Ібупрофен: від чого допомагають таблетки, інструкція по застосуванню | Цікаво знати\nІбупрофен: від чого допомагають таблетки, інструкція по застосуванню\nКожна мама, зіткнувшись з різними захворюваннями у своєї дитини, шукає ефективний і безпечний засіб для лікування. При підвищенні температури, появі болю і запального процесу на допомогу приходить препарат, який називається Ібупрофен. У статті можна знайти докладну інформацію про те, від чого допомагають ці таблетки, а також інструкцію по застосуванню і опис ліки.\nСпосіб застосування і дозування різних форм ліки\nАналоги і препарати з подібною дією\nМожна чергувати з іншими жарознижувальними\nЯк поєднується Ібупрофен з кави\nЩо буде якщо взяти прострочене ліки\nВикористовують засіб в гінекології\nСкільки коштує засіб в аптеках\nІбупрофен Таблетки, а також інші форми випуску ліки (свічки, суспензія, гель) відносяться до нестероїдних протизапальних засобів НПЗЗ. Код ОКПД — 24.42.13.752. Формула — C13H18O2. Такі препарати надають жарознижувальний, помірний болезаспокійливий і протизапальний ефект. Міжнародна назва, яку використовують у Європі – Ibuprofen (латинська мова). Проводиться медикамент в різних країнах.\nІбупрофен Таблетки мають найбільшу ефективність серед дітей і дорослих, страждаючих станами, що супроводжуються розвитком запального процесу, болів, набряків, підвищенням температури тіла. Під час запалення в організмі людини виробляється специфічний медіатор простагландин. Блокування цього компонента забезпечується шляхом пригнічення ферменту циклоксигеназы, який відповідає за процес перетворення арахидоновых кислот в простагландин. Такий механізм дії ліків дозволяє швидко досягти бажаного терапевтичного ефекту.\nПісля потрапляння Ібупрофену в організм, препарат активно всмоктується в кров, практично повністю поглинається з шлунка і кишечника. Через 120 хвилин в організмі спостерігається максимальна концентрація діючої речовини. Період напіввиведення становить 4 – 6 годин. Повністю виводиться залишок кошти через печінку і нирки у вигляді залишкових продуктів розпаду через 10 – 12 годин.\nІбупрофен у формі таблеток, сиропу, свічок і крему (мазі) застосовується в медичній практиці при різних захворюваннях у дітей і дорослих. Інструкція по застосуванню включає такі свідчення:\nголовні болі, мігрені, включаючи біль при застуді;\nдля зниження температури тіла при таких захворюваннях, як грип, бронхіт, отит, запалення легенів, гайморит, ротавірусна інфекція, кашель, вітрянка, ангіна та інших хворобах горла;\nв якості знеболювального при міжреберної невралгії (защемлення нерва), при болях в спині і суглобах, простатиті, циститі, геморої, хворобливих місячних (менструационном синдромі), бурсит, подагрі, шийному, грудному і крижово-поперековому остеохондрозі, артерій, хондрозі;\nдля полегшення симптомів ГРВІ та ГРЗ;\nпри запаленні лімфовузлів;\nпри прорізуванні зубів у дітей, забиттях;\nдля усунення головного болю під час похмільного синдрому і при підвищеному тиску.\nКрім цього, Ібупрофен таблетки надають ефективну дію при гематомах, герпесі, міалгії, гастриті, панкреатиті, проти болю в животі, хвороби Бехтерева і багатьох інших станах.\nНезважаючи на помірну знеболювальну дію ліки, застосовується медикамент суворо за призначенням лікаря відповідно до інструкції по застосуванню. Самолікування може бути вкрай небезпечним для вашого здоров’я.\nЩо входить до складу медикаменту? Фармакологічні властивості таблеток Ібупрофен та інших форм випуску препарату забезпечується завдяки унікальному складу засобу. Медикамент включає головне діюча речовина Ібупрофен (світлий нерозчинний порошок), а також до складу входять допоміжні компоненти у вигляді твердого жиру, крохмалю, бджолиного воску, желатину та інших.\nКонцентрація активної речовини залежить від форми випуску ліки. Таблетки і капсули виробляються по 200 та 400 мг, мазь – 25 мг, гель – 50 і 20 мг, ректальні супозиторії – 60 мг, сироп – 100 мл Крім цього, існує Ібупрофен в шипучою розчинній формі. На фото в статті можна побачити, як виглядає оригінальна упаковка.\nВ інструкції по застосуванню сказано, що Ібупрофен таблетки допомагають полегшити симптоматику багатьох захворювань, але пити їх необхідно в строгій відповідності з дозуванням, призначеної лікарем. Категорично заборонено приймати ліки одночасно з алкоголем. Крім цього, проводити лікування за допомогою цього засобу заборонено при таких захворюваннях:\nпри наявності у пацієнта алергії на діючі речовини препарату;\nгострому перебігу хвороб травної системи, включаючи виразки, эрозивное ураження слизової оболонки шлунка і кишечника, хвороби Крона, виразкових колітах;\nпри кровотечах внутрішніх органів;\nзапаленні кишечника різної етіології;\nпатологіях, що супроводжуються порушенням кровотворення, підвищеним згортанням крові;\nвсіх термінах вагітності і грудному вигодовуванні;\nкрововиливах в області голови;\nпри гострих або хронічних патологій нирок і печінки.\nСеред пацієнтів після 65 років засіб застосовується суворо за призначенням лікаря. При цьому має виконуватися постійний медичний контроль травної, сечостатевої, серцево-судинної системи. Дітям до 6 років медикамент може призначатися за рішенням спеціаліста в дуже обмежених випадках, якщо користь від прийому Ібупрофену перевищує можливі високі ризики для організму.\nВ анотації до препарату вказано, що лікувати жінок у період лактації та вагітності за допомогою Ібупрофену не рекомендується, але лікарі все ж іноді призначають цей препарат на деяких триместрах виношування малюка і годуючим мамам. З чим же пов’язана така неоднозначність? Справа в тому, що гінеколог може дати дозвіл на застосування засобу, якщо ризик для здоров’я матері та дитини не перевищує очікувану користь від використання Ібупрофену. Наприклад, при ГВ і на третьому триместрі вагітності лікар може призначити разовий прийом ліків при підвищенні температури тіла і розвитку гострого больового синдрому. Разом з цим, не можна забувати, що активні речовини медикаменту здатні проникати в молоко, отже, потрапляти в організм немовляти, викликаючи значну шкоду і побічні ефекти. Доведено, що препарат може спровокувати негативні прояви у дітей до 6 років і негативно впливати на дитячий організм, тому при можливості від прийому Ібупрофену під час лактації краще відмовитися.\nКрім цього, інструкція по застосуванню свідчить про те, що не можна проводити лікування жінки, якщо існує загроза переривання вагітності. При цьому збивати температуру і знижувати біль необхідно альтернативними засобами. Можна застосовувати препарати, дозволені серед вагітних на всіх триместрах.\nДокладну інформацію про те, як правильно проводити лікування можна знайти в офіційній інструкції із застосування, яка міститься в кожній упаковці ліків. Для ефективного зниження температури, запального процесу і болю без шкоди для здоров’я треба знати, в яких дозах слід приймати Ібупрофен при тих чи інших захворюваннях. Далі розглянемо, скільки повинна становити добова доза для дітей та дорослих при застосуванні препарату в різних формах випуску.\nДля лікування багатьох запальних патологій Ібупрофен застосовують у формі таблеток та капсул. Цей вид ліків рекомендується приймати після їжі, через однакові відтинки часу, запивати великою кількістю води. Перерва між прийомом таблеток повинен становити не менше 4 – 6 годин. Зазвичай терапія серед дорослих жінок і чоловіків проводиться з використанням 400 – 600 мг препарату одноразово 3 – 4 рази на добу. Максимальна добова доза не повинна перевищувати 2.4 р.\nДобре зарекомендувала себе шипуча форма Ібупрофену. Активна речовина препарату починає діяти одразу після потрапляння в шлунок, ефективно збиває температуру, усуває біль. Можна чергувати шипучі і тверду форму ліки. І те, і інше засіб містить один діючий компонент.\nДітям від 12 років, згідно інструкції по застосуванню, таблетки призначають по 100 – 200 мг при вазі від 40 кг. При температурі 38 – 38.5 градусів пацієнтам з масою тіла нижче 40 кг призначають 5 мг/кг маси тіла. При температурі 39 градусів використовують 10 мг/кг.\nКурс лікування і потрібна доза підбирається лікарем залежно від діагнозу хворого. Зазвичай тривалість терапії при простудних захворюваннях і грипі становить від 5 до 7 днів. При запальних патологіях ревматоїдного характеру фахівець приймає рішення про більш тривалому лікуванні.\nІбупрофен у вигляді ампул для ін’єкцій використовується переважно для зниження гострих больових відчуттів, наприклад, при травмах, у людей, що займаються спортом, при артриті та інших патологіях. Часто Ібупрофен використовують при заняттях бодібілдінгом для усунення хворобливих відчуттів в м’язах. При цьому використовується внутрішньом’язове введення в певні точки, розташовані в області хребетного стовпа, або постановка ін’єкцій у відділ епідурального каналу. Частіше використовується один укол протягом доби. Дозування визначається виключно лікарем залежно від стану хворого.\nРобити уколи з Ібупрофеном самостійно в домашніх умовах категорично заборонено, це може спровокувати важкі наслідки, аж до смертельного результату. Цей вид лікування використовують згідно інструкції по застосуванню під медичним контролем.\nОптимальним варіантом лікування дітей від трьох місяців є сироп Ібупрофен. Давати препарат маленьким пацієнтам рекомендується суворо за рецептом лікаря. Фахівець визначає дозування для малюка в індивідуальному порядку в залежності від виду хвороби, особливостей перебігу патології в конкретному випадку, а також вираженості симптомів у дитини.\nЗасіб має рідку основу, рожевий колір і приємний аромат. Розглядаючи питання про те, скільки крапель препарату може випити малюк в день, слід зазначити, що дозування визначається залежно від ваги хворого. Дітям від 3 до 12 місяців зазвичай призначають від 5 до 10 мг/кг маси тіла. Малюкам після року від 20 до 50 мг/кг, від 4 до 6 років – 150 мг/кг, від 6 до 9 – 200 мг/кг, від 9 до 12 – 300 мг/кг маси тіла. Не можна використовувати суспензію на голодний шлунок. Розчин беруть строго після прийому їжі. Під час лікування батьки повинні пам’ятати про те, що, якщо дати малюкові дуже велику дозу медикаменту, наслідки можуть бути самими негативними.\nІбупрофен у формі ректальних свічок відмінно знижує температуру тіла, справляється з болем і запаленням у новонароджених. Ця медикаментозна форма вважається найбільш ефективною і безпечною серед маленьких пацієнтів, так як не надає згубної дії на шлунок і кишечник.\nЗ якого віку застосовують свічки? Інструкція по застосуванню говорить про те, що дітям ця форма випуску медикаменту показана від 3 до 9 місяців по 1 свічці тричі на день. Дітям до 2 років призначають по одній свічці 4 рази на добу. Тривалість лікування зазвичай становить 5 – 7 діб за рішенням лікаря.