Іван Багряний (1906-1963). Тигролови - Крок до ВНЗ. Хрестоматія з української літератури. Довідник\nСправжнє прізвище — Лозов’ягін. Поет, прозаїк, публіцист, політичний діяч. Письменник-емігрант, ім’я якого довгі роки залишалося невідомим в Україні, а творчість була під забороною.\nПоходження: народився в м. Охтирка (Сумська область) в родині муляра.\nОсвіта: Краснопільська школа художньо-керамічного профілю, Київський художній інститут.\nОсобливості творчості: стиль творів Івана Багряного тяжіє до яскравого романтичного забарвлення (незвичайний герой у незвичайних обставинах). Письменник часто використовує елементи пригодницького жанру (втеча і переслідування). Сюжети його творів напружені та динамічні. Часто автор використовує публіцистичні відступи, роздуми, які розкривають ідейне спрямування твору. Однією з головних тем творчості митця є викриття системи більшовицького терору, показ жорстоких і підступних дій каральних органів. Але людину Іван Багряний часто показує не жертвою тоталітарного режиму, а героєм, який втілює нескорений український народ.\nОсновні твори: «До меж заказаних», «Ave Maria», «Скелька», «Тигролови», «Сад Гетсиманський», «Огненне коло», «Буйний вітер», «Людина біжить над прірвою», «Morituri», «Генерал», «Чому я не хочу вертатись до СРСР?».\nЛітературний напрям: екзистенціалізм, неоромантизм.\nІван Багряний написав роман «Тигролови» за 15 днів, перебуваючи на окупованій фашистами Західній Україні, у місті Моршині. В основу роману частково був покладений власний гіркий життєвий досвід, зокрема спогади про перебування на спецпоселеннях Далекого Сходу протягом 1932-1937 рр. Після публікації твір мав величезний успіх у читачів, яких передусім приваблював та захоплював образ головного героя.\nНе з китайських казок і не з пагод Тібету — він знявся десь з громохкого центру країни «чудес», вилетів з чорного пекла землі людоловів і гнав над просторами... Над безмежжям Уралу... Через хащі Сибіру... Через грізний, понурий Байкал... Через дикі кряжі Зайбакалля... Через Становий хребет, — звивався над ним межи скель і шпилів... Високо в небі, сіючи іскри й сморід, летів і летів у безмежній ночі. [...]\nВ цілому ж — то є етап, то є «ешелон смерті», — етапний ешелон ОГПУ — НКВД. [...]\nЕшелон зривається і летить далі. [...]\nТисячі! Тисячі обірваних, брудних, зарослих, як пращури, і худих, як скелети, людей! І все старих, згорблених. І хоч серед них багатьом по 20-25 років лише, але всі вони гейби діди. Тисячі завинених в дрантя і коци і так — напівголих, викинених з вітчизни, з родини, з спільноти, погноблених, безправних, приречених... Так, приречених на загин, десь там, куди ще вони не дійшли. Ешелон дійшов до своєї мети, та не дійшов ще мети етап — оці тисячі мучеників. [...]\nНарешті було знайдено «секрет». Та не знайдено самого збігця. Всіх лежачих перерахували — всі є. Нема лише одного. А виявлений «секрет» був такий: у вагоні, у тім, середнім, тридцять другім, знайдено сліди диверсії — чотири дошки були двічі перерізані ножем упоперек. Над буфером. Саме там, де того наймевше можна було сподіватися. Тільки арештант, тільки той, хто має надлюдське терпіння і надзвичайну волю, може проробити таку роботу. Тож на те пішло багато ночей. Тож різано, либонь, від самого Уралу і пильно масковано вдень. Потім вийнято... Ясно! Той божевільний, той маніяк вистрибнув... Так, вистрибнув на ходу поїзда.\nСтрибнув у певну смерть, але не здався. 99 шансів проти одного було за те, що від нього залишаться самі шматки, але стрибнув.\n— Хто допомагав?!.\n«Земля тобі пером, безумний сміливцю!»\nПригадувались слова, кинені якось ним у темряві ночі зі стогоном:\n— Ліпше вмирати біжучи, ніж жити гниючи!\nА вже як повантажились на пароплав, як уже всі знали подробиці про того «диявола», про того юнака, на двадцять п’ять літ каторги приреченого, що переступив «трибунал» і вистрибнув у смерть зі скаженого поїзда, — люди, стоячи на чардаку і відпливаючи в сиву пустелю, оберталися обличчям на захід — дивились-дивились широко відкритими очима...\nТим часом по всій Транссибірській магістралі і по всіх прикордонних заставах летіла телеграма-блискавка про втечу і розшук страшного державного злочинця, з підкресленням важливих прикмет: «Юнак — 25 літ, русявий, атлет, авіатор тчк... Суджений на 25 років тчк... На ймення — Григорій Многогрішний».\nМ’яко погойдуючись, як у мрійному вальсі, пишаючись шовком фіранок на вікнах, мерехтячи люстрами, котився він, ніби разок блискучих коралів, і миготів емалевими девізами на боках вагонів: «Нєгорєлоє — Владівосток». [...]\nБіля крайнього столика при вікні сидить бравий майор — чорнобривий, з м’ясистим носом, віком понад тридцять літ, — майор ОГПУ — НКВД. Зсунув синій кашкет на потилицю, розстебнув комір і попиває червоне бордо, тримає склянку біля уст, а очі втопив у газету, поставивши її сторч. Смокче бордо і читає-смокче «Правду», студіює промову вождя, виголошену на черговому з’їзді ВКП(б). Іноді виймає олівець і щось підкреслює, посміхається захоплено, потім глибокодумно морщить брови, сьорбає бордо і пасе далі вугляними очима по шпальтах газети. Майор виглядає, як саме втілення могутності, сили і гонору своєї «пролетарської» держави. В цілім експресі не тримається ніхто так гідно, так незалежно і гордовито, ба навіть трохи презирливо, з таємничою міною і незрівняним почуттям вищості. [...]\nВони йому отруїли спокій і сон, вони йому отруїли, далебі, все життя. З краплинами крові на віях, вони горять на смертельно-блідому обличчі хворобливим вогнем невимовленої, безмежної, тваринячої зненависті і дивляться просто в саму душу, пломеніють не кліпаючи... Розп’яли б! Роздерлії б! [...]\n«Диявол! Чаклун!.. Сволоч!..» Майор рипів зубами. Може, від зайвого хмелю, а може, від нервового тремтіння, що йшло, як мороз, поза шкірою. То знайоме йому, відколи він попсував собі нерви на тій роботі... Наливав коньяк тремтячою рукою і жлоктав. А асоціації напирали, як вода крізь прорвану греблю.\nІ на тобі — маєш!.. Це ж він утік десь тут, де і його доля кидає... [...]\nМ’яко погойдуючись, віз екзальтованих шукачів щастя, віз нетерплячих своїх пасажирів туди, в невідомий, але недалекий вже, омріяний край, — в царство Дерсу-Узала і Амба.\nНавзводи із смертю\n[...] П’ятий день він ішов. Не йшов, а гнав, як молодий гордий олень, гнав навпростець, ламаючи хащі. Вирвавшись із пазурів смерті, він летів, як на крилах. «Воля! Воля!» Широко роздимаючи ніздрі, він захлинався нею на бігу, розривав грудьми зелену стіну. Всі двадцять п’ять літ в ньому зажили враз, запульсували, напружуючи кожний м’язок, мобілізуючи кожний нерв, кожний суглоб.\nІ він гнав. Він знав, що від того залежатиме його бути чи не бути, — від того, як далеко він встигне загнатися зразу. І коли не ставало сили, досить було йому зупинитися і озирнутись, як в очах ставав страшний привид пережитого і ще страшніший привид приреченого майбутнього. Тоді сила вибухала раптовим вогнем, і він зривався вихором знову. Далі, далі! Скільки вистачить сил! Ще трохи — і тоді він врятований! І тоді подивимось! О, тоді ще подивимось! Він чкурне геть за межі цієї «батьківщини», геть в Маньчжурію, Японію, Аляску, в Китай... Нові краї, дивні, незнані. Він об’їде навколо світу і повернеться додому. Так. Прийде, але вже як завойовник, як месник. Вибув на схід, а повернеться з заходу. [...]\nВін шпарко схоплюється на ноги. А Боже мій! Мерщій!.. Кидається чимдуж, точачись, плутаючись у бур’яні, поспішає, поспішає. Знову крик. Близько...\nПожираючи потвору гарячковими очима і нічого не бачачи, як маніяк, пішов на неї всторч, гнаний п’яною жагою помсти. Ага!!! А рука намацувала ніж...\nІ замовкло. Як іскра, заллята водою. [...]\nПісня виводила з небуття. Спершу була темрява, липка й волохата. Потім з’явився звук чи тонюсінький промінь, — він десь почався з нічого і наростав, наростав...\nчерез сад — Ге-ей.. Ге-ей... Ге-ей...\n[...] Це, либонь, Наталка, його сестра, співає. Атож. Це вдома. А він лежить виснажений, поранений. Це ж під Жаботином, в тім Холоднім Яру... Як пак воно вийшло? Ага... Той пес рудий, недовірок, партійний, кинув гранату йому під ноги, він її підхопив і... Ха-ха!.. їх було четверо... Як воно і його зачепило?.. Голова гуде, і йому ліньки розплющити очі.\n«Цілувалися ми із тобою один раз»...\nПеред ним сиділа дівчина. Але не Наталка, не сестра. Зовсім не вона. Чужа якась дівчина. Але така ж хороша і бистроока, із стрічкою над чолом, і юна, смаглява від сонця.\nВ голові Григорієві наморочилось від явної галюцинації. Він покотив її по подушці вправо — глянув, вліво — глянув. Роздивився по хаті. У кутку рясніли образи, королівськими рушниками прибрані, кропило з васильків за Миколою Чудотворцем. Чорні страстяні хрести напалені на стелі... Він лежить на великому дерев’яному ліжкові, роздягнутий, накритий вовняною ковдрою чи киреєю... Пахне васильками... У вікно знадвору зазирає сонце. Мати в очіпку і в рясній стародавній спідниці, посміхаючись, несе тарілки в двері... За нею бистроока дівчина виступає, мов горлиця... Біля вікна, тримаючи козацьке сідло й ушивальник, звівся і стоїть густобровий, кремезний парубок...\n— Поїдеш у Київ, Грицьку, та той... Іди лишень сідлай коні,\n— Ото... Це хлопець із наших! Скільки я його попотовк упоперек сідла, непритомного, при смерті, скільки днів тут зі смертю воює — і, диви, живий! Спасибі Богу, синку, що все добре. Тепер уже все добре. А то я хотів уже одвезти тебе до Києва — це ж тут недалечко, — там би ти вмер, і я так і не знав би, хто ти.\n— Ні-ні!.. — злякався, відчув, як у нього мороз пішов поза спиною: — Ні-ні! — В пам’яті зринула Лук’янівська в’язниця... Київське ОГПУ — НКВД... Отак! Утікав, утікав і потрапив назад... Як же це?.. Ні-ні! Він поривається йти: — Пустіть... Пустіть... Я не хочу... Я піду собі... То я так, то я навмисне...\nСтара перехрестилась нишком і шепотіла з сльозою: — Боже мій, Боже! Бідолашний, не сповні вже... Що теє лихо з людьми робить!..\n— Та ні! Це близько, верстов 400. Ми ж Київського району. А ти хіба звідки?\n«Сказати чи не сказати?»\nІ враз так ніби хто попустив страшне гальмо — чорна гора зсунулась... зсунулась... Стало легко, і радісно, і дивно. Біля нього стояли рідні, близькі люди. На далекім, далекім краєчку землі, після всього жаху — близькі й рідні люди! Стурбовані за нього, упадають біля нього, як мати, як батько, як сестра і брат. І Київ ще тут є десь один. Григорій потер чоло і засміявся. А всередині йому гейби хлоп’я танцювало і било в долоні: «Жив! жив! житимеш!» І хотілося сказати щось хороше-хороше.\n— Це однакове, синку, тільки в тебе приготовлене для тебе, а в мене — звичайне, там його цілий туязь, і ми його з тобою вип’ємо десь, еге ж.\n— Стривай, бабо! Геройське діло не кожен зробить і за це, від’їжджаючи, я хочу для годиться випити... Грицьку! Коні готові?\n— Ти тут, вдома. Зрозумів? На багато верстов кругом тут тільки праліс та звірі, а людей нема. Чи втямки? Я ще не знаю, хто ти, але моя хата — твоя хата. Лежи ж собі. Такий закон тут. Наш закон. Навіть коли б ти був не християнська душа, а якийсь гольд чи навіть кореєць, то й тоді цей закон по твоїй стороні. Будь же веселий і щасливий... Гайда!\nДесь у дворі зацокали підковами коні. Заскавуліли радісно собаки. «Нерпа! Заливай! А, вражі діти, — добувався знадвору дідів голос. — Вже, вже їдемо...»\nГригорій хотів розпитувати, він хотів про все довідатися, але міцна горілка і те зілля, що в ній, і риба та, що він з’їв — якась чудна та сита, — і всі ті нервові стусани, що пережив сьогодні, — все це його обтяжило, зробило млявим. Думки ще вовтузились, але важка втома, непереможний сон і спокій підступили і збороли його... По короткій боротьбі він здався. Змикаючи очі, бачив лиш, як дівчина ходила по хаті, мов пливла, ставна та горда і заразом насмішкувата...\n[...] Цікаві світлини. Дівчата у вишиваних сорочках та в намисті, у чоботях якихось чудних, хутрових. Ось дружки весільні. Молодиці — групами і по одній. А ось — ціла родина. Величезна родина! Діди, батьки, онуки й правнуки, — чоловіка з сорок. Цілий рід! Дід з бабою посередині, решта, згідно з родинним станом, розташувались обабіч і ззаду. Діти рядочками стояли обабіч діда й баби, у парадних кашкетиках і чобітках... І все це на тлі гір. Українська степова родина на гірському тлі. Як десь на Закарпатті. Чудне... Ось хлопці верхи — чоловік з дванадцять — цілий загін з рушницями через плечі, в папахах, оточені зграєю здоровенних гостровухих собак. Коли б не ці мисливські собаки, можна б подумати, що це козацький загін. А таки козацький, бо це ж уссурійські козаки.\nСіється сніг. В дерев’яній клітці здоровенний тигр роззявив пащу, реве. Збоку стоять чотири мисливці, виструнчившись перед оком апарата, спираючись на рушниці. Один старий мисливець і три молодих. Всі в чуднім одязі — в шкіряних штанях, химерних, у шкіряних піджаках, підперезані набійнищями. Три в шапочках, один — без. І той «без» — Наталка! Так, Наталка! Стоїть, спершись на вінчестер, дивиться насмішкувато. Вуста міцно стулені, очі примружені, голова непокрита, і на неї падають сніжинки...\n— Були ми на Зміїній паді — солили солонці для пантовки... Ось скоро поїдемо пантувати, і тоді взнаєш, що то таке... Це далеко звідси. От я й пішла якось до шатра застрелити тетерку або рябка на юшку. Та й зайшла грець його зна й куди. А пішла з дробовиком, ще й усього два набої, така думка — встрелю поблизу десь яку пару — та й назад. Навіть ножа не взяла з собою, як на лихо. Цього ніколи не бувало. А рябки мов поздихали — нема... І ось замість рябка я надибала ось це маля. Кумедне. Я за нього, а тут мамка. І вистачило ж дурі хапати мале, але в гущавині не видно, та ще й забула, що в малят неодмінно буває мамка. Я маля геть, а мамка таки до мене. Сказилась. А це з чорних, а чорні ті, коли здуріє, то мов сатана робиться. Утікати!.. Ге, куди там! Я повернулась і ляснула в неї зопалу з дробовика, мов у горобця. Ну, й зовсім натворила біди. Сатана була б роздерла, коли б я не вскочила в розколину межи скель. Я її по лапах, по морді прикладом, я й ще раз стрелила, але вже хтозна-куди... А вона ж думає, що дитинча за мною дереться... Я: «Гриньку! Гриньку!» Е, де там, далеко... Вперше на віку я перелякалась — смерть же... Смерть. Аж тут щось як не виломиться з кущів... Якийсь звір, бо на людину не схоже. Боже мій! Я думала — другий ведмідь. Волохате, чорне, очі як у скаженого, — і всторч на ведмедя!.. Я думала, він голіруч... А як ведмідь навалився на нього, я ще дужче перелякалась, скочила та давай відтягати. Коли ведмідь мертвий... Одвернула трохи — а під ним хлопець — і теж мертвий... Обідраний, худий, аж чорний, і з ножиком. Ніщо не поламане, руки, ноги, голова — цілі, а мертвий...\nЦілу ніч їхали-летіли... А ти маячив та кричав усяку нісенітницю та кликав матір і Наталку свою. Батько послухають: «Це, — кажуть, — наш! Наш, — кажуть. — Бо говорить по-нашому». І по конях... Ну і все. Отже, тепер все знаєш...\n— Як же це вам пощастило? І чого це ти тут?\nДівчина зневажливо випнула спідню губу.\nПішла, зняла зі стіни ще кілька світлин і подала. Тигри... На інших по одному, а на одній аж два. В клітках. І мисливці. На деяких і Наталка теж. То вона стоїть в гурті, то поправляє на нозі лижву, то заслонилась од сонця рукою... А ось сама, — насупила брови і дивиться насмішкувато. Мисливець!\n— Оце торік піймали. Це позаторік і оце... А це ще позаторік... А це давніш — це батько з Миколою та з дядьками. Микола — брат, що загинув... А оце — давні... Якби їх усіх познімав, що ще батько з дядьками та з дідом половили, то й ліпити ніде було б. Це ж тільки кішки, а рисів та росомах!.. І це не ми здіймали — ми собі здаємо на базу за умовою, — а це вже ті пани нас здіймають. Диво, бач! «Хохли» тигрів живцем ловлять! — перекривила уїдливо та зневажливо тих «панів», тих, що звуть Наталку з її родом «хохлами».\n— Навіщо? Стріляного нікому й дурно не треба, хіба що китайцям на мило. За битого база платить одну тисячу лиш, а за живого і щоб без найменшого ґанджу — 12-15 тисяч карбованців, та все крамом. Ми з того й живем. То який же дурень його стрілятиме, — треба живцем.\n— От... Ти, я бачу, таки герой. А як же ти думав?! І як же інакше?! Тут всюди однаково чигає смерть. Навіть на печі. То ж виходь перший. «Бог не без милості, козак не без щастя», — казав наш дідусь, а ми його онуки.\n— А сіють... А сіяти — то не ризикувати хіба? Сіють, але з одного хліба не проживеш, тож і ті, що сіють, мусять ще й промишляти. Ми ж хліба не сіємо зовсім, лише овес та гречку для коней. Хліб вродить чи ні, а звіра в нетрях повно, навіть «свиней та курчат». Ми так увесь вік промишляєм, бо так і вигідніше, та й цікавіше, та ще тепер. Але кішок оцих тільки ми ловимо. Та ще там одні. Інші бояться.\nГригорій дивився на дівчину і думав трохи не з острахом, пригадавши ведмедя: «Отак цюю красу звір розметає десь нагло...» Аж шкода було, а язик промовляв насмішкувато, як до малої:\n— Десь тебе отака кішка з’їсть...\nДівчина, що до цього говорила щиро, враз\nнасупилась, розгнівалась. Замкнула вуста і так глянула — стрельнула очима. Аж шпигнула наче. Чуйна збіса, як не знати що! Її образила ця мова, як до дитини, тон зверхності. Це-бо було горде створіння. Як той дикий кінь, що ладен забити на смерть того, хто посміє доторкнутись до нього рукою.\nНасупилась. Але нічого не сказала, чемність для неї така ж вроджена риса, як і краса. Мовчки взяла ведмежа і зсадила додолу. Потім зібрала світлини, а збираючи, промовила по довгій павзі, незадоволена з себе, ніби з каяттям:\n— Отак... Я сьогодні набалакалась, аж язик мені спух з незвички. Ніколи так багато не говорила... [...]\nДругого дня зранку чистили зброю. Збиралися, за наказом Сірка, в далеку дорогу, на промисел. Григорій приглядався до новенької гвинтівки, а Сірки — до нього.\nКоли всі почистили й зібрали зброю, перевірили набійниці, старий Сірко послав сина намалювати на кедрах, що стояли за 600 метрів від оселі, мішені для стрільби, «п’ятнування», бо стріляти треба буде в «п’ятно». І почалися змагання. Коли всі відстрілялися, побігли наввипередки до мішеней, тільки старий поїхав на коні. Григорій хвилювався, хоч і був не новачком у стрілецькім ділі, адже рушниця нова, та й змагався він із не зовсім звичайними стрільцями. Усі поцілили в свої мішені, тільки Григорієві кулі лягли хоч купно, але трохи вище. Потім були ще й інші стрілецькі розваги, щоб око було метке, а рука тверда і рушниця вірна.\nСтарий Сірко наказав збиратися. Мати з Наталкою наготували всього, чого треба було в дорогу.\nНа світанку експедиція вирушила. Нетрі дедалі густішали. Вирішили не зупинятися, щоб пройти якомога далі. Звернули на Голубу падь.\nГригорій розпитував Грицька про ізюбрів, панти, гарі та марі. Той сміявся, не розуміючи, як про це хтось може не знати. Потім пояснив, що ізюбри — вид оленів. Самці щороку міняють роги (панти). Ці молоді роги високо цінують китайці, які платять за них золотом, бо з пантів виготовляють ліки проти багатьох хвороб. Вполювати ізюбра дуже важко. Розповів і про гарі — великі, випалені пожежею ділянки лісу, про марі — багнисті болота на вершечках сопок. Мандрівники спустилися на дно глибокого розпадку і стали на перепочинок. Надвечір вийшли на новий кряж і йшли довго на північ. Усі потомилися — мучила спрага, надокучала мошка. У Григорія вже набігли пухирі на обличчі та руках, але він мужньо терпів.\nБіля Голубої паді мисливці осіли табором. Якось до них завітав несподіваний гість — добрий знайомий Сірка тунгус Пятро Дядоров, перший мисливець у краї. Коли тунгус пішов. Сірко, зітхнувши, сказав, що не таланить цьому «золотому чоловікові». Узяв собі за жінку красуню-росіянку із старовірів, що звалася Фійоною. Богу на неї молився, а вона, поки чоловіка вдома не було, розважалася з великими начальниками. Якось два дні ішов дощ. Дід Сірко став розповідати історію заселення переселенцями з України Уссурійського краю. Дід говорив про те, як жили колись Сірки на Полтавщині, коло славного міста Переяслава, а їхні діди й прадіди в Запорожжі козакували, у Крим і Туреччину ходили, страху всім ворогам наганяли. А то й на галерах не раз бували, та звідтіля утікали. Потім Сіркам довелося кидати рідну землю, їхати світ за очі — у навколосвітню морську подорож. Коли приїхали на місце, з половину перемерли. А далі позвикали й зажили. Поступово Григорій почав розуміти, що закохався в Наталку. Розум чоловіка боровся із серцем. Парубок не знав, як бути. Він не мав права наражати на небезпеку ще й іншу людину. Пантовий місяць швидко скінчився. Сірко з Наталкою поїхали відвозити панти, а хлопці, відвізши на заготівельний пункт «Дальзаготхутро», бочки із м’ясом, вирушили додому.\n1 Пам’ятай про смерть! (з лат.).\nМинало літо. Після пантування хлопці побули вдома лише п’ять днів. А потім парубки вибули вдвох на верхів’я річки Іман. Старий із Наталкою качали мед. А хлопці їхали на південь схилами Сіхоте-Аліня. На місці вони оселилися в бараці на давній Сірковій заїмці. За сто кілометрів не було жодного житла. Вони ловили рибу та стріляли качок, косили сіно за батьковим наказом. Потім робили пастки — самолови для дрібного цінного хутряного звіра. Швидко минув місяць, і надійшла справжня осінь. Хлопці надумали вже збиратися додому, як тут прибіг Заливай, а слідом за ним приїхала Наталка. Було видно, їхала без перепочинку. Здалеку побачила, що хлопці живі, і приховала свої справжні почуття.\nУзимку для мисливців розпочалася гаряча пора «білків’я» — полювання на вивірок та іншого хутряного звіра. Якось Григорій пішов на полювання самостійно й натрапив на стадо вепрів. Йому довелося преховуватися на дереві. Коли звірі пішли геть, парубок вирушив у завірюху і заблукав. Утомився, присів відпочити й заснув. Прокинувся від того, що його лизав пес Заливай. Виявилося, що Наталка відшукала Многогрішного. Потім мандрівники заблукали вже вдвох. Коли пересиджували хуртовину під скелею, Наталка задрімала. Григорій не втримався й тихенько поцілував її. Наталка прокинулася, здивувалася, злякалася, спалахнула й пішла геть. Парубок довго мучився, думаючи, що повівся брутально й образив дівчину.\nМандрівники поспішали, щоб устигнути додому на Різдво. І таки встигли. У родині Сірків святкували Різдво, дотримуючись усіх народних обрядів.\nГриць збирався до Хабаровська. Многогрішний надумав вирушити разом із ним.\n«Хутрину поздавати, договори (контракти) поновити на 1-й квартал, боєначиння набрати — воно здасться! А головне з тією охотінспекцією дозволи на нарізну зброю оформити наново, і найперше — на трилінійну гвинтівку...» — все це мав проробити Гриць за батьківською інструкцією, а Григорій напросився за помічника, — йому страшенно кортіло, його тягло глянути на той заборонений для нього світ. Що там робиться?!. Знав, що небезпечно, але те його й вабило — пограти в піжмурки. Вабило кинути дерзкий виклик самій своїй долі, перевірить її. Або-або...\nВласне, двох «або» не могло бути. Було лише одне «або», після якого йшла чорна порожнеча. Знав це.\n«Як на сватання», — кепкувала Наталка, поглядаючи на хлопців заздрісно, що дійсно вибралися ніби на сватання чи на зльоти десь до царівни щонайменше, — таких два соколи, таких два пишних королевичі: в гаптованих лапчатих унтах, що являли собою своєрідне чудо мистецтва, в добрій новенькій мисливській своїй уніформі, гаптованій і оздобленій по-тубільному, підперезані набійницями, а назверх — пишні оленячі дохи до п’ят з величезними одкладними ковнірами; на головах козулячі папахи. Бронзові обличчя, засмалені вітром, сліпучим сонцем і морозами, були ніби вирізьблені за ідеальною моделлю мужеської краси вправним майстром з суворого металу — наснажені життям, силою. Один похмурий, а один веселий, — але обидва красені, ніби від одної мами.\nТільки й бачили... [...]\n[...] Хабаровськ — столиця цілого Далекосхідного краю, цього химерного ельдорадо.\nХлопці вийшли на головну вулицю, що звалась Карла Маркса. Пішоходами бігли, поховавши носи в ковніри й натискаючись одне на одного, аборигени столиці — службовці, робітники, військові, — росіяни, українці, китайці, корейці... Військові з течками і цивільні з військовими планшетками та шкіряними військовими сумками через плече... [...]\nВ «Дальзаготхутрі» хлопці здали свою хутрину, поновили контракти, дістали до лиха грошей. Гриць ще мусив підписати якесь з кимсь «змагання». Він це зробив, поставивши хрестика, так аби не докучали, бо «хто ж з ними, Сірками, взагалі може й сміє змагатися? Смішно!..»\nЦей Вася Потаюк часто гостив у Сірків — приїздив на пантовку та на різні «досліди»; а коли вони бували в місті, — то гостили в нього. Він завжди лагодив їм всі формальності в таких делікатних справах, як дозволи на пантовку, на ловлю єнотів, на різну зброю тощо. Зараз їм ходило про дозвіл на зброю, а саме на трилінійну гвинтівку.\nІнспекція містилася в центрі міста, в будинку «ДеВеБанку», як їх поінформовано. Перейшла із старого місця, де її марно шукав Гриць, в нове. То мав бути «хмародряп», найвищий і найліпший будинок на головній, із спеціальним написом на фасаді. За цією прикметою хлопці його швидко й відшукали.\nВ центрі міста, поруч з модерним будинком крайвиконкому, що стояв на одному розі бічної вулиці, на другім розі стояв цей «хмародряп», гордість Хабаровська, — шестиповерховий, сірий будинок американського стилю, на лобовій стіні — великі бетонові рельєфні літери «ДеВеБанк».\nПотаюк — низенький енергійний хлопець, дуже гостроносий і дуже закоханий в шапочку-кубаночку, в якій так і сидів за бюрком під величезною маною, обтиканою фігурками різних звірят і птахів, — щиро привітав хлопців. Але щось був дуже чимсь зіритований і насуплений.\n— Все начальство виарештували... — і назвав імена уповноваженого Наркомату зовнішньої торгівлі, якому підлягала і ця інспекція разом з цілою мисливською галуззю, імена дирекції «Дальзаготхутра» і навіть голівки крайвиконкому та крайкому ВКП(б). — Та й взагалі... — і Вася Потаюк махнув рукою якось безнадійно.\nХлопці не знали, що на цім світі зайшла епідемія арештів. І то не тільки тут — в цім краї, — а й по цілій «шостій частині світу». Та те їх зрештою і не цікавило. Лише було шкода цього, видно, славного, хлопця.\nЗняв рурку з настільного апарата і, викликавши «комутатор НКВД», назвав номер. З кимсь привітався... З кимсь говорив, викладаючи суть справи:\n— ...Знаменитий мисливець такий-то («Знаєш? От і добре!»), має зобов’язання на експортну сировину таке-то, мусить мати конче зброю таку-то, а згідно з зарядженням таким-то і таким, мусить мати дозвіл на купівлю зброї і на користання, а через це просить...\n— Гаразд! — нарешті повісив рурку злісно і, збігвши кубанку на очі, став біля вікна, дивлячись на фантастичні візерунки, розписані морозом на шибках. — Ось... Велять з’явитися самим... Ідіть, Грицю... Я вам напишу заяву, а ви подасте і чекатимете відповіді. Тільки не кажіть, що ви зброю маєте, а що збираєтесь придбати, ясно? Скажете, під договір обіцяє ДК ОКДВА, вепрів стріляти... Здається, старий має такий договір. Так? Я знаю. Отже — потрібен дозвіл на купівлю та на користання. Як питатимуть, чим полюєте, називайте лише ту зброю, що на неї с дозволи. Ясно? Дивись же, Грицю!\n— Ось це віддасте там. Кімната 133, другий поверх. Йти отак і отак. Та дивись там... (пауза). Потім зайдете до мене. А ні — перекажеш батькові привіт і... хай пильнується. Ех... — потер брови міцно, — дурний час! Чорт знає, що твориться. Ви там позвикали, як царі-господарі... Привіт Наталії-каналії. Скажеш, приїду свататись...\n«Прекрасний хлопець! — майнула Григорієві думка. — Боже! Теж мечеться людина...» — але не пустив і пари з уст. А Потаюк потер чоло, щось хотів спитати, та й махнув рукою:\nГригорій ступав поруч з Грицем, рішений на зухвалий вибрик — на дерзку візиту. Так. А що ж! Якийсь чортик підштрикував: «Ану ж! Та що там! Подумаєш... Чхать!!.»\nТак пройшли повз вартових, що стояли закам’янілі, як втілення могутності, таємничості і караючої невблаганности т. зв. «революційної законності».\nУ вестибюлі Гриць зупинився, взяв Григорія за петельки і притяг до себе. Цей тайожник, цей примітивний і простолінійний хлопчина був чуткий, як вовк, як дикий, гордий, свободолюбивий горал. Подивився мерехтливими очима у саму душу і — відштовхнув: «Іди геть! Чекай на вулиці».\n«Чортів Гриць!..» — Григорій не був ані слабовольний, ані забобонний, — він не вірив ні в чорта, ні в диявола. Але, вирісши серед природи, він вірив у інтуїцію, у незбагненне відчуття, у вовчий інстинкт.\nПостояв хвилинку. Подивився, як Гриць підіймався сходами вгору, і перемагаючи хворобливо-упертий потяг піти і слідом, піти побавитись, підкорився отому товариському, лагідному, але категоричному: «Іди геть!»\nАле тут вийшов Гриць. Чіпляючи за плече рюкзак, підморгнув: «Пішли!» — і попростував собі, ніби й незнайомий.\n«Чортів Гриць! Хто б подумав, що в такім наївнім, дикім хлопчиську стільки змислу і такту? Мисливець! Справжній мисливець!»\nХитро заскаливши око і посміхаючись, пройшов мимо, лише кинув на ходу: «Іди збоку. За мною».\n— І відмовили. Кажуть: «Не треба! Навіщо?! Полюйте так...»\nВсі справи вирішено. [...]\nХлопці вже пройшли вздовж піввулиці Карла Маркса, вже минули «ДеВеБанк», як Григорій відчув, що щось негаразд, що за ними назирці хтось іде. І не так відчував, як угадав своїм вовчим інстинктом. Хміль виходив з голови. Згадалась та «химера», — що за чорт? Хто б то міг бути? Що за один?.. Військовий ніби.\nУпустивши свою доху, Григорій нагнувся і глянув... «Так... Іде назирці. Напевно за нами. Високе. В собачій хутрянці. В капелюсі з розпущеними вухами...»\nПовз них бігом пробігла постать в собачій хутрянці і в капелюсі з розпущеними вухами. Як хорт...\nПождавши хвилину, як затихло рипіння, хлопці вийшли, скрутили назад на головну і пішли шпарко. [...]\n«Все!». Вернувся добрий гумор, упевненість і душевний спокій.\n«Так, ми ще подивимось!» [...]\n— Ну, як, дітки? Поїдемо? — питав старий Сірко, вагаючись сам це вирішувати, їхати їм чи не їхати на кішку: — Ех, немає Миколи!\n— Таке, брат, діло! — І покрутив головою. — Маю відомості, що коло Іману бачили кішку чи аж дві. Кажуть, багато вепрів з’явилось. Ну, ясно, де вепр, там і кішка. З того цей пастух і живе. Та от... Ех!.. Ну, як, козаче, га? — спитав Григорія посміхаючись.