то вже зі спокійною душею швидко натрапив на козацький табір коло Могилева.\nЩе гірше, ніж рана, яка до смерті не дала Сагайдачному спокійного життя, боліли йому негаразди початку кампанії. Надто вже захопилися козаки через потурання тодішнього гетьмана Бородавки у Молдавії легкою здобиччю, якою напихали вози, тож через запізнення почалася розруха, не приготували запасів харчу для людей і фуражу коням. Те вартувало Бородавці гетьманства і голови, хоч від цього козакам не полегшало. Гинули без паші охлялі коні, лаючись на чим світ стоїть, випрошувало козацтво у поляків сухарів чи в’язку сіна. Оте жебрання принижувало і лягало каменем на горді душі, хоч польським воякам також не з медом велося, і в них бракувало сіна, коней годували дубовим листям, якого ставало не завжди. Нічим не здатен був зарадити королевич Володислав, який запізнився, до того ж його надовго звалила тяжка пропасниця.\nІз тяжкими потугами й марно втраченими чубатими козацькими головами починався хотинський похід. Турецько-татарська армія замислила упередити з’єднання з польським військом козацькі частини, що блукали за трофеями просторами Молдавії. Турки погромили впень окремі загони, але тисячі три козаків люто рубалися, пробираючись на з’єднання з поляками, за відчайдухами потяглося і головне козацьке військо.\nГірка доля спіткала козацькі чати, душ понад триста, що йшли від Сучави. Передні турецькі загони, не здатні зламати козацький опір, запросили помочі у султана. Козаки спробували використати печери над Прутом як неприступну фортецю, що могла видатися нездоланною. Хитрий султан наказав викурити козаків димом – задихаючись від кашлю, полишали козаки один за одним печери і лягали під шаблі яничар у нерівнім бою.\nТурецький султан з більшою частиною загону, що окопався табором на другому березі Прута, з шатра на високій кручі особисто керував операцією, і коли приносили й клали йому до ніг на списові скривавлену козацьку голову, сам вручав дорогі дари.\n– За хоробрість у битві з шайтанами, – рідко такої честі удостоювалися його підлеглі. Під покровом ночі козаки покидають табір і, поділившись на дві групи, відступають переліском. Вдень знову, викопавши шаблями шанці, творять важкоприступний табір. Безперестанні атаки, хвиля за хвилею, не дають туркам ніякого успіху, і лише у сутінках табір здобуто.\n– На кавалки рубати невірних, – розпорядився султан. – Стріляти з луків і рушниць.\nІ сам показав, як це робити, розсікши навпіл шаблею зв’язаного козака.\n24 вересня тривожна звістка гуляла спочатку шелестом поміж польських рядів, лише старшини втаємничували одне одного – помер після хвороби поранений гетьман Ходкевич. Ще згодом, як не старалися приховати смерть, про неї вже відав і рядовий склад. Козацьке військо звістка лякала менше своєю невірогідністю, а в султанському оточенні новина сколихнула хвилю радості і неймовірних та негаданих ще недавно очікувань.\n– Аллах почув наші молитви, – звів вдячний погляд на небо Осман II. – Це істинне нам знамення, щоб ми не барилися з перемогою.\nНаступного дня почався новий штурм, турецькі воїни знову окрилені, як на початку, мов і не було цих тяжких і кривавих тижнів, що знесилили військо. Але щось не так зрозуміли вони у небесному знаменні, бо штурм почав захлинатися, українське і польське військо чіплялося за мізерний клаптик землі, на якийсь час встановилася хистка рівновага, а далі турки відкотилися, як згасла хвиля. Султан, який повірив у знамення, молився три дні, і врешті кидає всі сили у шостий великий штурм.\n– Хай не схолонуть гармати і стріли, і кулі ваші не обминуть ворогів, – благословляв повелитель останні резерви.\nІ справді, такого шаленого гарматного обстрілу польських та українських позицій не було за всю кампанію, жерла гармат червоніли від перегріву, і ніхто вже не дбав про запас пороху та ядер. Шеренга за шеренгою в останній бій ішли турки, відколи сонце з’явилося перед горизонтом і до заходу – дев’ять атак…\nТа не ті уже сили, і віра не та, не вдавалося навіть їхнім сотникам і десятникам, що з оголеними шаблями гнали військо поперед себе, крізь сизий, аж синюватий дим, додати звитяги. Уже за кілька кроків не розрізнити свого від чужого, ніхто не рахував загиблих, ступали по тілах, мов по дровах, лише згодом історики підрахували, що в тих останніх атаках полягло турецького війська до двадцяти тисяч, четвертина від втрат за всю битву під Хотином.\nВипогодилося, коли з королевичем Володиславом і Сагайдачним підписував мирний договір Осман II. Розійшовся гарматний дим, у безхмарному, вмитому небі з сумовитим прощальним криком пролітали на південь ключі диких гусей – слава Аллаху, – думав султан, скінчився цей жах. Нехай з кількаразовою військовою перевагою йому не вдалося здобути перемогу, але він живий і повертається додому, до звичного і розміреного життя. Не знав тільки султан, що того розміреного, щасливого життя лишилося йому так небагато – поразки йому не пробачать свої ж, уже наступного року його чекає погибель під час яничарського бунту.\nНа довгі місяці світ для гетьмана після повернення в Україну обмежився і замкнувся здебільшого вікном, за яким все жило узвичаєним своїм життям. Моросили нудні осінні дощі, тихо лягали потім лапаті сніжинки в безвітряні дні, аж прогиналися гілки яблуні, як збиралося снігу добряча товщ, веселіли дерева під весну, вигодовуючи в розбухлих бруньках перше життя, що урочисто готувалося явитися світу. Особливо цікаво було спостерігати за птаством: поважно надувалися, сівши на яблуневу гілку, снігурі, що гордовито роздивлялися навкруги, де все було проти їх значимості такою мізерією та марнотою, синиці тішилися з власного дзвінкого і добродушного цінькання. А з горобців, що витворяли несусвітню веремію та чубилися без упину і втоми, інколи не міг не розсміятися – щиро, як давно не доводилося, хіба у дитинстві, що губилося ген-ген за видноколом далеких літ, розсміятися без озирки, на повні груди, аж доки той сміх не гасив після необачного поруху раптовий біль.\nСагайдачний змирився з думкою, що він небавом піде, а світ і далі собі зеленітиме та цвірінькатиме. Цікаво тільки, що залишиться по-ньому, чи згадають коли і якою буде та згадка? Він то добре знав, що був не цукеркою. Недарма складав булаву не раз. То ж не погрішено істиною у записах Петриці: «Чернь козацька обирала його часто ватажком заради воєнної доблесті, а скидала через строгість».\nМ’який і делікатний поза військовими справами, навіть жінка Анастасія, сварлива і свавільна, як розійдеться, могла чоловіка побити, зовсім іншим був у державних справах. Борони Боже, хто в поході до чарки прикладеться, то не позаздрити, навіть як оселедця хто поголить, ознаку лицарської козацької приналежності, добрячих канчуків смакуватиме, а то й зовсім із козацтва поженуть – бувало, кидалися з кручі від такої ганьби і безчестя. Що й говорити про більші провини: троє козаків пограбували церкву і, звісно, були одразу спіймані.