\nІбупрофен у вигляді засоби для зовнішньої обробки шкіри використовується в основному при травмах і м’язових болях. Після нанесення на дерму препарат починає діяти практично відразу, так як його активні компоненти швидко проникають в шкіру і м’які тканини.\nМедикамент у формі гелю і мазі використовують переважно для лікування дорослих пацієнтів. Дітям до 12 років проводити терапію за допомогою цього засобу не рекомендується, так як воно може викликати негативні наслідки і побічні явища. В молодшому віці медикамент застосовують строго під контролем лікаря. Це допоможе знизити можливі ризики для здоров’я.\nДозування для дорослих жінок та чоловіків становить від 50 до 150 мг препарату через кожні 4 години, але не більше 4 разів на добу. Добова норма для дітей – 3 см смужки крему до 3 разів протягом дня. Ібупрофен мазь швидко знімає набряк, біль і запалення при отриманні травм, забоїв. Через скільки часу йде біль? Діє засіб досить швидко. Лікувальний ефект відзначається вже через 5-10 хвилин, триває до 3 — 4 годин залежно від інтенсивності больових відчуттів.\nПід час призначення лікування з допомогою Ібупрофену лікар повинен обов’язково враховувати його лікарська взаємодія. В таблиці можна знайти інформацію про те, як поєднується розглянутий препарат з іншими медикаментами.\nНазва препарату Сумісність з Ібупрофеном\nПрадакса Ібупрофен знижує дію\nГормональні ліки Таке поєднання підвищує ризик розвитку ускладнень з боку травної системи\nНовантрон Ібупрофен посилює токсичність даного засобу\nПротивірусні — Кагоцел, Новирин, Ремантадин Посилення вироблення інтерферону\nБлокордил Зниження гіпотензивного ефекту\nКвестран Зниження всмоктування Ібупрофену\nПрепарати літію У союзі з Ібупрофеном посилюється концентрація літію в крові\nАспірин Призводить до зменшення концентрації ібупрофену в крові\nАнтибіотики — Амоксицилін,\nАзитроміцин та інші Посилення побічних ефектів антибіотиків\nДіхлотіазід Зниження діуретичного ефекту\nКошти з магнієм Підвищення всмоктування Ібупрофену на ранньому етапі\nАнтикоагулянти Зниження ефективності антикоагулянтів\nГіпоглікемічні ліки Ібупрофен знижує дію таких препаратів\nМетотрексат Посилення токсичності\nЗ таблиці видно, що Ібупрофен може як посилювати, так і послаблювати дію багатьох ліків. Для запобігання можливих ускладнень лікування за допомогою даного медикаменту слід проводити під суворим контролем лікарів.\nЦе далеко не повний перелік засобів, що виявляють знеболювальну, жарознижувальну дію. Часто для полегшення стану хворого при різних захворюваннях використовується Но-Шпа, Аэртал, Вольтарен, Кетонал, Мідокалм, Німесил, Пенталгін, Кетопрофен, Кетанов, Мелоксик, крем Долгит. Аналогічною дією також мають Аркоксиа, Німесулід, Цитрамон, Мелоксикам, Кодеїн, Моваліс, Ортафен, Панадол, Дротаверин, Ортофен, Діп-Реліф, Найз. Незважаючи на широкий вибір аналогів, заміна препарату Ібупрофен на будь-який з них повинна проводитися виключно лікарем.\nМить та інші.\nРізні фармакологічні компанії використовують назви синоніми, що містять такі закінчення, як Капс, Джуніор, Мед, Таб, Ультра, Форте, Кидс, Макс (мах), Плюс, Татхимфармпрепарат (АТХ), Тева, Борисовський завод та деякі інші. Латинські літери в кінці препарату часто даються від торгового назви компанії, що випускає ліки. Незважаючи на різні назви, імпортні медикаменти мало чим відрізняються від вітчизняних. Різниця лише в тому, що в них можуть міститися деякі інші допоміжні компоненти. Тобто дорожчі ліки, наприклад, американський, англійський, китайський або тайський Ібупрофен, можна замінити порівняно дешевим вітчизняним засобом, не побоюючись за здоров’я, при цьому заощадити на вартості.\nПити Ібупрофен і будь-які його замінники слід з дозволу лікуючого лікаря, особливо якщо справа стосується лікування маленьких дітей.\nМедична практика показала, що серед людей, які п’ють Ібупрофен, побічні явища зустрічаються досить рідко. Це можуть бути алергічні реакції у вигляді появи прищів на тілі, шкірного свербежу, легкої нудоти та іншого. Якщо ж не дотримуватися інструкції по застосуванню, реакція організму може бути негативною.\nпорушення травлення – печія, метеоризм, відрижка;\nДовгий і безконтрольний прийом препарату може призвести до тяжкого ураження нирок, печінки, розвитку сильних болів у грудях і іншим побочкам. У зв’язку з тим, що медикамент розріджує кров, він здатний викликати шлункову кровотечу. Негайну медичну допомогу потрібно надати людині при сплутаності свідомості, утрудненні дихання, коми.\nЩоб запобігти побічні явища на тлі прийому таблеток перед початком терапії слід ретельно вивчити опис медикаменту та інструкцію по його застосуванню. Особливу увагу потрібно звернути на такі його особливості:\nдозування і тривалість курсу лікування при різних захворюваннях визначається фахівцем. Допускається самостійний прийом мазі або гелю в невеликих кількостях;\nпри тривалому використанні таблеток необхідно регулярно здавати лабораторні аналізи для здійснення контролю функціонування нирок і печінки. При погіршенні стану цих органів лікування треба припинити;\nне можна поєднувати препарат з іншими засобами, що належать до групи нестероїдних протизапальних ліків;\nперед проведенням деяких аналізів слід відмінити терапію за допомогою Ібупрофену, так як він може вплинути на точність отриманих результатів;\nсеред пацієнтів до 12 років медикамент використовується в строгому дозуванні виключно під наглядом лікаря;\nтаблетки впливають на концентрацію уваги, тому під час лікування важливо відмовитися від керування транспортом і небезпечними механізмами.\nЯкщо через 3-5 діб терапевтичний ефект від застосування таблеток відсутня, потрібно проконсультуватися з фахівцем для корекції лікування.\nІбупрофен є досить популярним препаратів, використовуваних серед дітей і дорослих, тому й питань про нього теж досить багато. Відповімо на найпопулярніші з них.\nОстаннім часом на багатьох форумах можна зустріти коментарі про те, що даний препарат належить до наркотиків, що викликає багато ускладнення і навіть призводить до безпліддя. Це не так. При дотриманні всіх інструкцій щодо застосування препарату і відмову від самолікування медикамент рідко викликає побічні ефекти і звикання. Головне правило в лікуванні за допомогою засобу – чітке виконання рекомендацій лікаря і підбір правильного дозування.\nЧасто пацієнти запитують, чому кофеїн підсилює дію Ібупрофену? Дійсно, згідно з даними медичних досліджень, кофеїн посилює аналгезуючий ефект розглянутого кошти. Це в 90% випадків підтвердили пацієнти, які погодилися пройти подібний експеримент.\nНа це питання відповісти однозначно не можна. Все залежить від виду захворювання, тривалості лікування та індивідуальних особливостей організму людини. Якщо не перевищувати дозування та тривалість курсу терапії, обидва ліки переносяться досить добре.\nПацієнтам, страждаючим гіпертонією, слід приймати розглянутий медикамент з особливою обережністю та ретельно вивчати інструкцію по застосуванню. Це пов’язано зі здатністю знеболюючих і жарознижуючих препаратів провокувати скачки артеріального тиску.\nПрийом медикаментів вийшов терміном придатності може викликати вкрай важкі ускладнення для організму людини, аж до летального результату. Робити цього категорично не можна.\nВ гінекологічній практиці медикамент дійсно використовують для полегшення больових відчуттів у пацієнток, зокрема, після перенесення оперативних втручань з видалення пухлин, при запаленні придатків і інших станах.\nТривалість лікування завжди залежить від стану пацієнта та швидкості настання терапевтичного ефекту. Згідно інструкції по застосуванню, тривалість лікування підбирає виключно лікар, грунтуючись на діагноз та стан людини. Звичайно курс триває від 7 до 14 діб.\nБільш тривалий примі нерідко викликає небезпечні ускладнення та передозування.\nКупити медикамент можна в будь-якій аптеці. Приблизну ціну Ібупрофену в різних формах випуску можна знайти в таблиці.\nФорма випуску Орієнтовна ціна в рублях\nВартість може коливатися в залежності від країни виробника.\nЦе відео допоможе краще ознайомитися з інструкцією із застосування Ібупрофену.\nВідеоролик надано з ознайомчою метою, не є керівництвом до дії.\nЗ аптек препарат відпускається без рецепта лікаря. При цьому покупець не повинен соромитися питати ліцензію на продаж кошти. Зберігають ліки в сухих і темних місцях, захищених від дітей.\nМарія, Уфа р.\n«При підвищенні температури завжди даю своєму сину Ібупрофен. Його радить навіть Комаровкий. Раніше користувалися Нурофеном, але цей препарат досить дорогий, тому перейшли на більш дешевий аналог. Побічних ефектів у дитини не виникало. В принципі, я задоволена».\nВалентина, р. Москва\n«Таблетки Ібупрофен – це моє спасіння. Вони завжди є в нашій родині. Дочка п’є їх при застуді для усунення болю і температури, а мені вони допомагають зняти біль, періодично з’являється з-за артриту. Засіб дешеве і перевірене. Рекомендую всім».\nВалерій, р. Іваново\n«Професійно займаюся спортом протягом вже декількох років. По моїх стопах пішов і мій син. Ібупрофен в таблетках завжди є в домашній аптечці. Іноді це ліки приймаю я і моя дитина при розтягненнях, болях після травм. Препарат хороший. Єдине що хотів би порадити, не перестарайтеся з його дозуванням».\nЖанна, р. Санкт-Петербург\n«Перший засіб від температури, яке я завжди використовую для своїх дітей – це Ібупрофен в таблетках і у вигляді сиропу. Ліки діє дуже швидко, збиває температуру надовго. Ще одна перевага – знеболюючий і протизапальний ефект».\nАнастасія, р. Нижній Новгород\n«Жодна зима у нас в родині не проходить без застуди. Причому хворіють всі, як я з чоловіком, так і обидві наші дочки. Під час грипу та застуди збиваємо температуру таблетками Ібупрофен. Використовуємо пігулки вітчизняного виробництва. Враження від препарату тільки хороші».\nСтаніслав, р. Саранськ\n«Про існування Ібупрофену дізнався в аптеці, коли шукав своїй дитині сироп Нурофен, але його не виявилося в наявності. Фармацевт порадила мені це ліки, запевнивши, що у нього абсолютно аналогічну дію. Це виявилося дійсно так. З цих пір користуємося тільки Ібупрофеном. Ефект той же, а коштує він дешевше».\nТетяна, Мінськ р.\n«На жаль, мій досвід знайомства з Ібупрофеном залишив тільки негативні спогади. Медикамент призначив лікар при високій температурі. Синові тоді було рік і 2 місяці. З перших днів прийому почалася блювота, на тілі утворилися червоні прищі. Справа в алергії на склад ліків. Довелося замінити його більш дорогим».