\nГригорій подивився в очі просто, хотів сказати рішуче, як Наталка: «Поїдем», але... чи має він право вирішити?\n— Та хай вона сказиться! Та чи вам мало? Ті чи вам життя набридло? Та хай її трясця візьме! Сидіть уже!\nЦе й вирішило справу. Старий махнув рукою:\n— Спробую, — відповів Григорій серйозно. — Тільки ж...\n— Ну, от іще! — потішала Наталка. — Не журіться, мамо! Та чи це вперше? Таке... Ми скоро будемо дома. Ми так тільки, з’їздимо та й назад. Ніяких там кішок немає... Розбіглись досі, почувши.\n— Та хоч би... — І хрестила Наталку, і хрестила всіх, як завжди, як кожен раз, виряджаючи. Тут бо люди гинуть всюди просто. Не з’їсть кішка — то заблудить, не заблудить — у марі втопиться, замерзне, чи ведмідь, або вепр піддере, а то так простудиться — та й Богові душу віддасть.\nКоней нав’ючили легко. Взяли лише намет, залізну піч, харчі, спирт, марлю та пашу для коней. Та ще взяли верьовок, дроту, сокиру добру. Забрали всіх трьох собак, чотири пари лижв і поїхали. [...]\nТак виїхали на Іман-річку. Замерзла і заметена снігом, лежала вона нерухомо, ця, така буйна і бистра улітку, річка. Сніг був чистий, нерушений. Лише посередині, під свіжим шаром снігу пробивалися, як жилки під шкірою, смуги мало їждженої дороги, а по чистому снігу вилося дві нові смужечки від полозків. Межи ними ж — ямки від копит. Щось проїхало вчора двома підводами. З ширини полоззя старий Сірко виснував, що це старовіри. Проїхали вгору. А раз так, то, значиться, вони їхали вниз до останнього снігопаду, а це вертались — значить, були в Імані. Прочитав, і вже його не переконаєш, що це не так. Вони теж повернули вгору за слідом.\nТут Григорій мав нагоду прочитати тайгову газету — часопис пралісів. Але те, що він прочитав, зробило на нього сильніше вражіння, ніж цілі томи Бальзака чи Стендаля, що їх він колись теж перечитував, та за останні роки забув, здичавів.\nНа снігу великими літерами, либонь, за допомогою пальця було написано лише чотири слова:\n«ФІЙОНА МЕДВИНУ ПРИВІТ ПЕРЕДАВАЛА».\nІ так, наче хто кулаком по уху торохнув. Що таке? Якому Медвину?! Невже?.. Та ні, не може бути!\n«Фійона — це ж красуня, жінка того тунгуза, на прізвище Дядоров, краля писана. Росіянка. З старовірів. І дало ж йому зв’язати своє життя я чужинкою, та ще з такою! Та ба: вона — красуня, чиста тобі дворянка, як пава, — ну і погнався. І він її любив, Богу на неї молився, упадав біля неї, а вона... Ну, сказано, не пара. А вона до інших ірже, до своїх. До неї ж охочих — Боже мій! Гарна. І здорова, як кобилиця. Всі начальники, які в тих місцях бувають — чи то різні уповноважені, чи міліція, чи НКВД, — всі там пасуться. А Дядоров місяцями дома не буває — промишляє все, трудиться. А як узнав, хотів її порубати. І начальників порубати. Забрали його, подержали і пустили настрашивши...»\nМедвин... Медвин — це ж прізвище його колишнього ката. Так, це було прізвище слідчого, а потім начальника відділу одного управління НКВД. О, це прізвище стрясло ним до останнього м’язка. Одно лише прізвище. Але, ні, не може бути. Це ж за десять тисяч кілометрів. Явна невідповідність. Це просто випадковість. Прізвище зовсім, зовсім іншої людини. Який старовір. І хоч це був незаперечний факт, що випадковість, проте серце не могло довго вгамуватись. Прокляте прізвище викликало зливу страхітних спогадів, приспаного гніву, пекельної, непримиренної, вічної ненависті.\nВсі йшли і не помічали, що робиться з ними. Вони прочитали, посміялись, погомоніли і пішли собі далі. Та й з Григорієм, власне, зовні нічого не робилось. Хіба той бій, ту гіркоту за зламане життя, за скалічену і навіки зіпсовану молодість видно зокола, та ще на такому бронзовому обличчі? Щелепи йому зімкнулись, як вовча пастка.\nЗа кілька кілометрів — знову те ж повідомлення: «ФІЙОНА МЕДВИНУ ПРИВІТ ПЕРЕДАВАЛА». І знову серце загуготіло попри всю явну випадковість такого прізвища тут.\nІ так разів з чотири. Ніби якийсь злий дух намірявся на його спокій. А в дійсності — хтось їхав і з нудьги розписався. Радий, що вивчився писати. А записав те, що його, найбільше, може, роз’ятрило, чи, може, те, що заволоділо думками всіх тайгових молодих хлопців і дівчат. Це повідомлення звучало, як чергова романтична та пікантна сенсація.\nГригорій похмуро вигнався наперед і йшов перший, а збаламучена думка, занепокоєна, снувалась химерно. То припускала найнеможливіше, то пригадувала чуте, теж варте уваги.\nЩо по тайзі останнім часом проїжджали, або якась військова дослідна комісія, або начальство з НКВД, чи міліція, про це було відомо. Мали щось десь будувати, чи, може, «очищать тил від ворогів народу». А може, те й друге. Що по всьому краю будовано силу військових об’єктів, — це він знав, ще в тюрмі від тих, що побували тут «на виправці». Бач, знав навіть і такі подробиці: понад усім кордоном, за проектом якогось інженера, будовано цілу систему — лінію — укріплень і багато сопок перетворені в невидні зокола, потужні фортеці тощо. Робили «кордон на замку». Що ж до останнього — очистки тилу, — то це вже він бачив сам.\nОсь такі химерні думки снувалися в його голові, викликані тим прізвищем. [...]\nДо Урину старий Сірко вводив Григорія в курс його майбутньої ролі. Правда, за весь час він мав багато нагод перевірити Григорія, і цей юнак перед ним склав усі іспити, та ще й найліпше. І старий був певен його здібностей. Щоб не ця певність, то він навряд чи зважився б цю зиму піти на «кішку». Проте вважав не зайвим поговорити з ним іще про його роботу.\n— Отож, синку, слухай, примічай, щоб ти знав. Це ти замість Миколи... Бачиш, тут діло таке — дружно, та й вийде щось. Сміливо, один за одного, як свій за свого. Того ми й ходили лише рідні, чужих не брали, бо чужий за чужого не підставить своєї голови. А воно, бач, без того не можна, таке діло... Не знаю, синку, як там їх ловлять, кішок цих, по книгах, ми їх ловимо по-своєму — голіруч і вчотирьох лише. Ну й собаки, без них не можна. Хоч кішка й велика, і хитра тварина, та людина хитріш. Старої ми, правда, не вловимо, бо її не можна впіймати. Ми її стріляємо, та й усе. А ловимо молодшу. Ну, це така ж завбільшки зростом, тільки що легша — всього пудів на вісім, — молода й дурніша. Вона, правда, доброго лошака візьме в зуби, як мишу, скине собі на хребет та й занесе грець його знає куди. А от, як ми за неї візьмемось, то вже їй нікуди дітись.\nСпершу собаки женуть її, не даючи віддихнути. Вона б собак самих і не злякалась, може, так ми ж слідом. Чує. Собаки женуть, поки вже несила їй утікати. Буває, цілий день ганяємось. Тоді вона забивається десь до скелі, чи до якогось захисту з одного боку і, повернувшись хвостом до захисту, займає позицію. Пси нападають — вона обороняється, А ми тут! Оце коляка — це перше діло. Як «кішка» забачить людину, то враз, забувши про собак, кидається на неї. А я їй коляку вперед! Вона пащею і хапає, що ближче... Головне не злякатись і подати їй зручно. Ми як робили? Я з колякою вперед. Тільки вона вхопила, Микола зверху на неї... та петлю за шию! Як супоню, затягне... А я вже коляку геть, та за лапи, щоб вона його не здерла... А Грицько — за задні лапи!.. А Наталка, як дзиґа, коло Миколи насідає! Ге, брат, це треба швидко... І оком не змигнеш... А головне, треба кричати, скільки духу, скільки снаги, кричати, наче тебе ріжуть. Вона від людського крику дерев’яніє, її трясця б’є, нерв у неї не витримує, бач. Губиться і силу свою втрачає... Тож як ми кричатимем, то ти не лякайся, не думай, що це вона черево розпорола комусь (хоч, може, й розпорола), а й сам кричи так, ніби тобі черево розпороли... Втямив? Отож. А головне — не бійся її: вона тільки кішка. Але, борони Боже, бити її чим, можна скалічити, і тоді пропаде товар, а значить, пропаде ні за пси труд, бо за калічену і чверті не дадуть...\nТим часом ішли і пильно оглядали всі хащі.\nНаталка стояла, тримала за нашийник Заливая, що поривався вперед, і подавала знаки. Миттю зійшлися до неї. Наталка показувала пальцем на дві смуги на снігу.\nНічого собі — аж дві кішки зразу! А собаки!.. Григорій здивувався, побачивши, як вони відмінилися, Нюхали слід, і шерсть на них стала дуба на спинах. Поривались вперед, натягали повідки, але не рвались шалено, — зацитькувані, поглядали на людей запитливо. Вишколені.\nВмить повідмотували вірьовки і налаштували їх зручно, почіпляли на шию. Кожен дослав набій в набійник рушниці і знову закинув її за плече, щоб руки були вільні. А дід до Григорія:\n— Дивися ж. Як я крикну і почну стріляти, стріляй вгору, куди попало, заправляй і знову стріляй, і галасуй, а тоді рушницю за плечі — і гони щосили слідом за мною. І не оглядайся!\nІ так, тримаючи собак на повідках — Рушай у батька, Нерпа в Грицька і Заливай у Наталки, — пішли тими слідами. Попереду старий Сірко, за ним Григорій, тоді Грицько, а тоді Наталка. Вона тримала вінчестер на руці і весь час пильно поглядала на боки, іноді оберталась. Її функція вже почалась. Бо кішка та — зрадлива твар, особливо ж як стара з молодим — мати. Вона може бути тут близько і вже, може, вживає проти своїх ворогів заходів. [...]\nСліди знову петляли, водили їх, як і вчора. Там, де снігу було мало, видно було навіть віддряпки пазурів. В інших місцях, де снігу було більше і був «чирим» — затужавіла поверхня, кора, — один слід все провалювався глибоко. «Це матка. Важка, сатана! Пудів на дванадцять». Це ж дало підставу упевнитися, що другий був молодий. Так, пудів на шість-вісім. Проте і при такій вазі та при півторарічному віці він зростом мусив бути такий же, як і старий, лише утліший, піджаристий, — ще не набрав уповні ваги й сили. Ну і досвіду, звичайно. Тому й ходить при матері.\nВін таки перший опинився біля батька. Він лише пам’ятає, як закричала Наталка... блискавичний його стрибок... Вир... Несамовитий галас, — людський, собачий, тигрячий... Він затягнув петлю, як супоню, і вмить опинився під сподом, вчепившись потворі в карк за шкіру... Все качалось клубком, галасувало на нім... Здається, і він галасував... Сніг набивався в очі і в рот...\nТільки тепер Григорій побачив, що він голими руками вп’явся в рудий загривок та так і закляк... Ага, він перед тим скинув шкіряні рукавиці і кинув їх геть, щоб не заважали...\nПотвора лежала майже нерухомо, лише конвульсійно здригалась, розчепірив одерев’янілі пальці. Його звільнили з-під снігу, і секунди переляку загального перетворилися в дружній регіт. Так його забило снігом — повно в носі, і в вухах, і геть світу білого не видно. Але все ціле, нічого не поламано і не поодкушувано. Треба бачити ці славні, хороші обличчя! Допіру лише зосереджені і суворі, а тепер такі смішливі — розкудовчені, спітнілі, замурзані і веселі. Грицько іржав, як дурний.\n— А я думав, що вона тебе вже з’їла! Ха-ха-ха! Дивлюсь — нема, тільки унти стирчать із снігу.\nНа розметанім снігу лежала здоровенна, смугаста кішка, зв’язана по ногах, а тоді ще обидві пари ніг докупи, шия затягнута петлею, на морді дідова шапка... Кішка здавалась неживою, лише хвіст тремтів і корчився потихеньку, як прут на вогні... То враз вся стиналась в страшній конвульсії.\nПотім обдивлялись пошкодження — оглядали один одного і собак. У старого Сірка була щока в крові, але то пусте — здряпнуто, і він навіть не пам’ятає де, чи як гнався, чи тут уже. Наталка набила моргулю об чийсь приклад, а може, й об чийсь лоб. Може, об Григоріїв. У Грицька все гаразд, тільки чухав нишком ззаду, — сатана мотнула наостанку, як уже була зв’язана, та так піддала ногами, що він не втримався і гепнув просто на камінь. А в Григорія усе в порядку... Що в нього боліли ребра і була розсічена всередині губа — то секрет.\n— Нічого, нічого, це ще щасливо: це заросте...\nА з Нерпою було погано, — десь наколола око, і воно сльозилось, кривавилось. Пес жалібно дивився на людей.\n— Оце фарт! Хтось серед нас щасливий!.. Потім знайшов свою коляду і просунув кішці межи зв’язаними ногами. А тоді взявся майструвати клітку.\nПоки старий майстрував клітку, зв’язуючи її з товстих брусків, невелику, тісну, але дебелу, — хлопці з Наталкою позбирали лижви, розпалили ватру, почали готовити їсти. Тільки тепер вони почули, які вони голодні. [...]\nУранці вони рушили до покинутої ще вчора домівки, до намету. На чотири пари лижв, мистецьки зв’язаних і налаштованих так, як сани, поставили клітку з живою кішкою. [...]\nВін пішов назустріч, стискаючи гвинтівку. На санях було дві постаті, завинуті в дохи по самі вуха. Вмить відкинули дохи, — замаячіли будьонівка і єжовський кашкет, руки вхопились за зброю.\nГригорій вп’явся в них очима. Не бачив, як повз нього, божевільно, обминаючи його стороною, мчали коні, б’ючи голоблі та сани, що летіли за ними льотом, перекидались, деренчали...\nСтоять... Григорій підійшов. І нагло... Серце закалатало йому безумно, шалено. А очі вп’ялись в того, що в кашкеті... І він зареготався страшним, жаским і... радісним реготом.\nДругий тихенько відступав назад, непомітно; з однією шпалою — якийсь начрайону. «Чорт його припарував, дурака», — подумав Григорій, а вголос промовив:\nМить Григорій стояв нерухомо. Думки летіли вихором... Так. Все. А тепер — в Маньчжурію, в Китай, в Японію, до чорта в зуби. От. Все відтяв за одним разом — і ворогів і друзів, і спокій — все...\n— Дурна ти, дівчинко. Ти не знаєш, що то за один. За тиждень тут всі нетрі поставлять догори ногами — шукатимуть... Це великий собака. Але Бог є на небі! Є! Цей пес відбивав мені печінки, ламав кості, розчавлював мою молодість і намагався подряпати серце, якби дістав. Так довгих-довгих два роки він мене мучив. А потім спровадив до божевільні. І все за те, що я любив свою батьківщину.\nІ я ще тоді поклявся іменем матері моєї, що відірву йому голову. Я втік з божевільні... Потім мене знову піймали і знову мучили такі, як він, — його помічники... А потім присудили до двадцяти п’яти років каторги. Двадцять п’ять років! А я всіх маю двадцять п’ять. І все тільки за те, що я любив свій нещасний край і народ...\nІ десь зринула в пам’яті і бриніла в вухах пісня, як кров у висках, бриніла боляче і чітко:\n«...Цілувалися ми із тобою один раз»...\nТри дні він ішов снігами і боровся сам із собою. І не міг перемогти бажання піти, глянути. Він мусить. Спустився становиками і вийшов на річку. Зайшов на заїмку — постояв біля коней, що стояли біля стіжка сіна і, зачувши його, радісно заіржали. Він погладив свого буланого, по-господарському обдивився усе — все гаразд. Мисливці ще не приїжджали, але мали приїхати. Коня він не зважився взяти, лише взяв харчі, сірники, пляшку з спиртом і жменю набоїв. Інокентія Петровича не було вдома, і Григорій був задоволений з того. Взяв що треба і пішов далі. Це було позавчора. А вчора він провалився в наледь і мусив сушитися. Сушився всю ніч і думав усе про одно, все про те саме. Ще вчора вранці з перевалу він бачив, як унизу річкою їхала процесія. «Наші», — мелькнуло в голові. Так, він упізнав їх. Хотілось скрикнути і побігти до них, але утримався. Зітхнув лише.\nА процесія посувалась униз по льоду. Коні встяж тягнуть на довгих полозках клітку з тигром і всі речі. Позаду ідуть двоє, а спереду одно лиш на лижвах. Коло нього крутиться собака, то забігає наперед, то, повернувшись, кидається назустріч... Заливайків голос перекочується по горах, дзвінкий і докірливий — на нього не зважають... Серце Григорієві стиснулось. То ж Наталка! То ж Наталка. Простує вперед уперто, похилившись проти вітру. Уявив, як вона уперто заломила брови, і так стало на серці... Ні, цього не скажеш, як то буває на серці, коли воно нагло обіллється кров’ю.\nТоді сапнув морозного повітря, насупився, підв’язав міцніше лижви і пішов нехотя снігами глибокими, становиками крутими.\nТак він ішов три дні і дійшов сюди, на стару пасіку. Що далі ішов, то все повільніше, а дійшовши сюди, до цієї пасіки Сіркової — зупинився. Далі несила. Ой, несила далі — це вже покинути останню рідну хату та й назавжди... Тут він отаборився і оце боровся-воював сам з собою:\nІ він рішуче збирався, то знову сідав у холодній халупі і сидів, важко підперши голову. Було його й по тюрмах, і по божевільнях, і де тільки його не було, але ніде він не тратив голови. Ба, ніде ж йому і не траплялося такого. Потім він напалив у халупі і міцно заснув. Пірнув у сон, як у визволення. Нехай.\nЯк він довго спав — хтозна, — чи годину, чи дві, чи, може, кілька днів, — хтозна. Але враз схопився — йому приснився дивний і страшний сон. Йому приснилась мати... Мати на побаченні перед розстрілом. Рідна мати... Бідна, бідна мати!.. Він прощався з нею і гірко плакав...\nА коли схопився зі сну — сльози текли по щоках.\nНа сніг лягла смуга світла. Рано повставали Сірки, як і завжди. А може, і не лягали, може, що скоїлось. Ні, так, як і завжди. Мабуть, до міста збираються.\nМати біля затопленої печі перебирала мерзлі брусниці — розглядала їх, як крапелинки крові чи як намисто на долоні.\nГрицько гнівався на побратима, що той зник і знехтував його приязню, дружбою, — зник, навіть не попрощавшись. Його молоде серце закипіло після сестриної розповіді. Боже! А він і гадки не мав! Зразу був хотів вертати на розшук та збагнув, що це ні до чого, пізно, — і мовчав. Мовчанка — це єдине, що лишилось в ім’я дружби. Так і Наталка, і батько. Наче змовились.\nТреба було їхати до міста на базу — відвозити здобич, але старий не квапився. Десь там піймана кішка чекає у клітці, поклавши лапи і гордо піднісши голову, — нерухомо та відчужено дивиться просто себе вогкими великими очима. Не бере їжі. Третій день не бере... Та вона п’ять днів не братиме, але не згине. То горда і живуча тварина... І старому думки химерно блукали межи гордою твариною та...\n— Не сподівались? — вимовив хрипко.\nБрусниці посипались і покотились-покотились по підлозі, заторохтіли, як намисто.\n— Ох, Боже мій!.. — скрикнула мати і, простягти руки, ступила до дверей. — Ой, сину! О, дитино бідная!.. — І материнські сльози покотились, як тії брусниці розсипані: — Ой, що ж бо ти наробив, соколе нещасливий!?\n«Так, як у тім божевільнім сні на пасіці», — майнуло в голові. І, не розуміючи, що робить, скорившись невидимій силі, Григорій стяг шапку і опустився на коліна... Та зміг видушити тільки одне, жалке слово:\nА на закам’янілому обличчі, на щелепах набрякли жили від надмірної напруги.\nІ ще буйніше котилися сльози у матері; вона за сльозами його не бачила, простягаючи руки, щоб підвести:\n— Бог... Бог тобі простить, дитино... Бог тобі суддя, та й Мати Божая. — І витирала буйні сльози, а вони, неслухняні, лилися далі. — І нащо ж ти так?..\nЯк Григорій увійшов, він встав назустріч і стояв так. Григорій звівся, допитливо дивлячись старому в очі. А старий заховав їх під волохаті брови, і вони так посміхалися самі собі під бровами нахмуреними. Стояли так один проти одного. Стояли так, як той Тарас Бульба з Андрієм, тільки це не Андрій, — це Григорій, і голова в нього не схилена погноблено, а гордо піднесена; лише блідий, але напропале затятий. Старий покрутив головою загадково. Либонь задоволено:\n— А я й знав, що ти прийдеш, сину, еге ж... Ну, ось...\nЗапанувала мовчанка. А Наталка... Боже мій! Впустивши оторочки і голку, вона стояла край столу, смертельно бліда, не пустила й пари з уст. Якби хто знав, що з нею діялось! Аж помертвіла. Бідолашна дівчина! Припала очима до гостя. Аж Грицько — брат її — подивився на неї, потім на Григорія і відвернувся. Він знав сестру і вгадав, що то значить.\n— Та знаю... — це Григорій. — Я весь час вивчав. Думав на весну, та от...\n— Бувай же здоров, синку! Патронів досить? Добре...\nТут увійшла Наталка. Пристібаючи на ходу діловито набійницю, вона увійшла виряджена, як на полювання. Брови рішуче зсунені, вуста стиснені. Бліда, як смерть, але спокійна. Стала посеред хати біля Григорія.\n— Куди ж це ти, дочко?! — сплеснула мати руками. А батько примружив очі вражено. Наталка ж стала проти Григорія з непокритою головою і мить дивилася йому в вічі з мукою, запитанням... Мить коротку і мить безконечну... І знайшла там відповідь, — у тім погляді — в тій мішанині з любові, жалю і розгубленості від свідомості про нездійсненність щастя. Потім взяла його за руку, відчуваючи, як на ній товчеться жилка — товчеться кров, пориваючись до неї, — опустилась навколішки перед враженими батьками...\n— Як уб’ють мене — то я не вернусь. А як судилось мені щастя... то нехай же я буду, мамо, щаслива! І ви, тату!.. Благословіть!..\n— Григорій не має права говорити! Я знаю, що він скаже! Але він збреше! Він зрадить сам себе ради вас. — І, заломивши руки: — Я мовчала довгі місяці, як камінь. Я змагалась із собою... Я не знала, а сьогодні я бачу, тепер я бачу, що я загину. То ж ваша кров у мені. Ви ж знаєте, що я ваша дочка... Не губіть же мене!\nСтарий Сірко бачив, що нічого не вдієш. О, то Сіркова кров заговорила! Начувайся! І він слухав дочку і дивився на Григорія з-під волохатих брів: «Обоє рябое». І посміхнувся схованим оком під насупленою бровою.\n«То хай же Бог буде суддею...» І уже була б звелась, але тут Григорій, бачачи, до чого може дійти, мовчки опустився на коліна поруч, тяжко похиливши голову, як під сокиру; бачив, що дівчина може переступити батьківське слово заради нього.\n— Як загину — що ж, Микола ж он загинув... А як загине він — то хоч знатиму, де він лежатиме, та й тоді повернуся до вас. Але нехай ми будем щасливі, тату! Мамо! Смерті ж і конем не об’їдеш. Он Микола...\n— Чого ж ти мовчиш, батьку?!.. Твоє ж насіння!\nАле не було в тім докору, лише розгубленість і далебі... співчуття. Так, співчуття. Вона дійшла серцем того, що старий доходив розумом.\nЧільна сторінка офіціозу «Тіхоокеанская звезда» чорніла жалобою. Під грізною чорною шапкою— «СМЕРТЬ ВРАГАМ НАРОДА!!» та «ВИ УМЄРЛІ, НО ДЄЛО ВАШЕ ЖИВЬОТ! МИ КЛЯНЬОМСЯ, ДОРОГІЄ ТОВАРИЩІ, ОТОМСТІТЬ ЗА ВАС І УНІЧТОЖІТЬ ВСЄХ ВРАГОВ ВО ВСЬОМ МІРЄ!» — під цією шапкою в тексті було надруковано два портрети в чорних рамцях. Під портретами товстими літерами повідомлялося про те, що в тайзі «ВЕЛИКА, ОЗБРОЄНА ДО ЗУБІВ БАНДА ВОРОГІВ НАРОДУ, на чолі з крупним державним злочинцем, збігцем з каторги, шпигуном і агентом фашизму і т. д., на прізвище Григорій Многогрішний, — ПІСЛЯ УПЕРТОГО БОЮ ЗВІРСЬКИ ЗАМОРДУВАЛА тов. МЕДВИНА — начальника Краєвого особого відділу УГБ НКВД на ДВК та начальника Н-ського райвідділу НКВД».\nПеречислялося всі заслуги того орденоносного тов. МЕДВИНА — «ветерана ВЧК — ОГПУ — НКВД, славного і доблесного чекіста», що в боротьбі з ворогами не знав пощади і жалості і що рука в нього не дрижала ніколи... і т. д. Потім сипалися страшні погрози і прокляття на адресу «ворогів народу усіх мастей» та їхніх приспішників і симпатиків, а особливо металося громи викорінювати всіх підряд жорстоко, немилосердно, повсякчас і на віки вічні.\nА ще нижче подавалося свідчення очевидця, що та банда пішла на схід, намагаючись, очевидно, прорватись до Японії, і що бачено її вже аж на Охотському узбережжі. Друга сенсація була ще цікавіша. Подавалося карколомне повідомлення про «чергову провокацію» «нєкой» агресивної держави на совєтсько-маньчжурському кордоні... В зв’язку з чим ціле місто, ні, цілий край заговорив про швидку війну, потираючи з радості руки: «Нарешті все скінчиться! Дай Боже! Хоч би вже швидше!..» І в зв’язку з тим же заворушилось ПХВО та ОСОАВІЯХЕМИ, поливаючи вулиці іпритом та ганяючи в газмасках, — без віддиху прискорено проходячи курс протиповітряної оборони і не маючи До того аніякісінької охоти... Отже — подавалося повідомлення про черговий конфлікт на маньчжурському кордоні. Про кількагодинний бій і відбиття великої диверсійної групи ворога, що хотіла проламати «границю на замку». Про героїзм начальницького складу Н-ської застави. А особливо про заслуги начальника тієї застави, який в героїчнім бою був поранений тяжко, проте не зійшов з революційного посту до остаточного розгрому ворога.\nПотім наводилися привітальні телеграми на їм’я того героїчного начальника Н-ської застави і представлення його до найвищої нагороди. І тут же описувалося подробиці з епізоду поранення начальника. Говорилося про великий бій і, між іншим, про «двох негодяїв з гігантським псом», що в тім бою нагло напали на начальника «з тилу»...\nЩо то за історія вийшла з тими «полеглими в бою з великою бандою ворогів народу» грізними енкаведистами, він знає. Та це його й не так цікавило, до правди, хоч там і говорилося про велику премію. Його увагу прикувала друга сенсація, і йому хотілося гомерично сміятися.\nО, старий Сірко — то старий вовк. Одразу вхопив у всьому тому тропи, що й до чого. Ясно, що ця друга історія має ту саму причину, що й перша. А головне — з усього йому було найперше ясно одно, а саме, що «наші брикають». Бо оті «два негодяї с гігантскім псом» — то й були саме вони. Авжеж. І то вони, власне, втрьох такого там шелесту наробили. І більше там нікого й не було! Напевно.\n«От так встругнули!!! А той дурний начальник — нехай не лізе! Чого він підставив свою дурну голову та й став на дорозі! Хіба не знав вдачі Сіркової доньки?..»\nТакого втрьох шелесту наробили!.. Га! А тільки втрьох. Решта — то все брехня, як і з тією «великою озброєною бандою».\nСлухав, як читала дівчина, і курив собі байдуже, чекаючи, коли там той бухгалтер скінчить підрахунки та й відчислення на позику «Готов к труду і оборонє» тощо. «А що з тими “негодяями” сталося, не пишуть!..»\nСлухав, що гомонять люди, хмурився і мовчав собі. Люди теж нічого особливого не гомоніли, вони більше помовчували. Так їх вимуштрувало життя та й вся ота писанина. І до сенсацій таких вони звикли, бо їх так рясно, та ще й не таких! — ого, — що, здавалося, без них ціле життя в цім світі стане ненормальним. То бо стало стилем цілої цієї збожеволілої країни, всі ті «диверсії», «нарушителі», «вороги народу», «процеси», «бдітєльность», «знищення», «розстріли», «чекісти», «енкаведисти», «орденоносці герої», «прокльони», «тюрми», «диверсанти», «шпигуни» і т. д. і т. п. Почаділи, подуріли. Геть всі люди подуріли. То було стилем. І так само було стилем нишкнути, втягувати голову в плечі і чекати, як віл обуха, грому з ясного неба на свою голову. А от як би їх взяв та й розкрив, розлущив, як розлущують горіх, — гляди цікаві та й несподівані речі побачив би. А вже напевно побачив би, як вони кпили з усіх тих сенсацій, а то й ще побачив би що-небудь цікавіше...\nОдин «негодяй» і одна «негодяйка»... То ось навколішки, схиливши покірно голови, посеред хати... А то Наталка ходила вистрибом по сонячній ріці, по каменях і дуріла з Заливаєм... А то вони з Григорієм на пантовці... Пробігали картини одна одної яскравіші, одна одної радісніші, — дзвінкі картини минулого, так прекрасно прожитого літа.\n«І чому вони не написали в газеті, що ж далі з вами?»\nПриїхавши, старий Сірко розіклав газети на столі і довго та пильно блукав по них пальцем. Але нічого цікавого не вичитав, крім того, що було. А було все те, що вже чув. І більше ні слова. Читання кінчилося тим, що він спересердя викинув газети ті всі в піч.\nПес загавкав хрипко і вбіг, ні, вповз до хати. На ногах йому була льодовиця — сніг, понабивавши межи пальці, позмерзався й поробив крижані черевики. Ліг і дивився на всіх хворобливими, розумними очима і лизав старому руку, що, невимовно зрадівши такому гостеві, тріпав його по морді:\nТо був радісний день у Сірків. Старий розправив тремтячою рукою малесенький шматочок паперу і тримав його, наче бозна-яку газету. «Депеша прийшла!» В хаті було темно. Тоді засвітили каганець та й заходились читати. Тую «депешу» читати. Заходився, власне, старий Сірко, водячи пальцем од літери до літера. А в тій «депеші» печатними літерами стояло:\nНарешті стара відібрала у діда записку і віднесла до сховку. В хатині поцілувала її нишком, так, ніби обох їх цілувала, так, як у ній було написано, а тоді завинула в шовкову хустинку і поклала в скриню на самий спід, де лежали-зберігалися всякі дрібнички Наталчині. А потім, вклякнувши на коліна та мерехтячи очима, повними сліз, молилася до старенької Божої Матері. Нишком вимолюючи зовсім-зовсім небагато — зустрічі. Бодай на старість. Бодай наостанку літ. [...]\nАлярм — шум, крик.\nАргат — наймит, робітник.\nЕльдорадо (перен.) — країна казкових багатств і чудес.\nКирея — довгий одяг до п'ят, зроблений зі шкіри чи вовни, без рукавів.\nНавзаводи — змагаючись.\nНКВД (українською — НКВС) — Народний комісаріат внутрішніх справ.\nОГПУ (українською — ОДПУ) — Об'єднане державне політичне управління.\nПадь — глибокий ярок, розщелина.\nПанти — молоді роги ізюбра.\n1. «Тигролови» І. Багряного — це роман\n2. Неправильним щодо роману «Тигролови» є таке твердження:\nА події, описані у творі, відбуваються в Сибіру\nБ у романі є автобіографічні мотиви\nВ твір розпочинається описом потяга-дракона\nГ у романі зображений період сталінських репресій\n3. За фахом Григорій Многогрішний був\nГ кадровим військовим\n4. Наталка з Григорієм повідомили батьків про успішний перехід кордону\nА через мисливців\nБ через Фійону, яка написала інформацію на снігу\nВ прив’язали записку на шию собаці Заливаю\nГ надіслали листа поштою\n5. «...Дебелий, спокійний голос. Батьківський. Такий сердечний, а гуде, як із барила. Кремезний, броватий, волохаті груди в пазусі» — це характеристика\nА майора Медвина\nБ Петра Дядорова\nГ Васі Потаюка\n6. «Краще вмерти біжучи, ніж жити гниючи!» — де життєве кредо\nА Грицька Сірка\nБ Дениса Сірка\nВ майора Медвина\nГ Григорія Многогрішного\n7. У творі «Тигролови» не порушена проблема\nА волі до життя\nВ морального вибору\nГ ролі мистецтва в житті\n8. Роман «Тигролови» має такі сюжетні особливості, окрім\nА динаміки розгортання подій\nБ наявності фантастичних елементів\nВ атмосфери таємничості, загадковості, екзотики\nГ наявності драматичної сюжетної інтриги\n9. Установіть послідовність розділів у романі «Тигролови».\nА «На кішку»\nВ «Навзаводи зі щастям»\nВ «Світ на колесах»\nГ «Родина тигроловів»\n10. Установіть відповідність між елементом сюжету й подією у творі «Тигролови».\nА Григорій вступає у двобій із майором Медвиним\nВ Опис потяга-дракона\nВ Многогрішний із Сірками полює на ізюбрів\nГ Сірки довідуються, що Наталка з Григорієм перейшли кордон\nД Многогрішний тікає з «ешелону смерті»