\n– Спалити живцем! – без вагань і докорів сумління виніс гетьман неоскаржуваний присуд.\nЗвичайно, військовий похід – не святкова прогулянка, у поході вбивають, беруть у полон, завойоване майно вже не майно, а трофеї. Ян Собеський напише про похід на Москву Сагайдачного:\n«…вогнем і мечем спустошив … неприятельські землі, розніс страх свого імені по всій Московії. Неприятель, що стогнав під його ударами, бачив, як переходили до його рук золоті посудини і дорогоцінні багатства, як полонені різного віку і статі йшли за його колісницею».\nЯн Собеський нічого не прикрашав, як і не кривив душею курський літописець, що оповідав про ставлення до мирного населення. Коли, повертаючись, грізний гетьман\n«мимо град Куреск шествова, тогда к гражданам … присылал от себя дву человека: объявляя, аки он града Курска, уезду и в нем живущим воинству своему заповедовал ни единого зла сотворяти».\nУчасник Хотинської битви Яків Собеський, батько польського короля Яна III Собеського, про українського гетьмана полишить такі рядки:\n«Цей Петро Конашевич, муж рідкісної мудрості і зрілого судження в справах, винахідливий у словах і вчинках, хоча за походженням, способом життя і звичками був простою людиною, незважаючи на це в очах пізнішого потомства він гідний стати в ряд із найзнаменитішими людьми свого часу…»\n…Голуб сів на підвіконня, пройшовся уздовж поважно і, кумедно перехиливши голову, зазирнув з наївною цікавістю в кімнату, двічі лунко стукнувши в шибу.\n«Якщо то смерть по мене прийшла, то зовсім вона не страшна – подумки подивувався Сагайдачний, – навіть… красива».\nОстанні півроку, після повернення з Хотина, гетьман більшість часу змушений коротати в ліжку. Рана від отруйної стріли ніяк не загоювалася, навпаки, непомітно, якось по-злодійському навіть більшала, ані вдень, ані вночі не стихав біль – виказати його соромився, коли хтось заходив у покій, мимовільний стогін вирватися міг лише на самоті. І то було єдиною розкішшю, яку міг собі дозволити.\nГолуб на підвіконні ще раз гонорово пройшовся, а тоді затуркотів, сп’янілий від лункого і дзвінкого весняного повітря.\n– Я знаю багато мов, шкода, що не вивчив твоєї, – озвався до голуба Сагайдачний і взяв у здорову руку дзвіночка. На порозі постав із запитальним поглядом джура. – Бери, козаче, перо, каламар, тут голуб нагадав мені одну річ, треба написати. А як вмостився джура біля хворого, гетьман почав повільно, мов спудею-початківцю, надиктовувати:\n– Я, гетьман Петро Сагайдачний, при повній пам’яті й усвідомлюючи свій стан, заповідаю своє майно…\nПлечі в молодого джури пересмикнулися, мов льодинку йому хто за комір укинув, джура зрозумів, який документ йому випадає писати.\n– Заповідаю своє майно Київській братській школі… Львівській братській школі… монастирям… – повільно диктував гетьман, боковим зором дивлячись на рядки, що зблискували ще не висохлим чорнилом. – Стривай, стривай, а чого це ти помилки робиш, любий мій грамотію?\nДжура здригнувся від несподіванки, перечитав, беззвучно ворушачи губами, і густо почервонів – бо ж справді трапилася помилка.\n– Ваша ясновельможносте, стільки літ спливло, а граматика вами ще не забута, – чи то виправдовувався, чи незграбно хотів підлеститися молодик.\n– Кашею березовою тебе не перегодували, козаче, – посміхнувся, пересилюючи біль. – А якщо без жартів, то у нас, в Острозькій академії, навчали без фальші. Грецької нас учив Никифор Парасхев, який перед цим десять літ викладав у Падуанському університеті Італії. Незбагненна глибина освіченості грека Кирила Лукаріса, що став потім олександрійським патріархом, а зараз, вістки доходять, зійшов на константинопольський патріарший престол, у різні роки тут трудилися Герасим Смотрицький, брати Дем’ян і Гнат Наливайки, тут знамениті свої книги друкував Іван Федорович, дворянин з-під Баранович Білої Русі, який, рятуючи власне життя, мусив тікати до нас. Московська темнота встигла лише спалити йому друкарню, але намірювалася і зовсім зі світу звести…\nСагайдачний примовк, стиснувши зуби, він чекав, аби спала чергова больова хвиля, йому хотілося ще розповісти як про славних людей, що прибули в наш край зі світів, так і про людей з України, що їх у далеку далечінь закинула хитромудра доля і які прославили там Україну. Про пристрасне слово Івана Вишенського на Афоні, ген десь посеред казкового Егейського моря, Юрія Дрогобича, першого українського доктора медицини, котрий став професором Ягеллонського університету в Кракові, за невмирущі вчені труди обраного ректором чи не найславетнішого у ті часи Болонського університету…\nЩодо особистої грамотності, то був він не лише авторитетним спудеєм, автором публіцистичних творів, що викликали гучні дискусії, але й автором оберемка похідних козацьких пісень. Їм Сагайдачний не надавав особливого значення, та ті пісні виявилися, мов наперекір, вельми живучими, і через багато десятиліть, навіть після Богдана Хмельницького, гріли козацькі душі в походах.\nБіль не минав, стишившись на якусь мить, він знову кусався млосно, до іскор в очах, тож Сагайдачний лише крізь зуби джурі докинув:\n– Перепиши гарненько, тоді вичитаємо ще раз. Джура відкланявся, а голуб на вікні, маніжачись, окрутнувся кілька разів, дзьобнув шибу, наче прощаючись, і залопотів крилами до голубиного табунця, що тішився в небі п’янкою весною.\nВ приймальню генерального писаря зайшло двоє чоловіків, судячи з одягу, чужинців. З їхніх облич, що осунулися від утоми, можна було судити, що прибулі здолали неблизькі дороги.\n– Я з Ватикану, – озвався першим смаглявий гість.\n– Париж. Просимо пана канцлера невідкладно прийняти нас, – додав другий.\nСтрункий джура легким поклоном дав знак, що розуміє сказане ними, і пішов доповідати. Генеральний писар не став морити довгим очікуванням втомлених прибульців.\n– Ми приїхали просити ясновельможного гетьмана Сагайдачного долучитися до важливої для всієї Європи справи, – знову першим почав смаглявий гість. – Свого часу, після багатьох переможних морських битв, велися перемовини про призначення його світлості головнокомандувачем об’єднаних європейських сил проти загрозливої мусульманської експансії. Генеральний писар опустив очі додолу, мов запилене взуття прибульців цікавило його більше, ніж вираз облич дипломатів.\n– Зараз настав особливий момент, – долучився парижанин до мови. – Ні для кого не секрет, що через невчасну смерть коронного гетьмана Ходкевича та хворобу королевича Володислава роль гетьмана Сагайдачного у битві під Хотином була визначальною. Тому Версаль і Ватикан повторно розглядають можливість призначення його ясновельможності Сагайдачного головнокомандувачем європейських сил супроти великої загрози з боку Туреччини всьому християнському світові. Добре було б, коли б після одужання від рани гетьман вирушив у дорогу для багатосторонніх перемовин.