15-20 травня “Молодь – надія України” продовжить акцію протесту проти підвищення цін на енергоносії та залізничні квитки | УНІАН\n15-20 травня “Молодь – надія України” продовжить акцію протесту проти підвищення цін на енергоносії та залізничні квитки\n15-20 травня активісти всеукраїнського молодіжного об’єднання “Молодь – надія України” та громадянської кампанії “Громадський спротив України” продовжать акцію протесту біля Секретаріату Президента України з вимогою не підвищувати ціни на газ, електроенергію, телефонний зв’язок та залізничні квитки.\nЯк передає кореспондент УНІАН, про це сьогодні на прес-конференції в УНІАН повідомив голова ВМО "Молодь - надія України" Вадим ГЛАДЧУК.\n“Нинішня бандитська влада мало чим відрізняється від влади КУЧМИ. Якщо КУЧМА підвищував тарифи на енергоносії раз на рік, то уряд ЄХАНУРОВА виходить з такою ініціативою раз на три місяці”, – сказав В.ГЛАДЧУК.\nВін наголосив, що не зважаючи на мораторій Верховної Ради на підвищення цін на житлово-комунальні послуги, який не підписав Президент України Віктор ЮЩЕНКО, ціни на електроенергію та газ за короткий проміжок часу зростуть більше ніж на 100%.\n“Через відсутність системи обліку розрахунків лише населення, яке становить всього 25% від всіх категорій споживачів, у 2004 році реально сплатило за енергоресурси на 10 млрд. грн. більше, ніж спожила вся країна. Загалом, вся країна переплачує за енергоносії на внутрішньому ринку близько 50 млрд. грн., що становить майже половину бюджету держави”, – заявив В.ГЛАДЧУК.\nВін переконаний, що реальної необхідності підвищувати тарифи немає.\nВ.ГЛАДЧУК не виключив, що через такі дії влади новообраний парламент може оголосити В.ЮЩЕНКУ імпічмент. “Я хотів би порадити Президентові не розслаблятися, адже ВР сьогодні цілком і реально може оголосити імпічмент. Підставою для цього може стати антинародна політика В.ЮЩЕНКА та уряду Ю.ЄХАНУРОВА”, - сказав голова молодіжного об’єднання.\n“Ми проводимо вже кілька днів наметову облогу Банкової”, - повідомив він.\nЗа словами В.ГЛАДЧУКА, при цьому “Молодь – надія України” постійно наштовхується на протидію влади. Крім того, порушується право громадян на мирні збори. Він зауважив, що акція мала б проводитись за адресою Банкова, 15, але активістів об’єднання на зазначене місце не пропускають. За його словами, після встановлення наметів на вул. Банкова, 9 до них неодноразово звертались комунальні служби з вимогою зупинити акцію.\nВ.ГЛАДЧУК розповів, що три намети активісти “Молодь – надія України” будуть встановлювати щодня з 13.00 до 18.00 на вул. Банковій. В акції братимуть учать від 20 до 30 осіб.\n“Принциповим є не кількість учасників, а те, щоб громадськість знала правду”, - додав В.ГЛАДЧУК.\nВін також повідомив, що в ході акції “Молодь – надія України” наражається на цензуру “помаранчевих” ЗМІ.\n“Ми розраховуємо, що політичні сили в новому парламенті повторно запровадять мораторій на підвищення цін. Ми розраховуємо, що новий уряд відмовиться від підвищення цін на енергоносії”, - зауважив В.ГЛАДЧУК. За його словами, після 20 травня намети „перекочовуватимуть” до тих державних установ, які є ініціаторами або виконавцями підвищення цін.\nЯк повідомляв УНІАН, з 1 травня набуло чинності рішення НКРЕ про підвищення на 25% тарифів на газ та електроенергію для населення.\n11 травня Кабінет Міністрів України затвердив підвищення на 50% з 1 червня тарифів на пасажирські перевезення в поїздах далекого сполучення.\nАкція протесту ВМО “Молодь – надія України” та ГК “Громадський спротив України” розпочалась 11 травня.


Нові автомобілі прикордонників показали в Києві (ФОТОРЕПОРТАЖ) – Військовий навігатор України\nа яких автомобілях сьогодні несуть службу українські прикордонники можна побачити на виставці в Києві з 22 по 27 серпня виставці військової техніки «Міць нескорених».\nНові автомобілі прикордонників представлені в Києві, на Європейській площі, в рамках виставки військової техніки, приуроченої до 26-ї річниці Незалежності України.\nПочнемо з броньованого автомобіля Land Rover Defender «Командирський», який доопрацьований столичним НВО «Практика». Машина має балістичний клас захисту ПЗСА-4. Споряджена маса – 3050 кг. Двигун – 2,2-літровий потужністю 122 к.с. Витрата палива – 11 л на 100 км. Максимальна швидкість – 140 км/г.\nLand Rover Defender «Командирський»\nПоруч демонструється неброньований побратим – Land Rover Defender «СКІТА», що перекладається як Спеціальна комплексна інформаційно-телекомунікаційна апаратна. Вона забезпечує створення потужного цифрового потоку (до 4056 Кбіт/с) з використанням станції супутникового зв’язку і GSM технологій (256 Кбіт/с). На базі «СКІТА» можна також розгорнути відкриту цифрову телефонну лінію – до 16 абонентів. І це далеко не всі можливості апаратної.\nЩе одна цікава машина – бронеавтомобіль «Тритон-0103» виробництва ПрАТ «Завод« Кузня на Рибальському ». Машина оснащена системою технічного (радіолокаційного і оптико-електронного) спостереження в радіусі до 6 км з дистанційним передаванням даних (до 200 метрів) з виносного пульта управління. Бронеавтомобіль укомплектований полегшеною кулеметною установкою калібру 12,7 мм. З дистанційним пультом управління й монітором, та боєкомплектом на 1200 патронів. На машині встановлений турбодизель Volvo Penta робочим об’ємом 5,7 л і потужністю 211 к.с.\nНова допомога для прикордонників – пікапи Ford Ranger двох різновидів. Перший з них називається «Поліцейський» і призначений для прикордонних загонів, а також перевезення пасажирів по всім видами місцевості. У його вантажній платформі встановлені чотири відкидних сидіння, таким чином, загальна місткість досягає 9 осіб. Автомобіль оснащений світлосигнальним пристроєм, посиленим бампером, більш потужної підвіскою. Машина має збільшений кліренс і вседорожні шини. Двигун – 2,4-літровий дизель потужністю 143 к.с. Максимальна швидкість – 130 км/г. Бак – 70 л. Запас ходу – 600 км.\nДругий пікап Ford Ranger – машина наступного покоління. Дворядна кабіна тут більш простора і комфортабельна. Застосовується більш сучасний і економічний, 2,2-літровий турбодизель потужністю 150 к.с. Коробка передач – механічна, 6-ступінчаста. Витрата палива в змішаному режимі становить 9,9 л на 100 км. Бак – 80 л. Максимальна швидкість – 175 км/г.\nДругий пікап Ford Ranger – машина наступного покоління. Дворядна кабіна тут більш простора і комфортабельна. Застосовується більш сучасний і економічний, 2,2-літровий турбодизель потужністю 150 к.с. Коробка передач – механічна, 6-ступінчаста. Витрата палива в змішаному режимі становить 9,9 л на 100 км. Бак – 80 л. Максимальна швидкість – 175 км / ч.\nVolkswagen Amarok 1 з 3 Volkswagen Amarok\nАле це ще не всі новинки. Спеціально для прикордонників був заброньований пікап Volkswagen Amarok. Машина призначена для швидкого перевезення оперативних груп, а також несення чергування в пунктах пропуску. Кабіна має 4-й рівень захисту по типу капсули і захищає від стрілецької зброї з патроном 7,62х54 мм, а також від осколків. Споряджена маса – 3040 кг. Застосовується 2,0-літровий турбодизель потужністю 140 к.с. Максимальна швидкість – 160 км/г.\n*Інформація публікується з відкритих джерел.Джерело: https://www.autocentre.ua/\nTags:ББМ "Тритон" НВО “Практика” Прикордонники\nМашину розробляли на підставі спільного рішення між НВО “Практика” та …


субота, 19 січня 2019, 15:20\nПро це він заявив у Відні, повідомляє Центр новин ООН.\n"За деякими ознаками можна зробити висновок, що в ядерному науково-дослідному центрі Йонбені працює реактор. А на підприємстві в Йонбені з виробництва стержнів з ядерним паливом, судячи з усього, використовується установка щодо збагачення ядерного палива центрифужним методом", - сказав Амано, виступаючи на сесії Ради керівників МАГАТЕ.\nВін засудив підземне ядерне випробування, проведене КНДР 3 вересня, нагадавши, що з 2006 року це вже шосте, причому найпотужніше, випробування.\n"Продовження й подальше розширення ядерної програми КНДР викликає серйозне заннепокоєння", - сказав Амано.\nВін закликав владу Північної Кореї повною мірою дотримуватися резолюції Ради Безпеки ООН і вимоги МАГАТЕ, а також співпрацювати з інспекторами Агентства. Генеральний директор додав, що в МАГАТЕ пильно стежать за розвитком ситуації в КНДР та її ядерною програмою. Минулого місяця у Департаменті з гарантій було створено спеціальний гурт щодо Північної Кореї.\nЯк повідомлялося, Рада Безпеки ООН у понеділок одноголосно ухвалила резолюцію, яка посилює режим санкції проти КНДР у відповідь на останнє незаконне ядерне випробування, проведене Пхеньяном.\nКНДР МАГАТЕ Ядерна зброя