В Ужгороді стартував перший театральний фестиваль Головна\nВ Ужгороді стартував перший театральний фестиваль Птн, 21/04/2017 - 09:19\nПрем'єра вистави Молодого театру за п’єсою Вадима Лєванова "Прощавай, настроювачу!" відбулась у вересні торік. Відтоді її зіграли зо 30 разів для різних глядацьких аудиторій. Найскладніше, за словами знаного актора театру й кіно Олексія Нагрудного, було грати для підлітків. "Ми довго вагалися, яке вікове обмеження встановити: "21+" або "18+", та зрештою вирішили не лукавити і зупинились на "16+", адже й сама головна героїня майже того ж віку. І, як підтвердив показ вистави 11-класникам, ми не помилились: матеріал вони сприйняли дуже глибинно й особисто. На відміну від того, що показують сьогодні по телебаченню – "Камеді-клаб", де всі жарти "нижче пояса" й американські фільми, в яких на шкільному випускному обов'язково треба втратити цноту, ми намагалися відтворити цей тонкий етап дорослішання максимально естетично". Актриси Поліна Снісаренко й Анна Бащева так само відзначили, що робота над виставою видалася напрочуд цікавою, схвально відгукнулися про творчість молодої та перспективної режисерки. Щоправда, зі слів творчої групи, не обходилося і без критики на їхню адресу, зокрема, за надмірну відвертість, використання ненормативної лексики тощо.\nБезумовно, проникливому спілкуванню актора з глядачем якнайкраще сприяє камерність. І вже 21 квітня о 19.00 на малій сцені облмуздрамтеатру виставу "Спадкоємець" сучасного французького драматурга Лео Е.Манна представлять самі "шерегіївці".\nНаостанок, 26 квітня о 19.00 прем’єру "Круті віражі" за п’єсою Е.Ассу покажуть господарі сцени. Tweet\nЗакарпатський музично-драматичний театр фестивалить у Хмельницькому\nПісля введення безвізу на кордоні не треба буде додаткових документів, - міністр Більше новин