\n– Його ясновельможність гетьман Сагайдачний уже в дорозі, – тихо сказав генеральний писар. Прибулі здивовано перезирнулися.\n– Нам ще вранці казали, що рана серйозна, тим паче, стріла отруєна…\n– Його ясновельможність уже в дорозі до Бога. Гетьман Сагайдачний щойно відійшов у кращий світ, – генеральний писар підвівся з-за столу, підійшов до вікна і напівпричинив його.\nТієї ж миті десь вдалині пролунав гарматний постріл. Гості здригнулися від несподіванки, а збагнувши, й собі ступили крок до вікна. Козаки викочували гармати, й один за одним звучали постріли, звучав останній, прощальний салют гетьманові. А як стихло гарматне відлуння, озвалися першими дзвони Києво-Братського монастиря, де навік упокоїться гетьман Сагайдачний. Вже інші храми підхоплюють той сумовитий передзвін, і здіймається він над всім містом у блакить весняного неба, а разом з ним здіймається і відбуває многостраждальна гетьманська душа.\nДуша грішника-воїна, що не випускав шаблі із рук все свідоме життя, душа праведника, що всі маєтності віддав на школи, церкви й монастирі; не маючи своїх дітей, він кожного сущого на цій землі вважав своєю дитиною і своєю ріднею, і про кожного клопотався до останнього подиху, до останнього поруху серця свого многостражденного…\nІван Корсак – Корсак І. Імена твої, Україно - Головнокомандувач Європи


Кеннет Вермер — Вікіпедія\nКеннет Гарольд Вермер\n10 січня 1986(1986-01-10) (35 років)\n2005–2007 «Аякс» 0 (0)\n2007–2008 → «Віллем II» 16 (-31)\n2008–2014 «Аякс» 103 (-109)\n2014– «Феєнорд» 64 (-77)\n2005–2007 Нідерланди U-21 15 (?)\n2007–2008 Нідерланди U-23 11 (?)\n2012– Нідерланди 5 (0)\nоновлено 1 лютого 2017.\nКеннет Вермер у Вікісховищі\nКеннет Гарольд Вермер (нід. Kenneth Harold Vermeer, нар. 10 січня 1986, Амстердам, Нідерланди) — нідерландський футболіст, воротар національної збірної Нідерландів та клубу «Феєнорд».\nТриразовий володар Суперкубка Нідерландів. Триразовий володар Кубка Нідерландів. П'ятиразовий чемпіон Нідерландів.\nВихованець футбольної школи клубу «Аякс». Дорослу футбольну кар'єру розпочав 2005 року в основній команді того ж клубу, в якій провів два сезони. За цей час виборов титул володаря Суперкубка Нідерландів, ставав володарем Кубка Нідерландів (двічі).\nПротягом 2007—2008 років захищав кольори команди клубу «Віллем II».\nСвоєю грою за останню команду знову привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Аякс», до складу якого повернувся 2008 року. Цього разу відіграв за команду з Амстердама наступні шість сезонів ігрової кар'єри. За цей час додав до переліку своїх трофеїв ще один титул володаря Кубка Нідерландів.\nДо складу клубу «Феєнорд» приєднався 2014 року.\nПротягом 2005—2008 років залучався до складу молодіжної збірної Нідерландів. На молодіжному рівні зіграв у 26 офіційних матчах, пропустив 2 голи.\n2012 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Нідерландів.\n«Аякс»: 2010–2011, 2011–2012, 2012–2013, 2013–2014\n«Аякс»: 2005–2006, 2006–2007, 2009–2010\n«Аякс»: 2005, 2006, 2013\n«Феєнорд»: 2017, 2018\nВікісховище має мультимедійні дані за темою: Кеннет Вермер\nСклад збірної Нідерландів на Молодіжному чемпіонаті Європи з футболу 2007 — чемпіон (2-й титул)\n1 Ватерман (в) • 2 Цуйверлоон • 3 Влар (к) • 4 Крейсвейк • 5 Пітерс • 6 Мадуро • 7 Дженнер • 8 Дренте • 9 Бабел • 10 Айссаті • 11 де Ріддер • 12 Брейнс • 13 Рігтерс • 14 Беренс • 15 Схільдер • 16 Вермер (в) • 17 Медуньянін • 18 Донк • 19 Йонг-а-Пін • 20 Янссен • 21 ван дер Струєк • 22 Баккал • 23 Крул (в) • Тренер: де Хаан\n1 Бейло (в) · 2 Ньївкоп · 3 ван Бек · 4 Сенесі · 5 Хапс · 6 Дімерс · 7 Нарсінг · 8 Фер · 9 Йоргенсен · 10 Бергейс · 11 Лінссен · 14 Джонстон · 15 Маласія · 17 Сіністерра · 19 Боженик · 20 Тейшейра · 21 Марсман (в) · 22 Гертрейда · 23 Кекчю · 25 Спаїч · 27 Контех · 28 Торнстра · 30 тен Гове (в) · 33 Боттегін · Тренер: Дік Адвокат\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Кеннет_Вермер&oldid=28349644\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 23:41, 25 травня 2020.


Битва при Бувені (27 липня 1214) - Різні\nБитва при Бувені (27 липня 1214)\nБитва при Бувені, що відбувся 27 липня 1214 р. на Півночі, виступив проти армії короля Франції Філіпп Огюст німецько-фламандській коаліції навколо імператора Оттона IV. Несподіваний розгром союзників запропонує блискучу перемогу Капетіану, який розширить королівський домен і зміцнить свою владу проти своїх європейських суперників. Це одна з перших битв, подібно до Гастінгса, де суверен "спокушає Бога", тобто ризикує бути заплямованим кров'ю і втратити своє життя в бою. . Бувен також є знаковою віхою в історії Франції, оскільки після цієї перемоги склалося б "національне почуття".\nЗ моменту повернення з хрестового походу Філіпп Огюст ніколи не припиняв битися з плантагенетами (Річард Левине Серце, потім Жан Сан Тер), домагаючись успіху за успіхом, аж до завоювання Нормандії в 1204 р. Після Англії , король Франції зацікавлений у розділах, які розривають Імперію, приймаючи сторони відповідно до його інтересів, як це робилося з самого початку його правління.\nСитуація здається ідеальною, коли до німецьких сварок додаються проблеми короля Англії Івана Безземельного з папою Інокентієм III, який забороняє Англію в 1206 р. І відлучає сина Генріха II у 1209! Тоді Філіпп Огюст вирішив скористатися цим, довіривши своєму синові Луї організації десант на англійського ворога. Однак це було невдачею, і в 1213 році Жану Сан Терре вдалося повернути папську милість, створивши коаліцію проти свого французького суперника, отримавши тим самим підтримку графа Булонья де Феррана Португальського (який став графом Фландрії), і особливо Отто IV, суперника якого Фредеріка Гогенштауфена підтримує Капетіан.\nФіліпп Огюст вирішує піти на наступ у Фландрії з 1213 року. Його син Луї (майбутній Людовик VIII) мстить англійцям, коли останні вирішують відкрити новий фронт, висадившись у Ла-Рошелі: це перемога Франції. Ла-Рош-о-Мойн (2 липня 1214). Однак на Півночі для короля Франції ситуація є більш напруженою, оскільки союзники зустрічаються, і Отто IV вступає до Фландрії.\nЗіткнення вирішальне не в одному. Одним із головних моментів була присутність двох великих правителів, що на той час було ще рідкістю. Оскільки битва - це ризик втратити свою легітимність, яка набувається завдяки перемозі, очевидно вирішеній Богом.\nТому Філіпп Огюст не бере участі легковажно. Він оточений кількома своїми великими лицарями та васалами, в тому числі герцогом Бургундським Едом, Гійомом де Барресом, Готьє де Немуром або графом Сансерр. Королю також допомагає госпітальєр Брат Герен. Королівська армія налічує близько семи тисяч учасників бойових дій, у тому числі тисячі триста лицарів і стільки ж конних сержантів; піхота складається з комунальних ополченців з не завжди підлесливою репутацією. Ціле організоване у три тіла, символ Трійці, навколо прапора Сен-Дені. Поле бою було ідеально розмежоване, а міст Бувін заблокований, щоб забезпечити можливий відступ французької армії через болота.