Україна та США разом шукатимуть військовополонених та зниклих безвісти - новини України - Політика - TCH.ua\nПолітика 6 серпня 2019 11:50\nВажливий меморандум підписали Чалий та МакКіг.\nПредставники України й США підписали меморандум щодо пошуку військовополонених та зниклих безвісти.\nПро це сповістили у Посольстві України в США.\nЯк зазначається, урочиста церемонія відбулася за участі українського посла Валерія Чалого та директора Агенції Келлі МакКіга.\nЗокрема, меморандум дасть змогу пошуку в Україні та повернення до США останків американських солдатів, загиблих та зниклих безвісти під час Другої світової війни. Підписаний документ також передбачає обмін досвідом з американською стороною щодо особливостей пошуку військовослужбовців ЗСУ та інших силових структур, які зникли безвісти чи потрапили в полон під час нинішньої збройної агресії Росії проти України.\nУкраїна і США спільно боротимуться з наркотрафіком і російськими “злодіями в законі”\nУ посольстві відзначили, що це вже третій меморандум про порозуміння, укладеним між українською владою та Міністерством оборони США у цьому питанні. Попередні документи були укладені Службою безпеки України та Міністерством у справах ветеранів України.\nНагадаємо, 17 липня відбулося засідання тристоронньої контактної групи в Мінську. Учасники перемовин домовилися про нове перемир’я, яке має запанувати в ніч проти неділі, 21 липня. Також було досягнуто домовленості про обмін полоненими у форматі 101 на 50 з представниками "ДНР" і за формулою 107 на 19 з представниками "ЛНР".\nВідео На зустрічі у Мінську вдалось домовитись про чергове перемир’я на Донбасі


У зв’язку з введенням з березня карантинних заходів, зниженням ділової активності, а також запровадженням податкових пільг для підтримки бізнесу в період карантину, місцеві бюджети недоотримують значні фінансові ресурси. Починаючи з травня, карантинні обмеження стали послаблювати. Чи відновлюються у зв’язку з цим обсяги надходжень до місцевих бюджетів Закарпатської області проаналізувала Юлія Траньович, консультантка з бюджетних питань Закарпатського РВ Асоціації міст України.\n«З початком введення обмежуючих заходів бюджетні надходження очікувано стали знижуватися. Зокрема, у квітні до місцевих бюджетів Закарпатської області надійшло на 26,2% менше доходів, ніж у квітні 2019 року – це найнижчий показник за перше півріччя. Послаблення карантину позитивно вплинули на ситуацію, і в червні до бюджетів Закарпаття надійшло уже на 5,5% більше, ніж у червні минулого року».\n<< В Україні створять центри професійного розвитку вчителів: деталі\nСмертельна аварія: на Мукачівщині легковик врізався у вантажівку, загинув 20-річний юнак >>\nЯк проходить вакцинація на Закарпатті\nНа Закарпатті вражаюче зросла кількість інфікованих дітей на коронавірус\nСловаччина на карантині: відзавтра у країні діють нові обмеження\nЗакарпаття продовжує порушувати карантинні вимоги: за вихідні 313 порушень серед них гучне весілля


У Грузії спікером парламенту обрали лідера більшості - ЗМІ\n25 червня, 2019 16:59\nЗазначається, що головою парламенту Грузії став Арчіл Талаквадзе.\nСпікером парламенту Грузії обрали лідера парламентської більшості, представника керівної партії "Грузинська мрія" Арчіла Талаквадзе. Про це повідомляє "Ехо Кавказу".\nЗокрема, на цій посаді він змінив Іраклія Кобахідзе, який пішов у відставку на тлі акцій протесту в центрі Тбілісі.\nТак, кандидатуру Талаквадзе на пленарному засіданні парламенту підтримали 94 депутати зі 101, які пройшли реєстрацію.У голосуванні не взяли участі депутати опозиційних фракцій "Єдиний нацрух" і "Європейська Грузія".\nКрім того, у парламенті нинішнього скликання Арчіл Талаквадзе був лідером парламентської більшості.\nРазом з тим, у 2014-2016 роках він обіймав посаду заступника міністра внутрішніх справ. У 2012-2014 роках був заступником міністра з виконання покарань.\nНагадаємо, Влада Грузії 24 червня пообіцяла виконати одну з ключових вимог протестувальників.\nРаніше, у лікарнях Тбілісі продовжили лікування 28 осіб, які постраждали в ході протестів 20-21 червня.\nГрузія, спікер, Арчіл Талаквадзе, Кобахідзе


Сила любові: Слово про Олеся Гончара (М. І.Братан). Шкільні твори, розробки уроків, контрольні роботи, українська література. Олесь Гончар, шкільна програма\nСила любові: Слово про Олеся Гончара (М. І.Братан)\nКнига публіцистики Олеся Гончара, видана «Українським письменником», має просту і промовисту назву — «Чим живемо. На шляхах до українського відродження». Чим жили, живемо і житимемо — цьому, власне, присвячена вся повновага натхненна творчість прапороносця нашого письменства, який міг би з повним правом сказати про себе словами П.Тичини: «За всіх скажу, за всіх переболію». Доля народу, болі народу стали зневіднині його долею і болями, і це потверджують не лише його твори, але й дії людини, громадянина, бійця.\nЗгадаймо епізод воєнної пори, коли йому, сержантові мінроти, фронтовому поетові, запропоновано було перейти на службу з мінометного батальйону в дивізійну газету. Ось як розповідає про це сам письменник: «Я подивився на своїх товаришів, зарослих, змучених. «Невже ти підеш?» — запитували їхні очі, налиті смутком втоми, смутком невідомості перед завтрашнім днем. До болю близькі й дорогі мені ці люди. Це брати твої, вони тобі найрідніші за всіх. Тому, що в тебе з ними була одна доля, ти ділив з ними все, що випадає солдатові… Я залишився з ними…».\nА чи не зрідні цьому виборові той, через десятиріччя, коли перед першим своїм ювілеєм уславлений автор «Прапороносців», «Тронки» опублікував новий роман «Собор», з’ява якого в кінці «героїчних» шістдесятих років означала врівні звинувачення і присуд «епосі», пізніше пойменованій «застоєм». Письменник залишився з ними, з нами, з народом, тим-то вся «королівська рать», ота брежнєвсько-сусловська комарилья, так гнівно і грізно повстала супроти цього гранично чесного, сміливого і мудрого твору, що, будучи літературою високою, справжньою, все ж сприймається, як факт, котрий виходить за рамки суто мистецькі. «Щоб жить — ні в кого права не питаюсь, щоб жить, я всі кайдани розірву!». Як у цих могутніх словах поета живе сам дух невпокореного народу, так у необорних сторінках «Собору» дихає, протидіє, бореться наша історична, національна, світоглядна, моральна основа. «Собори своїх душ бережіть!.. Собори душ!..»\nА ще ж був Майдан незалежності у Києві, намети голодуючих студентів і зі словом моральної підтримки серед них — Той, на чиїх творах вони виховувались. Була заява про вихід із КПРС, аби не мати нічого спільного з «реготунами», супротивниками демократії й поступу.\nПисьменник залишався і залишається з народом, який нарешті здобув державну незалежність, віками омріяну волю. І було слово Олеся Гончара на урочистому засіданні сесії Верховної Ради України: «Вклонімося ж, Україно, пам’яті замучених, полеглих твоїх дітей, їхній жертовності, їхньому героїзмові, бо всі вони — співтворці твоєї Свободи». Воістину мав рацію поет, сказавши: «Гончар — совість нашого народу, і якщо судити по ньому, то совість українського народу — чиста».\nЯкщо спробувати одним словом окреслити, що є найхарактернішим, найвизначальнішим у творчості Майстра, котрий нині відзначає своє високоліття, то цим словом, вочевидь, мусить бути — неповторність. Неповторні герої його романів, повістей, оповідань, новел, кіносценаріїв, поезій, есе, нарисів. Неповторні найрозмаїтіші його художні образи. Неповторне багатоквітне його слово. Неповторна любов, якою те слово дихає. Адже ж, як мовив Він у статті про Василя Земляка, «таємниця творчості, певне, полягає насамперед в любові художника…». Вона, ця любов, звичайно ж, має свої витоки, першоджерела, які належить шукати в тій землі, що породила художника, в народі, з котрим він розділив трудну і високу долю, а, до того ж, у родоводі письменника, уродженця славетної Полтавщини, що дала нашій культурі яскраве розлетисте сузір’я талантів, знаних у світі.\nУ благоговійному слові про свого геніального земляка Миколу Гоголя Олесь Гончар зазначав: «Навіть серед київських урвищ та круч, де інший спостеріг би лиш ерозію грунтів, цей закоханий мрійник у поетичному екстазі вловлює щось гармонійне — така вже сила любові (підкреслення наше — М.Б.), таке чудодійництво генія». А хіба не уловлював гармонію у вировищах світу натхненний творець «Прапороносців», «Людини і зброї», «Собору», «Циклону»? Хіба не силою любові пояснюється чудодійництво багатьох його творів, починаючи від фронтових поезій і кінчаючи «Спогадом про океан». Та, власне, чому — «кінчаючи»? Неповторність Гончаревої прози з роками аж ніяк не притлумлюється, кожен його новий твір є подальшим щаблем у пошуках гармонійного в цьому жорстокому світі.\nАле повернемося до початків, до батьківського порога, звідки вирушав у життєву шлях-дорогу майбутній письменник. Отже, Полтавщина, село Суха Кобиляцького району. Народився 3 квітня 1918 року. В родині селянина-бідняка. Мати померла рано, виховувала Сашка бабуся, «чия безмежна ласка, доброта і любов» замінили йому материнське тепло. «Вона, — пише 0.Гончар у «Письменницьких роздумах», — відзначалася щирою вродженою любов’ю до людей, в її образі ніби втілювалося для мене все краще, що є в нашого народу: працьовитість, чесність, справедливість, безмежна доброта, обдарованість».\nЗ глибокою шанобою згадує О. Гончар вчителя мови і літератури, який зумів своїм учням «прищепити палку любов до рідного слова, красного письменства», а йому дав «чисто українське ім’я — Олесь».