Український народ досяг високого змісту в створенні педагогічної культури. Її треба глибоко досліджу - Edudirect.net\nУкраїнський народ досяг високого змісту в створенні педагогічної культури. Її треба глибоко досліджувати, вивчати й добре знати. Вміле використання кращих здобутків народної педагогіки - один із дійових чинників поліпшення навчання математики дітей. Учитель найде в народній педагогіці цікавий фактичний матеріал, поради щодо методів і прийомів навчання та виховання.\nНародна педагогіка відзначається глибокими демократизмом, високим оптимізмом, незмінним прагненням забезпечити всебічний розвиток людської особистості.\nВміле й доречне використання кращих здобутків народної педагогічної мудрості на уроках математики криє в собі великі потенціальні можливості для виховання підростаючого покоління.


Читати казку «Еспен Пічкур та його помічники» :: ДОБРА КАЗКА\nГоловна › Норвезькі казки › Еспен Пічкур та його помічники\nА на одному лісовому хуторці жило троє братів. Найстаршого звали Пер, середнього — Поль, а найменшого — Еспен Пічкур, бо він любив сидіти коло печі й дивитися на вогонь. Почули й брати про корабель, що його хотів мати король.\n— Дайте мені, мамо, харчів на дорогу, я хочу піти й спробувати, може, збудую для короля корабель і виграю королівну та півкоролівства.\n— Куди ти йдеш? — питає старий.\n— Іду до лісу зробити коритце для батька. Він не хоче їсти разом з нами,— відповів Пер.\n— Коритце, то й коритце,— відповів старий. А тоді знов запитав: — Що ти несеш у торбині?\n— Гній,— відповів Пер.\n— Гній, то й гній,— сказав старий.\n— Дайте, мамо, харчів на дорогу, піду і я спробувати щастя,— сказав Поль.— Може, збудую корабель і здобуду королівну та півкоролівства.\n— Іду до лісу зробити коритце для нашого поросяти,— відповів Поль.\n— Коритце, то й коритце,— сказав старий.— А що ти маєш у торбині? — знов запитав він.\n— Гній,— відповів Поль.\n— Дайте, мамо, й мені харчів на дорогу. Може, я збудую той корабель і отримаю королівну та півкоролівства.\n— Оце якраз ти його збудуєш,— відповіла мати.— Той, що ніколи нічого не робив, тільки сидів коло печі й дивився на вогонь. Ні, не дам я тобі ніяких харчів.\nПроте материні слова не відбили в Пічкура охоти. Він так довго просив, що нарешті його відпустили. Щоправда, харчів йому не дали путніх,\nлише два вівсяні коржі і ковток вивітреного пива. З тим Пічкур і пішов з дому.\n— Іду до лісу, може, мені пощастить збудувати такий корабель, що однаково ходить по землі й по воді,— відповів Пічкур.— Бо король оголосив, що за такий корабель віддасть будівникові королівну та півкоролівства.\n— А що в тебе в торбині? — спитав старий.\n— Та харчі, але дуже вбогі,— відповів він.\n— Дай мені попоїсти, і я тобі допоможу,— попросив старий.\n— їжте на здоров’я, але не знаю, чи вам смакуватиме,— відповів Пічкур.— Там тільки два вівсяні коржі й ковток вивітреного пива.\n— Байдуже, мені все смакуватиме, аби тільки чогось попоїсти. А за те я тобі допоможу.\n— Виріж із нього шпугу, тоді приклади її назад на те саме місце. І лягай собі спати.\n— Тепер сідай на нього і пливи до короля. А дорогою бери на корабель усіх, хто тобі трапиться.\n— Я зроблю так, як ви звеліли,— сказав Пічкур, сів на корабель і поплив.\n— Хто ти такий і чому ти лежиш під горою і їси каміння? — спитав Пічкур.\n— Я завжди голодний, тому радий з’їсти навіть каменюку. Візьми мене з собою, може, я десь наїмся.\n— Сідай, коли хочеш, місця вистачить,— відповів Пічкур.\nПливуть вони, пливуть, аж бачать — якийсь чоловік сидить на осонні і смокче чопа від діжки.\n— Хто ти такий і чому ти смокчеш чопа? — спитав Пічкур,\n— О, хто не має діжки, то мусить задовольнитися чопом,— відповів чоловік.— Я завжди такий спраглий, що ніколи не можу напитися досхочу. Візьми мене з собою, може, я десь нап’юся.\nПливуть вони, пливуть, аж бачать — якийсь чоловік приклав до землі вухо й до чогось дослухається.\n— Хто ти такий і яка лобі користь із того, що ти лежиш і дослухаєшся до землі? — спитав Пічкур.\n— Я дослухаюся до трави, бо чую, як вона росте,— відповів чоловік.— Візьми мене з собою, може, я почую щось цікаве.\nПливуть вони, пливуть, аж бачать — якийсь чоловік стоїть і все в щось націлюється.\n— Хто ти такий і чому ти все в щось націлюєшся? — спитав Пічкур.\n— Я маю такий гострий зір,— відповів чоловік,— що можу пустити стрілу на другий кінець світу і влучити нею в що треба,— відповів чоловік.— Візьми мене з собою, може, я щось гарне встрілю.\nПливуть вони, пливуть, аж бачать — якийсь чоловік стрибає дорогою на одній нозі, а до другої прив’язав сімдесятипудовий тягар.\n— Хто ти такий і чого ти йдеш на одній нозі, а до другої прив’язав сімдесятипудовий тягар? — спитав Пічкур.\n— Я такий легкоступий, що якби йшов обома ногами, то дійшов би на другий кінець світу менш як за п’ять хвилин,— сказав той чоловік.— Візьми мене з собою, може, там трапиться якась тяжка дорога.\nПливуть вони, пливуть, аж бачать — якийсь чоловік стоїть і затуляє собі рота.\n— Хто ти такий і чого ти затуляєш собі рота? — спитав Пічкур.\n— О, я тримаю в собі сім літ і п’ятнадцять зим,— відповів чоловік,— отож мушу затуляти рота, бо якби вони вирвалися, то миттю заморозили б увесь світ. Візьми мене з собою, може, я десь випущу їх.\n— Я спорудив корабель, що однаково плаває по воді й по землі. А тепер хочу отримати королівну, яку ви обіцяли за нього.\nТа королю не сподобався Пічкур — надто він був замурзаний, аж ніяк не схожий на королевича. Не хотілось йому віддавати дочку такому волоцюзі. От він і каже йому:\n— Не віддам я тобі королівни, коли ти не спорожниш комори, в якій стоїть тисяча бодень м’яса. Якщо впораєшся з тим м’ясом до завтра, королівна .буде твоя.\n— Спробую,— відповів Пічкур.— Але дозвольте мені взяти з собою одного свого товариша.\n— Бери хоч і всіх шістьох,— відповів король.\n— Комора вже порожня, тепер я хочу отримати королівну.\n— У моєму льоху стоїть пиво й давнє вино, по триста діжок кожного. Якщо ти вип’єш усе те до завтра, то отримаєш мою дочку,— сказав він.\n— Спробую,— мовив Пічкур.— Але дозвольте мені взяти з собою одного свого товариша.\n— Бери,— погодився король. .\n— Я впорався з пивом і вином, а тепер хочу отримати королівну,— Сказав він.\n— Ану я піду й сам гляну,— сказав він.\n— Коли ти за десять хвилин принесені із другого кінця світу води королівні на чай, отоді й отримаєш її за дружину і півкоролівства в посаг.\n— Спробую,— відповів Пічкур.\n— Відв’яжи свій тягар і чимдуж біжи на обох ногах на другий кінець світу, щоб за десять хвилин приніс звідти королівні води на чай.\nТой відв’язав тягар, узяв відро і так помчав, що за мить його вже й не видно було. Але хвилина спливала за хвилиною, а він не повертався. Залишилось уже не більше трьох хвилин до визначеного терміну. Король був дуже радий.\n— Він заснув біля криниці. Я чую, як він хропе, а тролиха сидить і чухає йому голову.\n— Вода принесена, і тепер я хочу нарешті отримати королівну, як ви обіцяли.\nТа король побачив, що хлопець за ці дні ще дужче замурзався,— хіба личить йому такий зять? І придумав він нову умову.\n— У мене на подвір’ї лежить триста сажнів дров, якими я хочу підсушити зерно в лазні. Якщо ти посидиш у лазні, поки згорять ті дрова, то отримаєш мою дочку, це вже моє останнє слово.\n— Спробую,— сказав Пічкур.— Але дозвольте мені взяти одного свого товариша.\n— Бери хоч усіх шістьох,— сказав король.\n— Випусти-но шість або сім зим, хай стане приємне літнє тепло.\n— А тепер випусти ще дві зими, але останню — просто в пику королю.\n— Тепер віддасте за мене свою дочку? — спитав Пічкур.\n— Так, бери її і півкоролівства в посаг,— сказав король.