\nЗіткнувшись з королівським господарем, союзники складають у чергу 1500 лицарів, також стільки ж конних сержантів, але трохи більше піхоти з фламандськими ополченцями та англійськими найманцями. Крім Отто IV, присутні граф Фландрії Ферран, герцог Брабанта, граф Солсбері, Хьюг де Бовеш і Рено де Даммартін, граф Булонь.\nПочинає боротьбу французьке праве крило на чолі з братом Гереном. Складається з бургундців та Шампенуа, він стикається з фламандськими лицарями та їх графом, який після кількох звинувачень пробився через їх лінії: Ферран захоплений! Центр є більш невизначеним: найважливіші війська протистоять там, навколо двох государів, Філіппа Огюста та Отто IV з Брансвіка. Піхота протистояла ударам кавалерійських зарядів, і незабаром це було розгублене рукопашне. Король Франції здивований, але лише врятований лицарями, які втручаються: імператор повинен тікати.\nЗліва вороги добре знають одне одного, коли зіткнулися Роберт де Дре та Рено де Даммартин. Останній чинив найдовший опір, і здаватися йому довелося лише за допомогою брата Герена. Потім королівська армія розпочала переслідування, але більшість лідерів коаліції втекли, серед них герцог Брабантський і сам Отто IV. Філіпп II нарешті наказав закінчити бій безперечною перемогою, що принесло йому прізвисько Август.\nНаслідки та потомство Бувін\nНаслідки вперше помітні на рівні європейського балансу сил: Жан-Сан-Терре, відсутній, постійно ізольований, а англійська монархічна криза погіршується; Оттон IV був рішуче ослаблений у своїй боротьбі проти Гогенштауфена, майбутнього Фрідріха II; великі феодали (наприклад, у Фландрії) повинні були поступитися Капетійській монархії. Останній заявляє про себе як про велику силу цього моменту і підтверджує свої територіальні завоювання попередніх років.\nОднак наслідки для внутрішнього королівства Франції ще важливіші. Філіпп Огюст швидко зрозумів перевагу, яку він міг отримати від цієї перемоги: були організовані великі гуляння, під час яких виставляли в'язнів. З'являється справжня пропаганда, як "Філіппіда" Вільгельма Бретонського, десять тисяч віршів, складених між 1214 і 1224 роками, на славу Філіпу Августу та династії Капетіан. Потім він намагається створити навколо цієї перемоги (та й самого себе) передумови "національного почуття", анахронічного терміну, але який показує вирішальний характер битви.\nОднак, незважаючи на зусилля короля та його пропагандистів, необхідно трохи розглянути перспективу Бувіна за життя Філіппа Огюста. Здавалося б, це не виходить за межі Луари, тоді як в Імперії це майже невідомо. Тож справжнього «національного резонансу» на даний момент немає.\nПотомство Бувіна приходить пізніше, особливо в 19 столітті, коли історики, потребуючи створення національного роману, зробили його однією з дат народження французької нації. Так, Ернест Лавісс писав: «Бувін подарував нашій країні, захистивши її колиску, прекрасну фігуру у світі […], ця слава увінчала справжню Францію, тая історія якої, не перериваючись, продовжиться і нам. . Ось чому пам’ять про Бувін має залишатися національною ”.\n- Le dimanche de Bouvines: 27 липня 1214 Жорж Дубі. Nrf, 2005.\n- Битва під Бувіном, Домінік Бартелемі. Перрін, 2018 рік.\n- Філіпп II Огюст: Завойовник Жоржа Бордонове. Пігмаліон, 2009 рік.\nВідео: Битва на Кондурче: крупнейшее сражение средневековой Европы\nДруга світова війна: Тихий океан (серіал)\nГрубий, від Версалю до Ватерлоо. (К. Легрос)\nМетроном, серія 2 (Франція 5)\nПоясніть мені ... права людини\nМарсові щити (BD)\nСкелет, виявлений у Ватерлоо\nФрежюс, римська колонія та військовий порт\nCopyright © qarkuberat.net | Битва при Бувені (27 липня 1214)...


Валентина Мудрик, журналістка ТСН розповіла, як і чому зробила сюжет про Олега Винника\nВалентина Мудрик зізналася, що не мала на меті “засyджyвaтu Винника за те, що він рідко відвідує рідних”.\nЖурналіст Валентина Мудрик, яка зняла цей резонансний сюжет про Олега Винника, розповіла, як і чому зробила цей матеріал. Пише Ukr.Media\nЗа словами Валентини, вона вирішила зробити сюжет про Винника, оскільки він є кумиром мільйонів, а про його життя практично нічого не відомо.\n“Його називають “королем естради” і кумиром українських жінок. З огляду на таку шалену популярність, логічно було для мене як журналіста зробити матеріал, що розповідає про початок його життя і витоки творчості”, – сказала Мудрик.\nМудрик розповіла, що про весілля Олега з його бек-вокалісткою Таюне їй сказала глава сільради села Червоний Кут, де ріс Винник, Людмила Гоменюк.\n“Я запитала і про сімейний статус Олега, чи правда, що його дружина – Таюне – бек-вокалістка артиста.\nЛюдмила підтвердила, сказавши, що своє весілля Олег справляв в селі. Він – прекрасний сім'янин, і зараз односельці тільки сміються, чуючи розмови про те, що Винник – “нeтрaдuційнoї oрiєнтaцiї”, – поділилася журналістка.\nТакож Мудрик зауважила, що ніхто не змушував рідних виконавця про нього говорити перед камерою. Валентина знайшла хату, де живуть мама і сестра Винника, і покликала господарів.\n“Ми з оператором стояли за парканом, я покликала: “Господарі!” – і вона (сестра – прим.ред.) вийшла з дому.\nЯ представилася, і сестра, трохи соромлячись, стала з нами говорити. Я запитала, чи часто приїжджає Олег, вона просто відповіла: “Рідко”. Розповіла, що він давно не ночує в рідному домі, заїжджає лише на декілька годин, коли у нього неподалік проходять концерти. Сказала, що загальних фотографій з братом у неї немає. Сестра не засуджує Олега, а говорила все, як є. Ми спілкувалися хвилин десять, поки хтось не покликав її з двору. Вона пішла, ми прочекали хвилин п'ятнадцять, але до нас так ніхто і не вийшов”, – пригадала журналістка.\nВалентина сказала, що у рідному селі Олегом Винником дуже пишаються і мріють, щоб він дав тут концерт.\nВчора ТСН показала, де Олег Винник виріс, і хто його кохані жінки, а вже сьогодні побачила прokльoнu на свою адресу та пoгрoзu судом. Зокрема, продюсер співака заявив, що зірку оббрехали.\nНаостанок Валентина Мудрик зауважила, що у неї на меті не було “засyджyвaтu Винника” і реакція його команди на сюжет стала для журналістки несподіванкою.\n“Ми показали в сюжеті лише те, що про нього говорили односельці. У мене і в думках не було засyджyвaтu Винника за те, що він рідко відвідує рідних. Зрештою це його вибір. Не розумію, на що він образився. Олег каже, що, забороняючи спілкуватися з журналістами, оберігає своїх близьких. Але ми нікого не змушували з нами говорити! І якщо після цього сюжету Олег захоче зустрітися зі мною особисто, я з задоволенням розповім, як усе було”, – сказала Валентина.\nНагадаємо, що після виходу в ефір ТСН сюжету про Олега Винника про життя артиста, він образився на телевізійну службу. Представник же виконавця заявив, що той припиняє співпрацю з “1+1”. Пізніше продюсер Винника передумав і дав коментар ТСН щодо такої бyрхлuвої реакції команди співака на сюжет.\nЖурналіст Співаки Тсн Олег Вінник\nАстаф'єва розповіла про завершення кар'єри: коли це станеться і чим займеться співачка\nСпівачка залишить сцену заради сім'ї.\n2 Червня 2019 20:17\nСєдокова розповіла про «найбільш принизливий» корпоратив за всю її кар'єру\nВона поскаржилася на необхідність розважати байдужу публіку, яка хоче подивитися на «професіонала».\n5 Жовтня 2018 05:32\nЧому варто з обережністю використовувати соду на дачній ділянці і чи дійсно це необхідно\nНавіщо городники застосовують соду.\n4 Червня 2020 17:05