\nЗакінчивши семирічну школу в с. Бреусівці Козельщанського району, п’ятнадцятирічним юнаком О. Гончар іде працювати до редакції районної газети. За свідченням поета О.Юренка, який тоді там секретарював, майбутній письменник «одразу ж включився в роботу весело так, усміхнено». У повісті «Далекі вогнища» (1985 р.) колоритно і таки усміхнено відтворені редакційні клопоти районки, і той «нерозвійний хміль життя, де все переплелось, де так поєднались і радощі, і гіркоти…».\nВідтак було навчання в Харківському технікумі журналістики. На відмінно закінчивши його, О. Гончар працює в Харківській молодіжній газеті «Ленінська зміна». Невдовзі, успішно склавши (екстерном) екзамени до Харківського університету, він стає студентом філфаку. Вчився і працював до самозабуття. У листі до друга писав: «Учусь, як віл. Латинь, французька, церковнослов’янські пам’ятки»… І цілком слушно зауважує О.Юренко: «Так з великої праці виростав і великий талант…».\nУ передвоєнні роки О. Гончар публікує перші художні Твори на сторінках обласної і республіканської преси. Пізніше, з висоти досвіду й майстерності, письменник відзначить, як твори, що були чогось варті, — повість про весну 1933 року «Стокозове поле», надруковану в журналі «Молодий більшовик», курсову лінгвістичну роботу про твори М.Коцюбинського, працю-дослідження про поему І.Франка «Мойсей». В чернетках визрівав роман про Григорія Сковороду… Війна застала його за підготовкою до чергового іспиту. Достеменно, як у «Людині і зброї». Не зважаючи на відстрочку, Олесь Гончар разом із товаришами по навчанню йде добровольцем на фронт.\nДо того, як будуть написані «Прапороносці», проляже шлях через усю, від початку до кінця, Велику Вітчизняну війну, «щастя перемоги, радість повороту», навчання після демобілізації в Дніпропетровському університеті, коли й починає втілюватись у життя задум написати книгу про героїчний визвольний похід рідної Армії, «про трударів фронту, про людей великого подвигу». Молодий письменник сам належав до них, розділив усю трудність, небезпеку і звитягу вікопомного походу. Свідчення його ратних звитяг — орден Слави, орден Червоної Зірки, три медалі «За відвагу». Ще там, на вогневих дорогах війни, визволяючи від фашистського іга народи Західної Європи, крізь горе і відчай од втрати бойових друзів, з великої любові до тих, з ким пройшов крізь пекло війни, він сам собі заприсягнув: «Якщо лишуся живим, розповім про вас…».\nЯк зазначає сам автор «Прапороносців», «зародки, ембріони тих образів, які згодом дістануть свій розвиток у трилогії», мали вже його «фронтові поезії», видані окремою збіркою через сорок літ після Перемоги. Не великий за обсягом, але значний за змістом і емоційним наповненням той фронтовий цикл названо «поетичним пунктиром походу». І, справді, в скупих поетичних рядках і розлогій трилогії можна знайти багато спільного, що стосується «душевних станів» учасників походу, Так, у вірші «Атака» (1942 р.) читаємо:\nОсь як цей душевний стан описано в «Прапороносцях»: «Німці тікали з вогневої. Це ще піддало Чернишеві сили, такої сили, що, здавалось, його не міг би тепер зупинити наказ самого маршала. Перед ним майорів чужий френч… І Черниш… не біг, а летів, як птах. Усе тіло його зробилося легким, пружним, нестримним…».\n(«Думи про Батьківщину», 1944 р.)\nУ романі: «Чи то стрімкі гори біліють, повиті літніми хмарами-оболоками, чи, може, далека то Україна біліє черідкою хат?..».\nТрилогію «Прапороносці» І.Драч назвав книгою-подією і то не лише в культурному житті українського народу, хоч у його духовному розвої передовсім. Серед численних книг про війну, про людину на війні «Прапороносці» посідають осібне місце. Це, як писав Ю.Бондарєв, «сповідь пам’яті, совісті і правди нашого народу». Всі ці категорії, завважимо, з плином часу, ба навіть у сьогоднішній життєвій круговерті ревізії не підлягають.\nНалежу до тих, кому випало читати «Альпи», «Голубий Дунай» і «Злату Прагу» з першодруків у журналі. Звідтоді стільки разів читав-перечитував роман-поему, а заодно й те, що про нього написано, одначе й донині не полишає мене первісне юнацьке сприйняття нев’янучого твору. Не похитнули мене в тривкій небайдужості до нього і злостиві натяки декотрих нинішніх творців «безсмертних» цінностей щодо відвідин героями роману відомої кімнати-музею в Златій Празі з відповідними цитатами відповідних місць роману. Брянський, Черниш, Шура Ясногорська, Сагайда, Маковей, брати Блаженки, Хома Хаєцький, підполковник Самієв, майор Воронцов, Іван Антонович капітан Чумаченко, Багіров, Сєвєрцев… Вихоплені з пекла війни образи цих захисників Вітчизни, бійців-визволителів позначені, за словами Чінгіза Айтматова, «народністю погляду на життя в зображенні війни», бо ж несуть у собі образ самого народу-переможця, його нездоланний дух, трудну і прекрасну долю справедливої армії. Недавні робітники, колгоспники, студенти, «люди чесних трудових професій», вони стають на війні умілими і безстрашними вошами, хоч до кожного з них співвідносні слова поета: «Хто каже, ніби на війні не страшно, нічого той не знає про війну». Але ж закон війни непохитний, його чітко й просто визначив командир полку, Герой Радянського Союзу Самієв: «Відвага, хоробрість — найвища якість в людині».\n«Прапороносці» з літописно-розложистим, емоційно наснаженим характером оповіді вкарбували у вічність, як писав їхній автор у вірші «Знамено полку» (1945 р.) — «звитягу нашу, наші болі, загиблих друзів імена…». Як у багатьох творах про війну, у трилогії з глибокою художньою переконливістю показані сила і чистота фронтового братерства, краса вірності в любові…\nГерої трилогії глибоко індивідуалізовані не лише за зовнішніми ознаками, але й тими гранями, якими, за словами Юрія Брянського, «світиться кожне людське серце». І стільки такого світла випромінюють учасники визвольного походу серед нелюдських умов, де земля чадіє газами і трупами, де до смерті — чотири кроки, де, як мовить Брянський, котрий бачиться Чернишеві соняшником у цвіту: «Багато що зійшло кров’ю, згоріло в серці за ці роки… А може, й не згоріло? Може, випалене вогнем, воно тільки загартувалось та стало від того ще міцнішим?..».\nУ романі з непідробленою синовньою любов’ю змальовано образ Батьківщини, повпредами якої виступають у закордонні рядові і командири великої армії, діти різних народів, передовсім наші краянці, дібрані Брянським з останнього поповнення — «вінницькі, подільські, наддніпрянські колгоспники — слухняні і працьовиті», «чесні чорнороби війни», які уособлюють великодушність свого народу. Це належно поціновується синами інших народів, що проносять крізь вогонь і смерть «вірність в серці чистім» фронтовому побратимству, суворій чоловічій дружбі, яка не раз випробувана смертю, котра «забувається важче, ніж перше кохання».\nПри загальному життєствердному, оптимістичному звучанні «Прапороносці» у багатьох місцях сповнені пекучої туги за тими, хто поліг на шляху до Перемоги, — згадаймо: Вакуленко, Гай, Брянський, Шура Ясногорська, а чи той норовистий безіменний кулеметник при обороні графського будинку в Трансільванії, який зі смертельною раною просить Сагайду простити йому за гарячковитий непослух. «Він кивнув, щоб Сагайда нахилився до його запалої колючої щоки, і вони якось особливо по-людськи, урочисто й прощально поцілувались…».\nРоман-трилогія — це своєрідний тривкий пам’ятник полеглим у найжорстокішій з воєн, які будь-коли знало людство.\nУ перші повоєнні роки паралельно з «Прапороносцями» і після них 0.Гончар пише ряд новел, оповідань на воєнну тему, а також повість «Земля гуде», присвячену підпільній комсомольській організації у дорогій його серцю Полтаві під час фашистської окупації.\nНовела «Модри-Камень», «Весна за Моравою». «Ілонка», «Гори співають», як і написані пізніше «За мить з щастя», «Хлопець із плацдарму», увійшли до золотого фонду літератури про людину на війні. Прехорошими назвав їх А. Головко, вони без перебільшення належать до шедеврів світової новелістики.\nНе лише зміст і ідея захоплюють читача у «Модри-Камені» — в цьому високопоетичному і врівні драматичному творі про кохання, що його наш солдат зустрів на буремній дорозі війни, де, здавалось би, не залишалося й місця для любові, цноти і досмертної вірності. Неповторна стилістика новели з навдивовижу гармонійним поєднанням емоційно-експресивних засобів із конкретно-предметними. «З-за причілка било снігом і засипало мені очі. Білий вітер стугонів у порожнечі гір…». «Боязко й недовірливо відчинилися двері». А як трепетно мовиться про зародження любові: «Пальці твої були вправні й повні ніжного тепла. Зовсім не боліло, як ти відривала закривавлений бинт…». А потім, коли напувала кавою, — «і пильно дивилася в очі, і я виразно чув, як входиш ти до мого серця». Чи оце вражаючої густини письмо: «Куримо-спимо — хилимось…».\n«Тереза: — Я так довго чекала вас після тої зимової ночі. Мені здається, що не менше як тисячу літ!»\nЯ: — А мені здається, що стільки ж ішов до тебе після тої ночі.» «Тереза: — Нарешті ми знову зустрілись! Дайте мені вашу руку. Ви відчуваєте, як тисяча літ перемістилася перед нас? Тепер вона попереду, правда ж? Наша тисяча!.. Доки зеленітимуть ці гори і світить сонце, ми будемо жити. Я задихаюсь від такого багатства.».