Дівчата: 2 серія дивитись онлайн - 14.05.2022\nVideo: Дівчата: 2 серія дивитися онлайн – 14.05.2022\nДивитись онлайн серіал Дівчата - 2 серія від 14.05.2022. Серіал Дівчата серія 2 вже на сайті\nСеріали Дівчата 2022 Дівчата: 2 серія дивитися онлайн – 14.05.2022\nДивіться онлайн серіал Дівчата 2 серія від 14.05.2022 на сайті телеканалу СТБ! Доля зводить Віку з колишнім чоловіком. Її донька Олена запросила Сергія на своє весілля, адже все життя мріяла, щоб тато повів її під вінець. Віка не дуже зраділа поверненню чоловіка, який її зрадив 15 років тому. Проте Сергій не збирався стосунки з’ясовувати, навпаки, він попросив вибачення, розкаявся у своїх помилках, згадав хороші часи та почав проявляти до Віки знаки уваги.\nУ серіалі Дівчата серія 2 в Інни починає налагоджуватися життя. Вона нарешті знаходить роботу, яка приносить їй задоволення і гроші. Катя також вперше за довгий час відчуває себе щасливою. Вона йде на побачення з Андрієм із сайту знайомств і приємно проводить з ним час. Проте біла смуга триває недовго… Які сюрпризи підготувала доля подругам? Дивіться онлайн у серіалі Дівчата серія 2.\nДивитися онлайн серіал Дівчата – 3 серія від 14.05.2022