Самооборона кіровоградського Євромайдану не планує саморозпускатись — Інформаційний портал Кіровоградщини - Гречка - Новини Кропивницький\nОпубліковано Вівторок, 18 березня 2014, 15:23 . в Суспільство\nСьогодні на прес-конференції, що відбулася в ІАЦ "Перевесло", кіровоградські самооборонці заявили, що попри заяву першого віце-прем'єра Віталія Яреми про швидкий розпуск структури, самоліквідовуватися не збирається. Своє рішення обгрунтовують загальною домовленістю усіх активістів кіровоградської Самооборони та тим, що основні вимоги Майдану ще не виконані, до того ж на базі Козачого острова саме самооборонці проводять заняття по військовій підготовці для охочих кіровоградців.\n"Ми не збираємось саморозпускатися. В нас не виконані всі вимоги Майдану. Жоден злочинець не покараний. У нас зброї немає, ми ходимо без масок на обличчях, без кийків та дубинок. Ми співпрацюємо з правоохоронцями, з патрулями ДАІ. Вже є позитивні результати такої співпраці. Також зараз ми взяли на себе функції початкової військової підготовки молоді" - зазначив керівник обласної Самооборони Микола Джоган.\n+2 # ляля 18.03.2014, 17:46\nСамооборонівці молодці! На такі громадські рухи й вся надія. Самооборонівці і без зброї допоможуть нам навести порядок!


Предметна (циклова) комісія викладачів образотворчого мистецтва | Володимир-Волинський педагогічний фаховий коледж ім. А.Ю.Кримського Волинської обласної ради\nГоловна » Предметна (циклова) комісія викладачів образотворчого мистецтва\nПредметна (циклова) комісія викладачів образотворчого мистецтва була створена у 1994 році. Очолює циклову комісію Дембровська Леся Георгіївна – випускниця художнього факультету Прикарпатського університету імені Василя Стефаника. Нині старший викладач, визнаний майстер декоративно-прикладного мистецтва та дизайну Лауреат обласної премії імені Модеста Левицького за популяризацію та розповсюдження мистецтва писанкарства. Керівник гуртка-студії „Писанки княжого граду”, якій у 2010 р. присвоєно звання „Зразкового колективу”. Учасниця багатьох міжнародних пленерів художників. Основним напрямком педагогічної діяльності є викладання художньої обробки текстильних матеріалів та етнодизайну. Керує науково-дослідною роботою студентів в секції „Образотворчого мистецтва”. Під її керівництвом було створено музей курсових робіт студентів з декоративно-прикладного мистецтва та етнографічну колекцію зразків народного мистецтва Волині.\nБілик Оксана Сергіївна – випускниця Луцького Державного педагогічного інституту ім. Лесі Українки. Нині старший викладач, здобувач Рівненського державного університету, керівник Зразкової студії писанкарства коледжу. Постійно приймає участь у виставках з писанкарства різних рівнів (м. Володимир-Волинський, м.Луцьк, м. Київ). Має нагороди обласних конкурсів з писанкарства (Диплом імені Модеста Левицького). Студенти Оксани Сергіївни є призерами обласних та Всеукраїнських конкурсів. Займається науковою роботою (статті друкуються у наукових виданнях, та керує науковою роботою студентів.\nГусєва Оксана Григорівна - закінчила Луцький державний педінститут ім. Лесі Українки. Двадцять років працювала вчителем образотворчого мистецтва у Володимир-Волинській ЗОШ №5, фіналіст конкурсу „Вчитель року – 2007”, переможці за роботу з обдарованими дітьми, нагороджена подяками і грамотами. Нині старший викладач Гусєва О.Г. працює над питанням розвитку творчих здібностей студентів та якісної підготовки їх до педагогічної навчальної практики.\nКумецький Олексій Володимирович – викладач-методист з багаторічним педагогічним стажем і досвідом.\nЗа роки існування спеціальності „Образотворче мистецтво”, очолював методичне об’єднання викладачів образотворчого мистецтва. Під його керівництвом в коледжі було відкрито і оформлено музей живопису волинських художників. Студенти, яких навчав Олексій Володимирович навчаються у вищих навчальних закладах Луцька, Рівного, Кременця, Львова, Києва по спеціальності пов’язаною з образотворчим мистецтвом. Багато з них були активними учасниками конкурсів різного рівня і були його лауреатами. Окремі випускники беруть активну участь у виставках живопису на місцевому рівні. Певний вклад викладач вніс в розробку навчальних програм з професійних дисциплін „Малюнку”, „Живопису”, „Художньо-пикладної графіки”, „Пленерної практики”. До навчальних дисциплін, „Художньо-пикладна графіка” і „Пленерна практика” викладач створив навчальний посібник для студентів спеціальності „Образотворче мистецтво”.\nЗалуніна Валентина Володимирівна – 22 роки педагогічного стажу, викладач, керівник гуртка – методист, закінчила Ужгородське училище прикладного мистецтва та Київський інститут Реклами. Неодноразово нагороджувалась грамотами та дипломами І ступеня за кращі освітні проекти, грамотою Міністерства освіти, Дипломом імені Модеста Левицького. Учасниця Міжнародних пленерів та фестивалів. Мала авторські виставки „Писанки крізь приму дизайну” 2007,2009 м. Київ у Музеї українського народного декоративного мистецтва. Студенти та учні стали призерами міжнародних та Всеукраїнських конкурсів.\nВ 2008 р. збірна виставка Лесі Дембровської, Оксани Білик, Валентини Залуніної „Писанковий оберіг” в м. Київ – Печерська галерея культурологічного центру Українського товариства охорони пам’яток та культури.\nЩурук Валерій Георгійович – педагог з достатнім педагогічним досвідом . Випускник художнього факультету Прикарпатського університету імені Василя Стефаника, колишній випускник Володимир-Волинського педучилища ім.А.Ю.Кримського. Викладає декоративно-прикладне мистецтво, спеціалізується в техніках художньої обробки деревини ( волинське кругле різьблення, гуцульське тригранно виїмчасте).\nТокарева Тетяна Миколаївна - випускниця Володимир-Волинського педагогічного училища ім. А. Ю. Кримського (1997-2001 н. р.) по спеціальності "Вчитель образотворчого мистецтва та керівник гуртка ДПМ". Згодом - випускниця Львівської Національної Академії мистецтв (2001-2006 н.р.) по спеціальності " Історія та теорія мистецтв". 5 років працювала вчителем-організатором у Володимир-Волинській ЗОШ № 2. Нині працює викладачем у педагогічному коледжі, основним напрямком педагогічної діяльності є дисципліни: історія українського мистецтва, малюнку, живопису та дизайну. Брала участь у естетичному оформленні команди «Лавина каротину» всеукраїнської акції « За здоровий спосіб життя» навесні 2013 р., що захищала ім'я коледжу та виборола 2 призове місце у Волинській області. Організовувала відкриті лекції про сучасне українське та світове мистецтво за участі професора Львівської Національної Академії мистецтв Я.О.Кравченка. Брала участь у виставці творчих робіт випускників спеціальності "Образотворче мистецтво", приуроченій 20-річчю відкриття цієї спеціальності, яку представив у жовтні 2013 року О.В.Кумецький у стінах нашого коледжу.\nВОЛОДИМИРСЬКЕ ОБЛИЧЧЯ ВРУБЕЛІВСЬКОГО ПОРТРЕТУ.doc 160 КБ