\nЦе особливо хвилює тим, що розмова уявна: Терезу скатували фашистівські посіпаки — поліціянти за те, що закрилила радянських розвідників…\nГероїня повісті «Земля гуде» Ляля Убийвовк — духовна сестра Юрія Брянського, криштально чиста, морально красива. Такі ж і її товариші по боротьбі — Серьожа Іллєвський, Валентин Сорока, Борис Серга, Марійка-Веснянка… Всі вони відзначаються великістю душі, як і герої «Прапороносців», як і Яша Гуменний («Весна за Моравою»), і хлопець з наших степів Іван Артеменко («Хлопець з плацдарму»), і Сашко Діденко («За мить щастя»).\nПоказуючи у всіх подробицях жорстокості, кошмари війни, Олесь Гончар з «гарячою ніжністю» передає свято солдатського серця, коли чорноробам фронту «життя, як земля до сонця, поверталось… своєю найкращою стороною». Ідеться про тих, кому, як Брянському чи героєві «Модри Каменя», зазоріло кохання, просяяла вічність чи, як Сашкові Діденку, — пожадана мить щастя посеред смертей, руїн і горя.\nНаписане в кінці шістдесятих років оповідання «За мить щастя» належить до вершинних досягнень цього жанру. Те, що іншому авторові послужило б основою роману, — кохання з іноземкою, — тут передано стисло, високоемоційно і з таким стилістичним блиском, що оповідання справедливо можна назвати поемою в прозі.\nЄ письменники, які, пройшовши крізь горнило війни, на все життя залишаються вірними цій єдиній, справді невичерпній темі. Багата і розмаїта творчість Олеся Гончара теж потверджує таку вірність, але в повоєнні десятиліття він з не меншою художньою силою й захопленням, ніж людину на війну, уславлює людину в мирній добротворчій праці. Починаючи від збірки оповідань «Південь» (1951 р.) і кінчаючи книгою «Далекі вогнища» (1988 р.), теми війни і миру, людини і зброї, руйнівничого і творчого начала постійно перебувають в полі зору філософських роздумів і душевних болінь видатного письменника сучасності. З такою ж гарячою ніжністю, як і фронтовиків, змальовує автор «Прапороносців» робочі будні, тривоги і радості сільських трудівників, таких, як емтеесівська радистка Зоя Лисогор, прозвана трактористами Жайворонком (достоту, як Маковей мінометниками — Соловейком), її батько, директор МТС Карпо Васильович, механік Сава Грек, у якого вона тайкома закохана («Жайворонок», 1950 р.). Характер головної героїні висвітлено зсередини, висока мить душі приходить до неї в праці, в турботах про врожай, у чистій, як сльоза, першій любові.\nОповіданням-подією стали написані сорок з лишнім років тому «Соняшники», в яких чітко окреслено грані, що ними світиться в труді серце ланкової Меланії Чобітько, золотої людини, як мовить про неї голова колгоспу. Саме в полі, на плантації соняшників, де працює дівчина, відкрилася в ній столичному скульпторові її творчість. «Обличчя натхненно розшарілося і, освітившись якимись новими думками, стало мовби тоншим, інтелектуальнішим, багатшим, у ньому з’явилася сила нових несподіваних відтінків. Де взялась і врода, і характер, і чиста ідеальна чарівність ліній…».\nСлід зазначити, що, як і в оповіданнях та новелах фронтового циклу, в книжці «Південь» та в ряді пізніших оповідань, змальовуючи людей праці, письменник не оминає справ сердечних, його герої по-справжньому люблять, ревнують, страждають. Назвімо для прикладу — «Зірниці» (1950 р.), «Машу з Верховини» (1958 Р.). Якщо в першому оповіданні сцена ревнощів у риболовецькій бригаді передана з м’яким гумором, добрим усміхом, то в другому вирують почуття, сповнені драматизму і високої поезії водночас. Історія любові Маші-венгерки і колишнього льотчика, голови робіткому Ше-люженка змальована з кінематографічною пластикою, і доводиться тільки пошкодувати, що оповідання досі не екранізовано.\nТемі післявоєнного відродження українського села присвячена широковідома повість «Микита Братунь», де чи не найповніше виявився своєрідний, сказати б, делікатний гумор Олеся Гончара, що запам’ятався читачам ще з роману-трилогії. Він, цей гумор, як синонім життєствердження й незламності народного духу, зарятовує повість від модної на той час теорії й практики безконфліктності. Та й, до того ж, Братусева бригада переборює «опозицію» бухгалтера Харлампія Зюзя, та й з головою колгоспу Логвином Потаповичем Мелешком інколи «дискутує» до сьомого поту, та й супроти «млинів»-критиканів (і донині не перевелись), має свою непохитну думку — називає їх «грушевими клопами». Не забудьмо, що Микита Братусь, — учорашній воїн. Служив у медсанбаті, куди потрапив після поранення і де його залишили, не відпустили: «Нам, — кажуть, — у персоналі побільше веселих людей потрібно: бійці швидше видужують». А ще ж немаловажний факт його біографії: він і на війні дерева садив, — «під Воронежем і в Сумах, в Польщі і в самій Німеччині за Одером».\nПовість «Щоб світився вогник», написана невдовзі після «Микити Братуся», позначена навдивовижу чистим ліризмом.\nУ центрі оповіді — молода «світилка» на морському маяку Марія Лелека, що пішла при виборі професії батьківською дорогою. Робочі будні на маяку, а врівні і перша любов Марії до капітана морського катера Вовика Гопкала, «довгожданого витязя», котрий виявився ошуканцем, змальовані з неприхованим виявом симпатій і антипатій. Олесь Гончар підтвердив свою репутацію співця юності і кохання. Разом з тим у повісті чи не вперше в своїй творчості письменник ставить проблему духовного браконьєрства, носієм якого виступає Вовик-капітан, що про нього Дьома-олімпієць розважливо й гнівно мовить: «Якби ще він був тільки на птицях браконьєром. А то він і серед людей такий: в самому своєму житті браконьєр, у всіх своїх почуттях».\nПівдневі України в повоєнній творчості О.Гончара судилося посісти осібне місце, і на те були свої причини і передумови. На одному з виступів перед таврійськими хліборобами, які неоднораз обирали письменника до парламенту країни, Олесь Терентійович розповів: «З ранніх дитячих літ мені доводилось чути про Турбаї, про долю того мужнього села, зруйнованого царатом у кінці XVIII століття, про людей, зселених у колишні степові пустелі… Чути доводилося й про те, як наші односельці ходили на заробітки в Таврію»… Іншого разу, у розмові зі мною, він у задумі сказав, що, можливо, й мама Тетяна ходила курявними шляхами в таврійську даль у пошуках кращої долі…\nКриничанська голота в романі «Таврія» веде свій родовід од непокірних турбаївців, від тих людей, що волею дорожать. Глибоконародні характери героїв роману, обставини, в яких вони діють, — переддень першої світової війни, — виписані із завидною повнотою, з великою любов’ю до людей праці, що уособлюють долю свого народу на історичному крутозламі. Син асканійського можновладця Вольдемар Фальцфейн, філософствуючи перед своїми приятелями, нарікає, що заробітчани — «навдивовижу неповороткий, упертий, нетямовитий народ». А тому-то, мовляв, «вони самою долею приречені на те, щоб бути народом-негром, народом-чорноробом».\nНаслухаючи це просторікування, юний полтавець Данько Яресько з другом Валериком Задонцевим «весело переблискувались поміж себе оченятами»: вони свідомі не лише своєї гідності, але й близької розплати зі знахабнілими визискувачами, — в їхній пам’яті живі турбаївські події та й недавнє бунтарство «народу-чорнороба» в Каховці на людському ринку (ярмарку), коли заробітчани гуртом постали за себе супроти глитаїв.\nДанько і Вутанька Яреськи, Нестор Цимбал, Мануйленко, Андрійка, Бронников — «по долі супутники, по крові — брати» — несуть у собі дух людської гідності і невпокоре-ності. Навіть красуня Ганна Лавриненко, яка ніби то й не схильна до протесту, до боротьби зі своїми новими хазяями, бо приголублена ними (потрапила в покоївки), заявляє: «Нема в мені холопського дару».\nРоман «Таврія» знаменував собою новий етап у творчості Олеся Гончара, що відзначається широтою показу життя народних мас, ретельною «розробкою» того чи іншого характеру, передумов його формування. «Досліджується, — писав Ю. Барабаш, — весь комплекс факторів, що визначає вчинки та дії всіх персонажів, лінію їхньої поведінки». З твору в усіх реаліях, особливостях і красі постає образ південного степу, цей, за словами Юрія Яновського, «український Техас», якому роковано було стати ареною вікопомних історичних подій.