15 серп. 2018 р., 10:10\nFerrari в лідерах індустрії, а Bentley і Tesla – аутсайдери.\nОстанніми роками всі автовиробники шукають способи підвищити свою ефективність, особливо з точки зору прибутку. Наприклад, Nissan готується скоротити на 20 % свій модельний ряд у Північній Америці, а Ford планує великі зміни для ринків Європи і Південної Америки. Але останні дослідження говорять, що високі обсяги виробництва і гарна рентабельність не обов'язково залежать один від одного.\nДослідження, проведене професором економіки Фердинандом Дуденхоффером з Дуйсбурга (Німеччина), показало, що найприбутковішим брендом серед автовиробників за перше півріччя 2018 року стала Ferrari. В італійського виробника суперкарів операційний прибуток становить € 69 000 або приблизно $ 80 000 (за поточним обмінним курсом) з кожного проданого нового автомобіля. Наприклад, Jaguar Land Rover з кожної машини заробляє лише € 800 ($ 927).\nКонцепт Audi PB-18 E-Tron має вразити любителів зелених технологій\nСеред німецьких брендів найбільш успішним з цієї точки зору виглядає Porsche, операційний прибуток якої з кожної машини становить приблизно € 17 000 євро ($ 19 715) проти € 9 000 ($ 10 500) у Mercedes-Benz, BMW і Audi. Кожен новий Maserati приносить компанії приблизно € 5 000 ($ 5 800), а у Volvo показники трохи нижче.\nЦікаво, що в Bentley в цей час отримує збиток близько € 17 000 ($ 19 715) з кожного нового проданого автомобіля. Причина цього, за словами представника компанії, в тому, що автовиробник інвестує значні кошти в розвиток електромобілів. Аналогічна ситуація з Tesla, яка втрачає на кожній машині близько € 11 000 ($ 12 757). Марки на кшталт Rolls-Royce і Lamborghini свої фінансові показники традиційно тримають у таємниці.\nЯк показує порівняння з минулорічним дослідженням Bloomberg, опублікованим у березні 2017 року, лідери особливо не змінилися: тоді Ferrari заробляла приблизно $ 90 000 з кожного спорткара, а Porsche - приблизно $ 17 000.\nДивіться світлини останньої новинки Ferrari:\nОлів'є Беретта на Ferrari 488 GTE # 70, Алессандро П'єр Гуді на Ferrari 488 Pista,