Житомир.info | Житомирська область має серйозне відставання від плану ремонту доріг, - віце-прем’єр-міністр\n20 березня 2019, 19:24\n17 липня 2018, 13:54\nПротягом першого півріччя цього року виконано більше 50% плану ремонту українських доріг.\nПро це повідомляє віце-прем’єр-міністр України Володимир Кістіон – інформує 17 липня прес-служба віце-прем’єра.\nЗа словами віце-прем’єр-міністра, найкраще з поставленим Урядом завданням справляються Волинська, Дніпропетровська, Закарпатська, Запорізька, Кіровоградська, Львівська, Полтавська, Тернопільська, Херсонська та Хмельницька області: у них відсоток виконання робіт перевищує в середньому 80%.\nСерйозне відставання мають Житомирська, Миколаївська, Рівненська, Сумська та Чернівецька області.\n«Найгірша ситуація в Чернівецькій та Сумській області. Там досі не розпочато жодні роботи, відсутні навітьпроектні документації. При такому рівні фінансування, яке найвище за останні роки, це не припустимо», - переконаний Володимир Кістіон.\nВіце-прем’єр-міністр нагадав, що на ремонт доріг цього року Уряд виділив рекордні за останні три роки 45,7 млрд грн: 19 млрд грн спрямовано на ремонт доріг державного значення, 11,53 млрд грн – на місцеві дороги, якими тепер опікуються ОДА, 2,6 млрд грн йде на безпеку на дорогах і 3,4 млрд грн на експлуатацію доріг державного значення – освітлення, розмітки, прибирання тощо.\n«Уряд відповідально виконав свої зобов’язання – кошти на ремонт українських доріг є, особливо на місцях. Проте ресурси регіонами використовуються досить неефективно. При обсягах фінансування 5 млрд грн – кошти Дорожнього фонду для ремонту доріг місцевого значення – на казначейських рахунках лежать незадіяними 3,2 млрд грн. Не використовуються і 2,9 млрд грн від митного експерименту, які могли б працювати на користь економіки. До початку зими очікуємо повного виконання цьогорічного плану, тому варто пришвидшитися й відповідальніше поставитися до своїх обов’язків», - резюмує Володимир Кістіон.\nВодночас, на сайті Житомирської облради 17 липня оприлюднена інформація Служби автомобільних доріг у Житомирській області про хід виконання дорожніх робіт.\nЗокрема, зазначається, що на розвиток та утримання доріг державного значення області передбачені кошти з державного бюджету в сумі 596,9 млн грн.\n«Станом на 10 липня 2018 року надійшли кошти державного бюджету в сумі 131,9 млн грн, з яких: будівництво та реконструкція – 1 млн грн, або 17%; капітальний ремонт – 33,1 млн грн, або 37,7%; поточний середній ремонт – 0,04 млн грн (передбачено 375 млн грн – ред.); експлуатаційне утримання – 97,8 млн грн, або 75%», - інформує САД.\nЯк повідомляв Житомир.info, 22 травня цього року більше двох десятків активістів пікетували Службу автомобільних доріг в Житомирській області, вимагаючи відставки керівника. 18 червня активісти та члени громадської організації «Авто Євро Сила» влаштували акцію під будівлею обласної САД, вимагаючи відремонтувати дороги в в Житомирській області,\nТеги: дорога ремонт Костіон САД\nУ Житомирській області лише 6% вихованців інтернатів не мають батьків або опікунів, - Лагута\nСуд відмовив підприємцю Кучеру в стягненні з Житомирського міськвиконкому майже 500 тис. грн «упущеної вигоди»


Аромати ефірних масел в побуті :: Строительство каркасных домов\nАромати ефірних масел в побуті\nЧасто нам хочеться зробити повітря в будинку свіжим і ненав'язливим. Є кілька способів, щоб домогтися таких ефектів. Перед початком прибирання в будинку, візьміть лавандову олію, змочіть маленький шматочок марлі або поролонової мочалки і втягніть пилососом. Коли ви будете всюди пилососити килими, то буде розноситися по кімнаті запах лаванди.\nВ наше время гордостью и главным украшением женщины, как и в давние времена, являются красивые и здоровые волосы. Для поддержания этой красоты необходима краска для волос иноа, с помощью которой каждая женщина может придать волосам не только оригинальный цвет и оттенок, но и сохранить их здоровый и природный вид.\nЯкщо ви хочете, щоб запах в холодильнику у вас був не змішаний з запахом їжі, візьміть масло лаванди і лимона, скрутіть шматочок марлі і капніть на неї, з тканинної основи масла довго випаровуються, а потім шматочок марлі покладіть на дверцята холодильника, через тиждень змініть на новий. Щоб позбутися запаху з сміттєвого кошика, його необхідно добре вимити й висушити, капніть крапельку ефірного масла з ароматом видаляючим неприємні запахи, найчастіше підходить масло чайного дерева на марлю або ватяний диск і покладіть на дно сміттєвого кошика.\nДля свіжості в мікрохвильовій печі, візьміть миску з холодною водою налийте 4 крапельки ефірної олії, і поставте нагріватися в мікрохвильовку на 5 хвилин. Місце з самим неприємним запахом в квартирі, це туалет. В першу чергу треба використовувати освіжаючі засоби для чищення сантехніки, по-друге на спеціальний аромо камінь капаються кілька крапельок лаванди або хвої. Міняти камінь можна щотижня.\nДуже приємно, коли ваша білизна, приємно пахне. Щоб ароматизувати речі, треба під час прання для полоскання додавати ефірні масла. Другий варіант ароматизації при прасуванні в праску у відділ для води, капнути ефірне масло, не бійтеся жирних плям на білизні не залишиться. Можна використовувати аромо масло і для чищення меблів. Щоб освіжити повітря в кімнаті, налийте холодну воду в пляшку з розпилювачем, додайте ароматне масло і побризкати в кімнаті.\nПрекрасно справляються з різними шкідливими комахами ефірні масла кедра, лаванди і евкаліпта. Накапайте масло на вату або ватяний диск і розкладіть в різних місцях кімнати. Щоб не заводилася міль, то в шафу необхідно покласти ватяний диск просочений маслом лаванди, вкладіть його в спеціальний тканинний мішечок. Часто господині стикаються з мурахами в домі, для цього треба змішати лавандову олію з м'ятою перцевою і побризкати там, де найчастіше ви бачили мурашок, можна таким розчином мити підлоги. Повторити процедуру варто кілька разів на день.