\nРоман «Перекоп», будучи продовженням «Таврії», за розмахом історичних подій, змальованих у ньому, переважає перший. «Остання сторінка громадянської війни» відображена з великим лірико-епічним розмахом, героїчне начало тісно переплетене з трагічним. Грім перемог, що про нього писав В. Маяковський, не заглушає в романі болю і стогону народу, ввергнутого в нещадну кровосіч. На останній смертний бій ідуть і червоноармійці, і таврійські партизани, і ті, хто ще вчора наймитував у Фальцфейна чи гнув спину у хорлівському порту. «Хочемо України української, червоної, своєї!». Такою була мрія, заповітна мета. Шлях до волі проліг через бої на Каховському плацдармі, штурм Перекопу і гнилого моря Сиваша, через нелюдські зусилля, пекучі рани й загибель у нібито своїй «дядьківській війні». Протиприродність її показана в багатьох епізодах — і тоді, як бійці партизанського загону під проводом Дмитра Килигея проїзджають повз рідні села й тайкома від командирів заскакують на гостини додому, й тоді, як Мефодій Кулик, батько рясного сімейства, відмовляється йти в похід. І особливо в психологічному поєдинку строганівського селянина Івана Оленчука з колишнім своїм бойовим капітаном Дьяконовим, який, будучи вірним біному рухові, закінчує життя самогубством. А хіба однозначно маємо сприймати махновську «вольницю»? Хіба не провісником майбутньої сваволі над народом є мрія-присуд комісара Муравйова з мандатом від товариша Троцького: «Масовий послідовний терор проти цієї бандитської нації — іншої мови не зрозуміє!». Більшовик Леонід Бронников сприйняв це, як образу революційної честі народу, але ж далеко не всі його товариші по партії так розуміли вказівки високого начальства — на жаль, не лише Троцького. В майбутньому хто тільки не вішав крамольних ярликів на націю, до якої належали Дмитро Килигей і Данило Яресько, комеск Баржак і вчителька Світлана Мурашко, Іван Олєнчук і той же не з войовничої когорти Мефодій Кулик, і не вельми підкований ідейно брат командира партизанського загону Антін Дерзкий, і наймичка Наталя Троян, і заблукала в круговерті громадянської січі Ганна Лавриненко… Світ розколовсь на «біле і червоне», розкол цей прийшов і через весь народ, і часто-густо через сім’ю, рідню, а то й власну розчахнуту навпіл душу.\nБрага революції, оспівана поетами, здається, цілковито заволоділа Даньком Яреськом, відважним рубакою в партизанському ескадроні. Та ось в одному з боїв проти німців-колоністів, коли його розпалений кінь закляк перед входом до кірхи, а розшаленілому вершникові вчувся дивний звук органу, Данькові «нараз аж моторошно стало… І щось схоже на докір почулось в цій музиці, що він ніби на все замахнувся, на все заніс свій гарячий, обкипілий кров’ю клинок». З глибоким підтекстом думка, повз яку раніше проходила наша вражена величчю героїчних революційних подвигів уява. Данькові теж у рокітливих звуках органу відкрилося — «наче саме небо — через людськи битви, через видзвін шабель — зверталося до інших людей, чи до тих, що були, чи вже до прийдешніх, до тих, між якими нарешті не буде ні різанини, ні чвар, а над усім пануватиме тільки оця всевладна, всемогутня, що музикою наповнює душу, краса».\nУ «Перекопі» досить широко відтворена тогочасна розстановка політичних сил в Україні, на прикладі Полтавської губернії, батьківщини Данька і Вутаньки Яресків. Хоч нині мусимо завважати: ідеологічне нашарування п’ятдесятих років не могло не позначитися на висвітленні боротьби за визволення України.\nУ змалюванні останнього штурму Перекопу і Сиваша письменник, вірний історичній правді, досягає такої художньої сили, що в історичних творах на цю тему навряд чи знайти щось подібне. На штурм нового Вердену, валу смерті ідуть «невідпорні лави людські». І як реквієм, що переходить у гімн життю, боротьбі за справедливість у світі звучать рядки роману: «Не злічити, скільки їх тут полягло… Ті, що піднімались їм на зміну, бачили їхню смерть, але це їх не страшило… Ніхто їх не гнав, ніхто не заставляв — самі шукали атаки, щоб згоряти у ній, шукали дроту, щоб перегризати його, ступали на фугаси, щоб злітати на них у повітря, беручи штурмом обледенілий, неприступний вал!.. Був він для них мовби останньою перепоною на шляху до чогось незвіданого, неймовірно прекрасного. «За щастя народне!..». На превеликий жаль, не все так потому діялося, як мріялося. У нарисі «Панорамна земля» (замість епілогу), що завершує роман «Перекоп», письменник, розповідаючи про зустріч з Іваном Івановичем Оленчуком, виводить образ його племінника «лободзвона», пустого чоловіка, що, їй же право, зрідні Володьці Лободі із «Собору» — одного із численної маси тих, які омріяне щастя народне віддалили від трудящої людини на десятиліття, аж до наших непевних днів…\nНаступним великим і, безперечно, вершинним твором письменника після «Перекопу» був роман «Людина і зброя» (1957-59 рр.), написаний з тим же лірико-епічним розмахом, що й попередній. Сюжетна основа його — історія студентського батальйону добровольців, які з перших днів Великої Вітчизняної полишають університетські аудитори і йдуть на фронт зупинити варварів XX віку, захистити велику спадщину людського духу», «життя в усій його цілості». Роман є своєрідною передісторією «Прапороносців», у ньому в суворих реалістичних барвах змальовані перші дні і місяці жорстокого двобою з фашизмом і, як зазначав відомий російський прозаїк Б. Васильєв, письменник «з проникливістю великого художника розкриває ті незримі узи, які пов’язують нашу армію з народом».\nСам образ рідної землі постає тут у «пожарищах, у смертях, у трагізмі нерівної боротьби». Антивоєнний пафос твору, ідея несумісності людини і зброї, людства і воєн — головна думка, яку виносять бійці студбату із «снарядної кафедри». Чиста і глибока душа Богдан Колосовський, «університетський Сковорода» Мирон Духнович, поет за покликанням і природою Андрій Степура, надійний комсомолець Славко Лагутін, широка натура, відчайдух Павло Дробаха… Інтелектуали і патріоти, відкриті для життя, дружби і любові, стають вони на захист Вітчизни і самого життя народу, свідомі того, що рятують від «диявольських дій інквізиторів сучасних» не лише свою землю, але й цілий світ. Образи бійців студентського батальйону, такі різні і своєрідні характери, мають однак ту спільність, що уособлюють у собі все краще, що йде від українського народу, від рідної землі. І такими ж змальовані образи дівчат-студенток в романі, тих, кому роко-вано, кохаючи і страждаючи, ждати своїх обранців з війни, — лише не кожній судилося дочекатися. У цьому відношенні Таня Криворочкоачи Мар’яна Кравець зрідні Шурі Ясногорській, образові, який став символом «краси вірності».\nУ «Людині і зброї» письменник не обминув тих, кого Степура називає «накипом часу, брудною піною». До таких належить помкомвзводу Гладун, котрий надто ревно вмів командувати новобранцями, а в пеклі бою у полоні тваринного страху стає самострілом, за що поплатився життям — розстріляний, як зрадник Батьківщини. Подібний до нього той, що відстав від оточення, готовий здатись ворогові — і теж скараний на смерть друзями. Інакше рятується від жорен війни Лимар з геофаку, перекинувшись у писарі. Лисий товстун — казнокрад, який тікає на Схід із набитим народними грішми чемоданом, взагалі не потребує коментарів, — «паразит і хапуга!».\nПодибуємо в романі і образ командира — самодура Дев’ятого, який послав бійців на безглузду смерть. Окремо стоїть образ Спартака Павлущенка, який у передвоєнний час, вражений манією підозрілості, виростав таким собі «лободзво-ном», що не знав ні справжньої дружби, ні кохання, — готувався верховодити над іншими, бо ж йому, синові впливового батька, «легко все давалося в житті». Пройшовши, однак, фронтову науку, Павлущенко іншими очима глянув на своїх бойових побратимів і на себе… Після контузії разом з даром мови повертається до нього і душевне прозріння — він, як мовиться в романі з іншого приводу, «дав простір людині в собі».\nГлибиною роздумів над тим, що принесла людям війна, відзначаються найщемливіші сторінки роману — «Листи з ночей оточенських». Це, власне, поема вірності — Батьківщині, рідним і близьким, коханим, друзям. Духовний світ Богдана Колосовського в цих високоемоційних роздшах розкривається у всій повноті неповторності і краси. Подвиг Мирона Духновича, який ціною свого життя знищує склад авіабомб і рятує від фашистської погоні друзів-оточенців, кладе на весь твір відсвіт великого, вічного…\n«І знову йдемо. Біль втрат і дух степів полинових, дніпрову блакить і рожеві, як юність, світання — усе забрали з собою і все несемо на схід… Думаю про тебе, далека моя любов. Чи ти була насправді? Чи я тільки вимріяв тебе? Ні, ти таки була, ти й зараз є по той бік усього цього жахливого, що нас розділяє. Жди, може, таки ми вийдемо. Кожен із нас має в серці не зруйновану, а навіть наростаючу силу любові й ніжності, такої сили заряд, що зрештою має вивести нас до мети…».\nСаме людям міцного народного складу присвячено славетний твір Олеся Гончара — роман у новелах «Тронка» (1960-62 рр.), відзначений найвищою на той час премією. І в творчості письменника, і в нашій літературі взагалі «Тронка» посідає осібне місце як за надзвичайно багатим філософською наповненістю змістом, так і за поетичним ореолом стилю, котрий, проте, ґрунтується на цілковито реальних земних деталях сучасного життя любого письменникові українського півдня. При цьому слід зазначити, що десятиліття, які минули після появи роману, аніскільки не притлумили актуальності порушених у ньому проблем, а їх у творі — достеменно, як у вирі самого життя, — ідеться, звичайно, про найбільш посутні турботи і тривоги, якими живемо сьогодні і завжди.\nКнижки Гончара, за словами П.