Там, де унікальна природа… - Закарпаття - Каталог статей - Закарпатський край\nТам, де унікальна природа…\n…Серед ночі почувся крик. На село насувалася гірська лавина. Люди з жахом тікали і врятувалися від страшної стихії, а от їхні будинки були засипані глиною і камінням. Уціліла лише дерев’яна церква.\nКілька сотень років тому така доля спіткала предків сучасних жителів села Негровець, що на Міжгірщині у Закарпатській області. Верховинці, які й без того були бідні, втратили все, що мали. Стихія змусила їх переселитися на інше місце, рубати там ліс, будувати нові будинки, займатися господарством.\nЦеркви Міжгірщини були і залишаються духовними центрами на селі. Вони мовчазно зберігають у собі історичну минувшину, хоча спостережливій людині вони можуть розповісти багато цікавого.\nТа церква, що уціліла після згаданого вище зсуву, стала справжньою святинею для жителів Негрівця. Храм не залишився на тому самому місці. Його було розібрано на частини і перенесено ближче до нового поселення, яке виникло після стихії. Таким чином споруда збереглася до сьогодні. Церква, названа на честь святого Архистратига Михайла, привертає увагу цінителів архітектури. Фахівці кажуть, що храм цікавий, передусім, чистими формами давнього мистецтва, не порушеними впливом нових форм.\nЧому після зсуву цілою залишилася лише церква? Невідомо. Хоча у народі існує переказ, згідно з яким, стихія була покаранням горян за те, що вони працювали у неділю. Зазвичай, після Літургії чоловіки брали сокири і йшли робити в ліс. Отже, порушувалася заповідь про святкування сьомого дня.\nГлуханя – унікальне болото\nНегровець – село, що відоме у середовищі українських та закордонних науковців. І зовсім не складна історія прославила його, а унікальний природний об’єкт, одне з найбільших на Закарпатті верхове оліготрофне болото Глуханя.\nВ народі болота здавна вважалися «нечистими місцями», «осередками злих духів». Нікому і в голову не приходила думка, що вони можуть мати певну цінність. Що казати про давніх горян, коли навіть у сучасному цивілізованому світі не всі хочуть розуміти важливість охорони диких ділянок природи. Глуханя, ще донедавна дикий куточок Карпат, у 60-х роках XX століття зазнав бездумного, шкідливого впливу людини. Тодішня влада наказала провести тут роботи по будівництву осушувальних каналів. Хтось Глуханю бачив, як пасовисько, а не як природний об’єкт, що має гідрологічне значення (акумулює величезні маси атмосферних опадів) і є місцем зростання рідкісних рослин, зокрема, кали, журавлини звичайної, шейхцерії болотної, лікоподіелли звичайної. Мало кого цікавила росичка круглолиста – рослина, яка може живитися дрібними комахами.\nВ результаті будівництва осушувальних каналів, у їх зоні, за твердженням дослідників, зменшилась вологість ґрунту і виникла загроза зникнення водно-болотної рослинності. Глуханя, як писав академік Василь Комендар, «перетворилася в Гойканю». Лише у 1980 році постановою Ради Міністрів УРСР болото поблизу Негрівця було визнано гідрологічно-ботанічним заказником.\nХто знає, що могло трапитися, якби не цей крок? Можливо, даний природний об’єкт, що формувався протягом тисячоліть у післяльодовикову епоху, за кілька десятиліть перетворився б у пасовище. На щастя, здоровий глузд переміг.\nКілька років тому на осушувальних каналах були побудовані каскади загат, які мали вплинути на підвищення рівня ґрунтових вод. Але й тут природоохоронці стикаються з проблемами: місцеві жителі роблять під загатами проходи, щоб вода швидше протікала і не мала великого рівня, бо, мовляв, вона може підмити ґрунтову дорогу, що простягається поряд з каналом.\nХоча болото обгороджене, але сюди час від часу проникають свійські тварини. Вони ходять по м’якій, мов подушка, території Глухані, де топчуть та поїдають рідкісні рослини.\nВ якому стані знаходиться болото Глуханя зараз? Відповідь на це питання ми шукали в професора кафедри ботаніки Національного університету ім. Т.Г. Шевченка Володимира Соломахи, який неодноразово відвідував раритетний об’єкт.\n– Зараз ми спостерігаємо тут певні зміни, передусім, падіння ґрунтових вод, зменшення спектру рідкісних рослин, – каже пан Володимир. – Якщо цей процес зміни гідрологічного режиму проходитиме так як зараз, то через 10-15 років унікальне болото може перетворитися на вологу луку. Причина, мабуть, в тому, що канава, яка проходить посередині Глухані є досить глибокою і через неї все-таки відводиться значно більша кількість вод, ніж потрібно. Канава створювалась для відведення надлишку тих вод, але процес іде в тому напрямку, що вона починає зростати. Десять років тому на території болота був, навіть не випас, а вигін для худоби, а зараз, якщо худоба десь й заходить, то вже не так масово як тоді.\nЧари Косого Верху\nОколиці Негрівця – це мальовнича природа, що чарує своєю неповторність. Особливу увагу привертає гора Косів Верх. Вона не належить навіть до «тисячки» - вершина 956 метрів над рівнем моря. І все ж, ступінь прекрасного у природі не вимірюють висотою.\nПодорож влітку викликає бажання напитися холодної води. Косів Верх задовольняє такі прагнення. Два джерела мінеральної води – справжній скарб цього краю. Тамуючи спрагу, наче відновлюються сили. Воду п’єш з задоволенням, тим паче, що вона не має побічного смаку, як деякі подібні мінеральні джерела. Сюди пролягає туристичний маршрут, але гості Міжгірщини ним користуються рідко – далеченько. А дарма туристи шкодують ніг, бо могли би не лише напитися цілющої води, але й побачити та пережити неповторні години єдності з природою. Така мандрівка закарбувалась би у пам’яті приємними спогадами.\nКолись, поблизу одного з мінеральних джерел Косого Верху Міжгірський лісокомбінат планував спорудити турбазу, але тодішня всеохоплююча криза в державі не дозволила здійснити задумане. Мабуть, зараз будувати тут щось подібне недоцільно, бо наявні у Міжгірському районі туристичні заклади навіть влітку наполовину пустують. Ряд об’єктів й досі залишаються недобудованими, хоча деякі з них потребують порівняно незначних ресурсів для здачі в експлуатацію.\nТуристи, що наважуються мандрувати на Косів Верх, серед іншого, неодмінно запам’ятають поляни з великою папороттю. Ці рослини висотою до двох метрів ховають у собі людей. Пройтися через такі зарослі, справжнє задоволення.\nПереглядів: 1276 | Теги: Негровець, Міжгірщина, Глуханя | Рейтинг: 0.0/0


Як посадити подаровану троянду |ЯкПросто\nЧасом так хочеться, щоб подаровані троянди радували як можна довше, особливо якщо вони від коханої людини. Але рано чи пізно букет доводиться викидати. Можна спробувати посадити подаровану троянду. Зробити це не так складно, як здається. Необхідно просто нарізати й укоренити держаки вподобаних троянд.\nНаріжте троянди на черешки. Їх довжина повинна бути 12-15 сантиметрів, на них обов’язково має перебувати 2-3 качана. На живці беріть середню частину стебла. Нижній зріз робіть під кутом в 45 градусів, а верхній — під прямим кутом, на 0,5 сантиметра вище нирки. Для вкорінення краще брати троянди, які простояли у вазі не більше чотирьох діб.\nПодрежьте шипи і укоротіть листя.\nПрипечіть верхній зріз живця зеленкою, а нижній занурте в препарат «Корневін».\nНасипте в квітковий горщик почвогрунт, зверху посипте піском, шар якого повинен становити не менше трьох сантиметрів. Для троянд, які ростуть у горщиках, грунт повинен бути особливо поживним. Якщо ви не знайшли у продажу спеціальний почвогрунт для троянд, спробуйте зробити його самі. Для цього змішайте дві частини перегною з двома частинами піску і глини, додайте трохи сухого пташиного посліду.\nПосадіть живці в грунт. Занадто заглиблювати їх не варто.\nПолийте посаджені черешки і накрийте їх пластиковою пляшкою, попередньо зрізавши у неї дно. Надалі «зелених вихованців» слід поливати через шийку пляшки. Для обприскування й поливу краще використовувати фільтровану воду кімнатної температури. Під час вкорінення грунт завжди повинна бути вологою, але не мокрою. При утворенні конденсату живці можна провітрити, знявши пляшку на 5 хвилин. Періодично обприскуйте саджанці слабким розчином препаратів «Епін» або «Циркон». Вони допоможуть черешкам пережити стрес і дати коріння.\nНе кожну троянду можна укоренити. Складно піддаються укоріненню троянди голландської селекції.\nЗрізи необхідно робити тільки гострим ножем, інакше в черешку може з’явитися гниль і він загине.\nУкорінення троянд можна проводити цілий рік.\nУкореняти троянди необхідно при температурі 25 градусів, в осінньо-зимовий період черешки потрібно ще й ставити під лампи денного світла.\nЯкщо на троянді в процесі укорінення з’являться бутони, їх обов’язково потрібно зірвати. Нехай рослина всю свою силу витрачає на ріст куща і вкорінення.\nНа вкорінення живців троянди потрібно місяць. Весь цей час їх потрібно постійно обприскувати і тримати в теплі.


Більше 80% підземних і наземних водогонів нашої країни прокладалися в 50-60-х роках ХХ століття. І як будь-який матеріал або виріб, труби теж вимагають своєї заміни. Через тотальний дефіцит в ті роки, люди використовували труби будь-яких матеріалів і розмірів (іноді навіть різних) для досягнення безперебійної подачі води.\nКомпанія Армапром абсолютно кожен день стикається з проблемою аварійності різних ділянок труб, в різних регіонах України. Не кожне місто, мікрорайон або будинок може дозволити собі повну заміну, потребуючого ремонту, трубопроводу. Так як на території України ми стикаємося з різними матеріалами труб (чавун, сталь, азбест, ПЕ, ПВХ, залізобетон та інші), далеко не всі їх можна полагодити за допомогою зварювальних робіт. Саме в таких ситуаціях нам на допомогу приходять муфти-фланець обтискні.\nНаша муфта обтискна універсальна, вона підходить абсолютно на всі матеріали труб. Вона легка в монтажі та в рази скорочує весь ремонтний процес. Муфта легко затискає закінчення та виводить кінець труби на фланець. Процес затиску відбувається за допомогою стягування шпильок.\nКомпанія Армапром реалізує муфти-фланець як стандартних типорозмірів труб, так і за Вашими індивідуальними розмірами. У стандартному виконанні фланець на муфті десятого тиску (Ру10), але під замовлення можливі і інші виконавчі тиски. Найважливішим розміром муфти є, як не дивно, не умовний прохід труби (Ду / DN), а зовнішній розмір, так як в різних матеріалах виконання, своя товщина стінки.\nНаші фахівці з радістю допоможуть Вам у виборі обжимной муфти-фланець і дадуть відповідь на всі Ваші запитання.


Правила для правильного. Як не нашкодити корисними продуктами - новини Еспресо TV | Україна\nДієтолог Юлія Трофімчук в інтерв'ю Еспресо.TV розповіла, яких помилок слід уникати, вживаючи корисні продукти та напої.\nВживання соків-фреш може нашкодити здоров'ю, якщо робити це без врахування низки умов. Попри очевидну, на перший погляд, користь, свіжовичавлені фруктові соки протипоказані людям з захворюваннями підшлункової залози та шлунково-кишкового тракту в стані загострення.\nСуто фруктові фреші за своєю калорійністю та навантаженням на підшлункову залозу прирівнюються до солодких газованих напоїв, розповідає дієтолог. Маючи у своєму складі фруктозу, вітаміни та корисні мікроелементи, свіжовичавлені соки не містять клітковину, яка присутня у фруктах. Саме вона перешкоджає підвищенню рівня цукру в крові та стрімкому викиду інсуліну.\n"Коли ми їмо фрукти, рівень цукру підвищується поступово за рахунок клітковини. Коли ж п'ємо фруктовий фреш, цей процес відбувається різко і підшлункова залоза швидко реагує викидом великої кількості інсуліну, - пояснює Юлія Трофімчук. – Тому маленьким дітям та людям, які мають проблеми зі здоров'ям, не можна пити чисті концентровані фруктові фреші. Їх потрібно розбавляти з водою, пити не часто і не у великій кількості".\nІснують і інші правила корисного вживання фрешів. Наприклад, морквяний сік дієтолог радить пити всього двічі на тиждень не більше однієї склянки. Гранатовий та буряковий - розбавляти водою або іншим соком.\nБільш корисними будуть овочеві соки, смузі із зелених овочів та з зеленню, що є джерелом антиоксидантів. Фруктові фреші краще пити одразу ж після приготування та завжди слідкувати за кількістю та частотою споживання.\nПлюс фруктів порівняно з соками у клітковині. Але нашкодити можна і ними, якщо їсти багато.\nЯкщо людина прагне перейти на здоровий спосіб життя, фрукти стануть гарною альтернативою солодощам та корисним перекусом.\nВарто також стежити за глікемічним індексом. Людям, які прагнуть скинути вагу, не рекомендується вживати високоглікемічні фрукти: банани та виноград. Їм краще підійдуть ягоди та фрукти с низьким глікемічним індексом: яблука, ківі чи грейпфрут.\nПопри поширену думку, Юлія Трофімчук не радить снідати кашами. Їх краще вживати на обід з овочами.\n"Каші – джерело поживних речовин та енергії. Я не рекомендую вживати каші з м'ясом в одному прийому їжі. На вуглеводи (каші) в шлунку виділяється лужне середовище, а на білок (м'ясо) – кисле. Разом вони нейтралізуються, і в результаті ми отримуємо їжу, яка попадає у кишечник недоперетравленою, що призводить до розладів у роботі кишечника", - каже дієтолог.\nКрупу перед приготуванням бажано замочувати з вечора. У ній міститься фітинова кислота, яка виводить мінерали з організму та не дає засвоюватися новим. З цієї причини слід замочувати також бобові, горіхи і насіння.\nГранола, на думку дієтолога, попри свою популярність, не є найкращим рішенням для сніданку або перекусу. "Найчастіше гранола робиться з вівсяних пластівців з додаванням сухофруктів та насіння, тому є високоглікемічним продуктом. До того ж, іноді до граноли додають мед і з ним висушують. А мед не можна нагрівати понад 42 градусів. За високої температури він перетворюється на канцероген", - каже Юлія Трофімчук.\nІдеальним рішенням для сніданку не можна назвати і вівсянку. Багато людей обирає вівсяні пластівці, а не крупу, які мають високий глікемічний індекс.\n"Якщо обирати вівсянку, це має бути цільна крупа, замочена звечора у воді та проварена зранку близько години. Слід обирати лише цільне зерно, а не пластівці. Така вівсянка принесе користь організму", - пояснює Трофімчук.\nСніданок має бути білково-вуглеводним з акцентом на білки.\n"Під час сну наш організм втрачає певну кількість білку, тому зранку його запаси потрібно поповнити, - пояснює дієтолог. - Зранку добре підійдуть кисломолочний та твердий сири, йогурти або яйця у різному вигляді, окрім смажених на олії. Можна додати фрукт або цільнозерновий хлібець – це джерело повільних вуглеводів, які надаватимуть необхідну вранці енергію".\nВода є необхідною для організму. Зранку потрібно випивати 1-2 склянки натщесерце. Найкращим варіантом буде тепла та гаряча, але лише за відсутності в людини підвищеного тиску або захворювань ЖКТ у стані загострення.\n"Користь гарячої води колосальна. Зранку після пробудження обов'язково потрібно пити воду. Вона розріджує слину, очищує шлунково-кишковий тракт та готує його до роботи, - каже дієтолог. – Завдяки вживанню теплої води очищується лімфа, покращується стан шкіри та волосся".\nБажано пити воду не холодніше за температуру вашого тіла. Адже холодна вода швидко залишає шлунок.\n"Багато людей звикли запивати їжу напоями з льодом. Однак від цього спазмується шлунок, сфінктер відкривається і вода разом з недоперетравленою їжею швидко потрапляє у кишечник. Там вона починає гнити та бродити, що негативно відбивається на самопочутті та здоров'ї, - розповідає Юлія Трофімчук. - Якщо під час їжі ви хочете пити, пийте воду кімнатної температури або теплу. У невеликій кількості вона не нашкодить травленню, а навіть допоможе".\nІснує міф, що не можна пити під час їжі, адже вода розбавляє шлунковий сік, що порушує травлення. Дієтолог його заперечує. Справа в тому, що результати досліджень довели: щоб розбавити шлунковий сік та зашкодити травленню, знадобиться до 5 літрів води. Тому склянка води під час їжі не нашкодить організму.\nНашкодити можна і молочними та кисломолочними продуктами. При виборі магазинної молочної продукції, окрім виробника і якості, дієтолог радить звертати увагу на жирність.\n"Часто, прагнучи схуднути, люди кидаються на знежирені продукти. Утім ті, хто їсть мало жиру, ризикують захворіти. Доведено, що найбільш небезпечна дієта – знежирена", - каже Юлія Трофімчук.\nКорисний жир виконує багато функцій у нашому організмі. Він забезпечує дихання, бере участь у побудові оболонок всіх клітин нашого організму, теплоізоляції та у виробці статевих гормонів. Тому дієти з низьким вмістом жиру дуже шкідливі для здоров’я.\n"Будь-який знежирений продукт, окрім всього, ще й програє у смаку більш жирним. Для покращення смакових властивостей знежирених продуктів виробники додають модифікований крохмаль, різні домішки та багато цукру, - розповідає Юлія Трофімчук. – Тому кисломолочний сир краще їсти не менше 3% та не більше 5% жирності, молоко, кефіри - від 2,5%. Аналогічна ситуація з "легкими" майонезами, які роблять смачнішими за допомогою різних добавок".\nДо речі, якщо людина хоче скинути вагу, вживати йогурти та кисломолочні продукти ввечері не можна.\n"Зазвичай усі звертають увагу на глікемічний індекс. У йогуртів та сиру він низький, але при цьому кисломолочні продукти мають високий інсуліновий індекс, - пояснює дієтолог. – Таким чином, коли людина з'їдає сир або йогурт, в неї стрімко підвищується рівень інсуліну. Наявність у крові інсуліну блокує виробіток соматотропіну. Це гормон росту, який після того, як людина припиняє рости, перетворюється на жироспалюючий гормон".\nЯк зазначає Юлія Трофімчук, соматотропний гормон спалює жир саме вночі, коли у крові немає інсуліну. Молочна продукція, як і каші, хлібобулочні вироби, фрукти та сухофрукти спричинює викид інсуліну. Вживані на ніч, ці продукти тримають рівень інсуліну протягом 2-4 години, що блокує дію соматотропного гормону. Як наслідок уповільнюється процес схуднення. Тому для того, щоб спалити жир, вечеряти бажано за 3-4 години до сну.\n"Через це я не вважаю міфом правило не їсти після 6-ї години вечора. При нормальному режимі сну це правильно, - ділиться Юлія Трофімчук. - Ввечері я рекомендую їсти яйця, рибу, м'ясо, овочі та зелень".