Курс до НАТО: вмотивований вибір проти радянських стереотипів - Внутрішня політика - dt.ua\n29 листопада, 2017, 12:14 Роздрукувати\nНайпереконливішу відповідь на запитання, чи потрібне нам членство в НАТО, ми отримали в лютому 2014 р.\nДержкомтелерадіо та Укртелерадіопресінститут започаткували серію навчальних семінарів для представників центральних, регіональних і місцевих засобів масової інформації з питань державної політики у сфері євроатлантичної інтеграції України та її співробітництва з НАТО. Вони проводитимуться на виконання Указу президента України "Про затвердження концепції вдосконалення інформування громадськості щодо євроатлантичної інтеграції України" та розпорядження Кабінету міністрів України "Про затвердження Плану заходів з реалізації концепції щодо євроатлантичної інтеграції України".\nПерший такий семінар на тему "Організація та методи інформування громадськості щодо євроатлантичної інтеграції України" відбувся в Києві 24 листопада цього року. Відкрив його перший заступник голови Держкомтелерадіо, заступник голови Міжвідомчої групи з інформування населення щодо євроатлантичної інтеграції України Богдан Червак. Свій виступ він присвятив основним напрямам висвітлення у ЗМІ партнерства України і НАТО.\n— Мета щойно започаткованої інформаційної кампанії, — зазначив Богдан Степанович,— чітка й конкретна: інтегрувати українське суспільство у європейську спільноту і залучити його до ідеї вступу України до НАТО. Для цього потрібно зробити все можливе, аби вибір українців був умотивований, аргументований, природний. Вони повинні мати якнайповнішу інформацію про НАТО.\nПослідовним прихильником вступу до євроатлантичного блоку завжди був і залишається Борис Тарасюк. Шлях України на Захід він наполегливо торував і на посаді міністра закордонних справ (двічі очолював МЗС України), і у Верховній Раді, як депутат українського парламенту, і як віце-президент Парламентської асамблеї країн Східного партнерства.\nТож зі слухачами семінару він цілком очікувано говорив про переваги членства України в НАТО, ретельно аргументуючи свою тезу.\nЯк зізнався слухачам семінару Б.Тарасюк, йому імпонує ідея вироблення загальнодержавної концепції інформування громадськості з питань євроатлантичної інтеграції на 2017—2020 рр. Він нагадав, що після Помаранчевої революції одним із перших рішень нової влади було запровадження програми інформування населення про НАТО і ЄС. Зазначена програма була розроблена в МЗС у 2005 р. виконувалася до 2010-го, а потім, у часи Януковича, про неї забули.\n—Зараз, — повідомив Борис Іванович, — ця важлива робота відроджується. Недавно в рамках згаданої концепції було проведено моніторинг ЗМІ — українських і закордонних, у тому числі й російських. Мене вразило, що впродовж трьох місяців моніторингу в українській пресі було розміщено 101 позитивний матеріал про НАТО, 90 — негативних і 67 — нейтральних. Це — свідчення того, що або в журналістському середовищі все ще надто міцні радянські стереотипи про НАТО, або надто успішно працює російська пропаганда. Ми маємо справу не лише з агресією сусідньої держави із застосуванням війська та зброї, а й з інформаційною війною, яку Російська Федерація веде проти нас постійно, ніколи не припиняючи. Ця війна не тільки проти України. Вона ведеться і проти країн — членів НАТО, і проти Європейського Союзу в цілому.\nНайпереконливішу відповідь на запитання, чи потрібне нам членство в НАТО, ми отримали в лютому 2014 р..\n—Уявімо собі, — продовжив Б. Тарасюк, — що Україна у 2006 р. отримала план дій щодо набуття членства в НАТО (ПДЧ). Навряд чи в такому разі Росія наважилася б на агресію проти України. Але саме того року трапилася драматична політична подія, коли внаслідок зради соціалістів більшість у Верховній Раді опинилася в регіоналів, комуністів та соціалістів. Тоді одразу було сформовано уряд на чолі з Януковичем, який негайно вирушив до Брюсселя, де заявив на весь світ, що українці не готові до ПДЧ. Ніби не його фракція у повному складі голосувала за курс на вступ до НАТО у 2003 р., коли Верховна Рада розглядала Закон "Про основи національної безпеки", що містив пункт про членство в НАТО і Європейському Союзі. Закон було ухвалено 19 червня 2003 р. 319-ма голосами. Та вже рік по тому, коли Янукович розпочав президентську кампанію, він її проводив на антинатовських гаслах.\nТа чи реально сьогодні сподіватися на членство в НАТО? Попри численні заяви "про двері, відчинені для всіх бажаючих", Борис Тарасюк, як людина, котра постійно спілкується з партнерами по НАТО і ЄС, дає на це запитання негативну відповідь:\n— Їм не потрібен наш головний біль — наша війна з Росією,— пояснює Борис Іванович свою думку. — Там настільки були неготові до російської агресії, що забарилися з відповіддю на неї більш як на два роки. І лише торік у липні на Варшавському саміті було озвучено конкретні заходи, які нині реалізуються і є, на мою думку, дійовими у плані відсічі російській агресії.\nПро те, як має діяти Україна в інформаційній війні, що її веде проти нас Росія, як протистояти фейковій інформації російських пропагандистів щодо відносин України й Альянсу, говорив голова ГО "Майдан закордонних справ" Богдан Яременко. Він наголосив, що в умовах інформаційної війни виграти її, перебуваючи в обороні, неможливо. Тож ворожій пропаганді треба протиставити власну. Нищити джерело ворожої пропаганди. Не обов'язково фізично, а розкладати її, позбавляти ресурсів, дезавуювати. Тому основне завдання у протидії російській пропаганді на території України — це створювати негативний образ ворога, викликати до нього зневагу й недовіру до будь-яких повідомлень, що надходять із його боку.\nПідтримка членства України в НАТО населенням почала стрімко зростати у 2014 р. і стала тенденцією, про динаміку якої вподовж 2013—2017 рр. розповіла Ірина Бекешкіна — директор Фонду "Демократичні ініціативи" ім. Ілька Кучеріва.\n—Думки, що приєднання України до НАТО — найкращий спосіб гарантувати національну безпеку, дотримується 40% населення,— повідомила Ірина Ериківна. — Кардинально змінилася підтримка цієї ідеї в усіх без винятку регіонах країни. Це відбулося на тлі розчарування в позаблоковості, а також військовому союзі з Росією та іншими країнами СНД. Після анексії Криму та початку війни на Донбасі частка людей, орієнтованих на позаблоковий статус, зменшилася спочатку до 28% у травні 2014 р., до 23 — в листопаді 2015-го, 25 — у травні 2016-го і трохи зросла — до 31% в червні 2017 р. Якщо ж говорити про зміни у ставленні до військового союзу з Росією, то з 2012 р. і по сьогодні кількість його прибічників зменшилася з 26 до 6%.\nВизначальним аргументом негативного ставлення до членства України в НАТО є побоювання, що це може втягнути її у військові дії Альянсу. Але тут слід врахувати те, що лише 12% опитаних вважають свою інформованість про НАТО доброю, 55 — лише частковою, але, на їхню думку, недостатньою, а 22% нічого, практично, про Альянс не знають. Причому ця самооцінка приблизно однакова в усіх регіонах.\nЗастарілі радянські стереотипи, наявність російського фактора в інформаційному полі та брак інформації про діяльність НАТО, а також права та обов'язки членів Альянсу й досі примушують багатьох українців вагатися щодо доцільності вступу до Північноатлантичного блоку. Подолати свої сумніви їм значною мірою можуть і повинні допомогти засоби масової інформації, роз'яснюючи причини та наслідки євроатлантичної інтеграції України.