Вибух на підприємстві прогримів у Києві — надзвичайні події\nВибух на підприємстві прогримів у Києві. Фото: НПУ\nВибух на підприємстві прогримів у Києві, є постраждалі\n20 вер 2020, 17:59\nВибух на підприємстві у Голосіївському районі прогримів у неділю, 20 вересня.\nІнформацію про надзвичайну подію на підприємстві по вулиці Пирогівський шлях правоохоронці отримали о 16.00. Поліцейські та рятувальники, які прибули на місце події встановили, що вибух стався під час зварювальних робіт. Про це повідомила прес-служба Головного управління Нацполіції в Києві.\nПопередньо встановлено, що внаслідок вибуху двоє осіб дістали тілесні ушкодження. Працівники профільних служб працюють на місці НП, вони встановлюють всі обставини та причини вибуху. Правоохоронці обіцяють надати правову кваліфікацію події після проведення перевірки.\nНагадаємо, 17 вересня на Андріївському узвозі у ресторані «Канапа» прогримів вибух, внаслідок цього двоє осіб потрапили в лікарню. Виявилося, що вибухнули побутові газові балончики, які стояли біля нагрітої печі.\nВибух цистерни з газом у Києві — загинув зварювальник (ФОТО)


Xiaomi зняла з продажів слайдер Mi Mix 3 - новини мобільних телефонів - Техно 24\nXiaomi зняла з продажів слайдер Mi Mix 3\n11:05, 17 березня - Читать новость на русском\nСлідом за оголошенням про припинення продажів Xiaomi Mi Note 10 компанія пустила "під ніж" ще одну модель. Перелік поповнив слайдер Mi Mix 3, зі зникненням якого з продажів під питанням опинилася доля цілої лінійки пристроїв популярного виробника.\nДо теми Смартфони Xiaomi Mi Note 10 знімають з продажів: у чому причина\nXiaomi Mi Mix 3 був представлений у жовтні 2019 року. Смартфон на базі процесора Snapdragon 845 отримав до 10 ГБ оперативної пам'яті і накопичувач UFS 2.1 об'ємом до 256 ГБ в різних модифікаціях. Особливістю моделі з 6,39-дюймовим AMOLED-дисплеєм стала конструкція в форм-факторі слайдера, що приховує модуль фронтальної камери в звичайному положенні.\nАпарат став останнім представником лінійки, яка вступила в масове виробництво. Представлена пізніше 5G-версія гаджета так і не з'явилася на китайському ринку, а концептуальний Mi Mix Alpha був випущений обмеженим тиражем і все ще відсутній в офіційному продажі. Що до Mi Mix 4 – докладної інформації про можливості його виходу як і раніше немає навіть у інсайдерів.\nДе купити та за скільки\nЗараз смартфон відсутній в списку актуальних моделей на офіційному сайті виробника, хоча його лімітована версія Forbidden City все ще доступна для покупки за ціною 715 доларів. Представники Xiaomi про подальшу долю лінійки Mi Mix не повідомляють.\nЯкі саме пристрої замінять вибулих з "гонки модемів" смартфони остаточно не відомо. Очікується, що одним з перших ґаджетів нового покоління стане Redmi K30 Pro.


Шарапову переслідує нав'язливий прихильник на прізвисько Професор - Korrespondent.net\nШарапову переслідує нав'язливий прихильник на прізвисько Професор\nШараопову переслідує прихильник\n22-річну тенісистку Марію Шарапову турбує чоловік середніх років, який з маніакальною наполегливістю відвідує всі її матчі.\nВін стверджує, що закоханий у Шарапову, і не раз лякав дівчину своїми освідченнями в коханні. Поки далі за словесні домагання справа не заходила, але дбайливий батько Марії Шарапової, не бажаючи випробовувати долю, приставив до дочки двох здорових охоронців.\nУ тенісному середовищі спочатку здивувалися посиленню безпеки Маші Шарпової. Дехто відразу ж зазначили, що, повернувшись після дев'ятимісячної відсутності, росіянка стала ще більш недовірливою. Проте, дізнавшись у чому справа, від тенісистки швидко відчепилися з питаннями.\nУ нав'язливого прихильника Шарапової навіть завелося своє прізвище - його називають Професором.\nРаніше росіянка Марія Шарапова не змогла вийти до фіналу турніру WTA AEGON Classic-2009, що проходив у Бірмінгемі.


Життя і творчий шлях Івана Драча - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу\nГоловна → Література українська → Життя і творчий шлях Івана Драча - Реферат\nЖиття і творчий шлях Івана Драча - Реферат\nІван Федорович Драч - український поет, перекладач, кінодраматург, громадсько-політичний діяч. Народився 17 жовтня 1936р. в селі Теліжинці на Київщині. Закінчив середню школу в місті Тетіїв, працював учителем. В 1957 - 1962 роках навчався на філологічному факультеті Київського університету, згодом працював у редакції письменницької газети "Літературна Україна". Перша збірка поезій "Соняшник" побачила світ 1962p. Згодом з'явилися й інші поетичні книги: "Протуберанці серця" (1965), "Балади буднів" (1967), "До джерел" (1972), "Корінь і крона" (1974), "Київське небо" (1976), "Сонячний фенікс" (1978), "Американський зошит" (1980), "Шабля і хустина" (1981), "Теліжинці" (1985), "Храм сонця" (1988). Художнє слово І. Драча виклично метафоричне, в своєму потужному семантичному полі воно єднає найглибші шари етногенетичної пам'яті народу з трагічними, часом дисонансними ритмами сучасності. Піднесений космізм і суто побутова "заземленість", художня умовність і різка окресленість реалістичної деталі - такі антиномії іманентно притаманні художньому мисленню поета. Визначним явищем національної літератури стали також поеми "Ніж у сонці" (1961), "Смерть Шевченка" (1962), "Чорнобильська мадонна" (1988). В останні роки І. Драч веде активну громадсько-політичну діяльність. Він був організатором і першим головою Народного Руху України. Нині поет - голова Української Всесвітньої Координаційної Ради, Конгресу української інтелігенції. 1976p. йому було присуджено Державну премію імені Т. Г. Шевченка.


Найсучасніший український флот «НІБУЛОНа» налічує уже 77 одиниць: перше несамохідне судно проєкту В1500 спущено на воду | Новини компанії\nПерше несамохідне судно проєкту В1500 спущено на воду\nСуднобудівники ССЗ «НІБУЛОН» спустили на воду перше несамохідне судно-майданчик відкритого типу проєкту В1500. Усього виробнича програма передбачає будівництво ще трьох таких суден.\nПерша секція судна проєкту В1500 була урочисто закладена на стапельному майданчику суднобудівного заводу «НІБУЛОН» 20 вересня 2019 року під час міжнародного форуму TRANS EXPO ODESA MYKOLAIV 2019 у присутності тисяч гостей. А уже, за менш ніж три місяці, його спустили на воду.\nХрещеною матір’ю судна стала Любов Федоряк, кранівниця суднобудівної верфі, яка традиційно розбила пляшки шампанського об борт несамохідного судна. Зовсім скоро воно буде працювати на річках, транспортуючи вантажі по всій Україні.\nПроєкт В1500 – це несамохідні судна-майданчики відкритого типу вантажомісткістю 1500 тонн та площею вантажної палуби 860 кв. м, які призначені для перевезення контейнерів, генеральних і навалювальних вантажів, у тому числі піску, гравію, добрив, пакетованих вантажів, лісу і лісоматеріалів. Довжина судна – 75 м, ширина – 17 м, висота борту – 3,5 м.\n- Судна проєкту В1500 покликані виконувати комерційні рейси з перевезень генеральних та навалювальних вантажів, а також забезпечувати будівництво та реконструкцію власних об’єктів інфраструктури необхідними матеріалами, – зазначає Олександр Тарановський, заступник директора судноплавної компанії «НІБУЛОН» з економіки.\nУ планах компанії на найближчі роки збільшити флот до 100 одиниць, щоб перевозити річками до 6 млн тонн вантажів щорічно, а спуск на воду першого судна проєкту В1500 – черговий крок на цьому шляху. Використання несамохідних суден-майданчиків відкритого типу вантажомісткістю 1500 тонн підвищить результативність роботи усього флоту «НІБУЛОНа» та дозволить максимально ефективно використовувати можливості інших несамохідних суден компанії. Вантажний флот компанії матиме змогу доставляти більше партій збіжжя із перевантажувальних терміналів на Дніпрі та Південному Бузі і перевантажувального термінала в м. Миколаєві на зовнішній рейд, що, у свою чергу, дозволить наростити обсяги річкових перевезень та перевалки.\nНа сьогодні суднобудівники компанії «НІБУЛОН» активно працюють над п’ятьма замовленнями актуальної виробничої програми. Також у планах – будівництво несамохідних суденпроєкту NBL-91, В10000, буксирів-кантувальників проєкту Т1600, нафтоналивного самохідного судна та рейдового катера.


Вкладники банку Михайлівський отримали майже 2,5 мільярда відшкодування — Мінфін\n17 жовтня 2019, 12:46 Читать на русском\nПонад 30 тисяч вкладників та клієнтів ПАТ «Банк Михайлівський» станом на початок жовтня 2019 року отримали понад 2,46 млрд грн гарантованого відшкодування. Про це повідомляє прес-служба ФГВФО.\nНа початок жовтня 2019 року понад 30 тисяч вкладників та фізичних осіб, яких прирівняно до вкладників ПАТ «Банк Михайлівський», Фондом було виплачено понад 2 460 млн грн гарантованого відшкодування (99,3% від нарахованої суми, яка підлягає відшкодуванню).\nІз них близько 583 млн грн отримано фізичними особами, яких прирівняно до вкладників банку.\nУ Фонді гарантування зауважують, що майже 34 тисячі вкладників та фізичних осіб, яких прирівняно до вкладників Банка Михайлівський, не звертались до банків-агентів Фонду гарантування за отриманням відшкодування за вкладами в межах гарантованої суми.\nДля таких вкладників у Фонді гарантування зарезервовано для виплат понад 16 млн грн.\nФГВФО розпочав ліквідацію Банка Михайлівський із 13 липня 2016 року на підставі рішення Національного банку від 12 липня 2016 року.\n17 жовтня 2019, 13:53\n17 жовтня 2019, 15:01\n17 жовтня 2019, 18:57\n17 жовтня 2019, 19:06\n19 жовтня 2019, 11:15\n21 жовтня 2019, 12:43\n13:42 Які банки найбільше «зрізали» дохідність депозитів