Под заказ 21 деньКровать "Мальвина-4"\nМАЛЬВІНА 4 5208 5410 5684 6271 6559 7810 8115 8526 9408 9838 9373 9739 10231 11289 11805\nНеймовірно приваблива модель ліжка "Мальвіна 4" являється кращим вибором як для сучасного, так і класичного інтер'єрів! Ліжко вирізняється ідеальними формами та досконалими лініями.\nДвоспальне ліжко з натурального дерева "Мальвіна 4" - це яскравий приклад лаконічності та елегантності водночас. З такою покупкою ваша спальна кімната отримає затишок та неймовірний комфорт!\nВиріб володіє усіма необхідними властивостями - міцність, надійність та довговічність конструкції. Модель без будь-яких проблем витримує навіть великі навантаження.\nАтрибут виготовлений із натуральної деревини, а тому цілком екологічний та безпечний в процесі експлуатації. Ви отримуєте справжній здоровий сон, а кожен ранок буде наповнений бадьорістю та енергією!\nДизайн розроблений нашими кращими спеціалістами у даній сфері. Висока спинка та унікальність зовнішнього вигляду привернуть увагу навіть найвибагливіших покупців!\nВи обираєте відповідний колір та розмір на власний розсуд серед широкого вибору. Кожен виріб виготовлений із дотриманням усіх необхідних європейських норм та стандартів.


Аналіз фінансових результатів діяльності підприємства. Економіка, фінанси, підприємницька діяльність - курсові, реферати, контрольні, дипломні\nЕкономіка підприємства 4\nМіжнародна економіка 2\nРегіональна економіка 6\nЗвіт про проходження виробничої та переддипломної практики на підприємстві - Ковбасний цех\nАналіз діяльності підприємства з надання послуг транспортних та вантажних перевезень ПП Пасічник\nФормування чистого прибутку\nАналіз рівнів, динаміки і структури фінансових результатів\nФакторний аналіз прибутку від операційної діяльності\nАналіз взаємозв’язку обсягів виробництва, собівартості та прибутку\nАналіз грошових потоків за напрямками діяльності підприємства\nРізні напрямки основної діяльності підприємства, що пов'язані з виробництвом та реалізацією продукції — товарів, робіт, послуг (далі — продукції), а також фінансової та інвестиційної діяльності дістають остаточну грошову оцінку в сукупності показників фінансових результатів. Ці показники подаються в розд. І "Фінансові результати" "Звіту про фінансові результати" (далі — Звіт). Першоджерело даних — клас 7 "Доходи і результати діяльності" діючого Плану рахунків .\nОсновним узагальнюючим показником Звіту є чистий прибуток, який підприємство отримало за звітний період (або збитки, яких воно зазнало).\nПослідовність формування чистого прибутку (збитку) підприємства показано на рис. 5. У нижньому правому кутку прямокутників містяться посилання на коди рядків форми № 2 .\nВ умовах ринкової економіки чистий прибуток є основою економічного та соціального розвитку підприємства. Постійне збільшення чистого прибутку — це стале джерело фінансування розвитку виробництва (реінвестування прибутку), виплати дивідендів, створення резервних фондів, задоволення соціальних і матеріальних потреб працівників підприємства, благодійної діяльності. Чистий прибуток — найважливіший показник для оцінювання виробничої та фінансової діяльності підприємств, оскільки відбиває ступінь його активності та фінансового благополуччя, а також ефективність менеджменту. За чистим прибутком визначається прийнятний для інвестора рівень дохідності активів підприємства для порівняння з альтернативними варіантами напрямку інвестування (за умови порівнянного ризику). Чистий прибуток є одним з основних джерел збільшення капіталу підприємства, що відбито у формі № 4 "Звіт про власний капітал" фінансової звітності. Постійне збільшення прибутку за умов припустимого ризику, тобто в разі залучення додаткових позикових коштів чи додаткового розміщення акцій, зміцнює конкурентні позиції підприємства на ринку капіталу.\nОсновним чинником є дохід (виручка) від реалізації продукції, що свідчить про ринковий попит на продукцію підприємства, повернення вкладених у виробництво коштів і можливість розпочати новий виробничий цикл. Розмір виручки від реалізації залежить від обсягів і структури виробництва за видами продукції та ринкових цін кожного виду. Відділи маркетингу підприємств зобов'язані постійно аналізувати ринковий попит на продукцію підприємства і своєчасно на нього реагувати. Економічне обгрунтування обсягів виробництва виконується через пошук так званого критичного обсягу, критичної точки, або точки беззбитковості.\nЩе один чинник, який істотно впливає на розмір чистого прибутку, — це сукупні витрати на виробництво і збут продукції: собівартість реалізованої продукції, а також адміністративні витрати (загальногосподарські витрати, пов'язані з управлінням та обслуговуванням підприємства) та витрати на збут (витрати на утримання підрозділів, що займаються збутом продукції, рекламу, доставку продукції споживачам тощо).\nПрибуток і собівартість є традиційними показниками у вітчизняній практиці фінансового аналізу діяльності підприємств. У ринкових умовах господарювання до основних показників поряд із зазначеними належать грошовий потік як сума чистого прибутку і амортизаційні відрахування. На відміну від інших видів витрат нараховані амортизаційні відрахування залишаються на рахунку підприємства, поповнюючи залишок ліквідних коштів. Амортизаційні відрахування відіграють важливу роль у системі обліку та плануванні діяльності підприємства. Вони є внутрішнім джерелом фінансування. Розмір амортизаційних відрахувань зменшує прибуток, що оподатковується. Таким чином, амортизаційні відрахування — істотний чинник стимулювання інвестиційної діяльності підприємства.\nАналіз чистих грошових потоків є основою класичних методів інвестиційного аналізу. У формі № 3 "Звіт про рух грошових коштів" фінансової звітності передбачається додавання амортизації необоротних коштів до прибутку, що свідчить про орієнтацію українських підприємств на "чистий грошовий потік".\nПершочерговими завданнями аналізу фінансових результатів є оцінювання динаміки прибутку, виявлення і кількісне оцінювання\nвпливу різних чинників на його розмір, а також оцінювання резервів збільшення прибутку.