Загребельного, «відбивають нашу епоху, мовби в якихось найхарактерніших, сказати б, універсальних виявах», Повною мірою це стосується «Тронки», що її Д. Пав личко небезпідставно назвав книгою доби. Полонить світлоносність образів людей міцного народного складу, таких, як родина Горпищенків, бригадир бульдозеристів на каналі Левко Іванович Брага, директор місцевого радгоспу Пахом Хрисантович, голова робіткому Лукія Рясна, бригадир радгоспних будівельників Андрій Бойко, безногий інвалід війни Мартин Мамайчук, його «некерований» син Гриня, Ліна Яцуба, яка всупереч батькові-культовикові стає пікетажисткою на трасі каналу. Праця в романі іде крупним планом з довженкшською монументальністю.\nРазом з тим у творі досліджується походження хамства людського, грубощів, черствості, душевної глухоти, «курай життя», як мовить Брага. У полоні такої душевної глухоти живе відставний майор Яцуба, запеклий ворог демократії, «лободзвон» класичного зразка, який на довгій життєвій ниві давно примирився з тим злом, що його оточувало, а то й залучало в співучасники. У романі народжується, виброджує протест проти соціальної несправедливості, морального гніту, не кажучи вже про господарське головотяпство. «Ми не тільки бульдозеристи, ми — сантехніки нашої доби!» — заявляє Левко Іванович Брага, і з ним багато героїв роману солідарні у цьому пожаданні чистоти життя. Прагнення, яке й сьогодні мусить живити нас на історичному крутозламі, де стільки ще роботи «сантехнікам доби».\nЗ-поміж «грона новел» (М.Бажан), такі, як «Червона торпеда», «Мамайчуки», «Залізний острів», «Полігон» (історія однієї любові) належать до шедеврів цього жанру, заслуговують всесвітнього розголосу і слави. Так воно насправді і є. Мені вже доводилось писати про «ланцюгову реакцію» добротворчості й добросердечності в романі. Про це гарно сказав у своїх філософських розмислах Гриня Мамайчук: «Коли навколо тебе всі трудяться, щось твориться, то відповідні біотоки й на тебе йдуть! А найбільша, звичайно, оздоровлююча сила, — це сила кохання. Бог — у ній!». Мусимо тут відзначити ще й цілющість любові до рідної землі, до рідного краю — до степу й Дніпра, до неба над ними, до батька-матері і родини. Сам образ тронки в зв’язку з цим набуває символічного звучання.\nУпродовж усього творчого шляху О. Гончар залишається вірним творам малого жанру, зокрема новели, яку Григір Тютюнник прирівняв до поезії. Стосовно Гончарової новелістики в такому порівнянні немає ані найменшої натяжки.\nУ період між «Тронкою» і «Собором» О.Гончаром написані й видруковані дві новели, котрі знаменували собою отой вибір, про який ішлося на початку статті. Наш образ життя, про котрий трубили все гучніше, насправді розколювався на «так» і «ні» — на будівниче і руйнівне, «браконьєри життя» все частіше нагадували про себе, і письменникові належало визначитися, з ким він. Недвозначну відповідь на це маємо в оповіданні «Кресафт».\nГолову колгоспу, колишнього фронтовика кличе на «килим» молодий Перший». «Розкажи, скільки роздав?». «Не роздав, а видав». Не шкодують жовчних слів «вершителі народної долі». Особливо напосідали другий і прокурор: «Зривник!.. Саботажник!.. Пропоную виключить…». Голова з «Перемоги» Мамлій заспокоював відтак: «Простодушний ти, жертва власної совісті. А совість — це така культура, що не кожен її культивує в наш час. Дехто забув, що воно й таке, по якому попереднику його й сіють!».\nПізньої ночі на колгоспний тік нечутко вкотилась бідарка. Кресафтове тіло в ній лежало «важко, безжиттєво». А високі бурти зерна «і в темряві висвічували денним сонцем».\nЖитейська історія, що вмістилася всього на шести сторінках. А за ней — десятиліття наших злиднів і митарств, падіння спрямовуючої і керівної до найнижчих відмітин, як засвідчить відтак і «група 239» в депутатському парламенті, що насміхала з голодуючих студентів.\nПрототипом отих «реготунів» виступає в новелі «На косі» місцевий можновладник Танцюра — той, від кого залежить не лише розподіл заповідницького сіна, але й, на його переконання, все надовкола — з його ласки і волі. Оточений вислужниками та гнучкоспинцями, на кшталт єгеря Красунчика, він піднімає рушницю на святого птаха — лебедя, не вбачаючи в тім ніякого злочину перед совістю. «Невже ви так увірували в право своє — бити? В право робити все, що заборонено іншим? Чому вважаєте, що вам вільно переступати закон?» — з обуренням запитує Танцюру випускниця біофаку, науковий працівник заповідника Ольга, котра, як особисту драму, сприймає проблему «чому, опинившись — на межі зла, людина так легко межу ту переступає?».\nДо теми духовного браконьєрства звертається Олесь Гончар і в написаному через кілька років оповідання «Тихі води», але з особливою громадянською пристрастю і художньою силою ті, хто звільнив себе від святинь моралі, виведені в романі «Собор». Про те, як зустріла, як знищувала цей «крамольний» твір так звана офіційна критика, якого цькування зазнав автор, детально розповів В.Коваль у своїй книзі «Собор» і навколо «Собору». Справді, ті, що «увірували в право своє — бити», били без найменшого докору сумління, нещадно, жорстоко. І не відомо, де було більше підлості — чи в статтях продажних критиків, чи в «голосі трудящих» — отому дробові негативних заміток, сфабрикованих від імені робітничого класу і трудового селянства. «Собор» було вилучено з нашого духовного арсеналу, і тільки за кордоном, завдяки діаспорі, він жив і творив святу справу утвердження нашої історичної пам’яті, національної самосвідомості, боротьби проти кар’єристів, духовних перевертнів, руйначів, як у сфері природи, так і в морально-етичному плані. Безліч пекучих думок, проблем, тривог постає зі сторінок роману, але, здається, найголовніше те, що вибриніло студентові-металургові Миколі Баглаєві серед тихої наддніпрянської ночі «німотною музикою собору»: «А нащадки ж прийдуть, спитають колись: ану, якими ви були? Що збудували? Що зруйнували? Чим ваш дух трепетав?».\nУ романі, як і в багатьох інших творах О.Гончара, не бракує людей «без ніяких тріщин у душі». Недарма критика неоднораз відзначала, що йому вдаються образи позитивні, одухотворені, сповнені краси. «Собор» у цьому відношенні не виняток. Іван, Вірунька, Микола Баглай, Ізот Лобода, Олекса-механік, учитель Фома Романович, архітектор Олексій, іронічний Ромця Орлянченко і поганьблена в юності, але не відчужена од святинь життя Єлька Чечіль… Часом видається, що вони випереджають свій час, принаймні, коли Микола Баглай заявляє одному з юшкоїдів-дружків Володьки Лободи, що він, Микола, — з двадцять першого століття, то це сприймається не лише як дерзновенний жарт, але й виклик усім отим враженим наркотиком владолюбства, для яких трудяща людина — «лиш руда», з якої треба болванку виплавити.\nВипукло-риб’ячі очі зачіплянського висуванця Володимира Ізотовича Лободи, в миру Володьки, «батькопродавця», дивляться на світ і на людей зовсім інакше, аніж дивиться його батько — заслужений металург. «Жадобою влади — тільки цим його очі й блищать». Він — один з численних, самозасліплених учасників невідомих кабінетних «битв» — не на життя, а на смерть, — щоб іще вище стрибнути. У цій боротьбі не чекай пощади: «або ти переможець, або розчавлена жертва».\nУ романі мовби дано розтин тоталітарної системи. Характеристика комуністичного чиновництва разючо точна, неспроста ж воно ополчилось проти «Собору» і його автора. Як можна було пробачити ось такий вирок собі: «Нема ненависті чорнішої, послідовнішої за ненависть відступника, ренегата».\nПодії в романі розгортаються довкіл собору — поеми козацького зодчества, який Володьці-висуванцю «скільки нервів коштує». Оцінюючи твір, деякі критики наголошували на проблемах охорони природи, пам’яток історії. Це відповідає суті твору, але тільки почасти. Бо ж не меншу небезпеку, ніж викидувані заводськими трубами дими, таїть для суспільства непробивна сила, що за тими димами не бачить і не хоче бачити людини. Геній — «висуванець» за собором не визнає величі і слави минулих віків — «мотлох історії — і все».\nВичерпну характеристику таким, як Володька Лобода, дає син воєнкома молодий архітектор Олексій: «А руйнач внутрішньо завжди пігмей, він хоче зробити довкола все меншим себе».\nДля висвічення ідеї роману багато важить духовний поєдинок Дмитра Яворницького і Нестора Махна, образи яких зустрічаємо і в інших творах письменника, але тут вони постають у найповнішому вияві своїх діаметрально протилежних характерів. Зіткнулись непримиренні творчість і руйнацтво, лицарство і розбій, правда істинна і кривда, що рядиться в правду. І не витримав «гладіатор свободи» — не посмів підняти зброї і на академіка, і на бережений ним собор.\nБудучи твором гостросучасним, роман «Собор» багатьма гранями націлений в майбутнє, про яке мріють, куди прозирають його герої, звісно, ті, котрі без порожняви душі. Ви-диться їм грядуще, «де не буде жодного браконьєра, бюрократичних рептилій, плазунів кар’єризму, а будуть люди, для кого почуття щастя і взаємопідтримки є нормою існування».\nРазом з тим у романі з глибокою пошаною йдеться про нашу минувшину, про необоримий дух козацтва, дух вольності і патріотизму, що жив широко, весело — за цим саме ми й зголодніли… І чи не свідченням цього зголодніння є нинішнє відродження нашого «дніпрородженого світу на землі».\nЗ-поміж інших проблем у «Соборі» не обійдена роль мистецтва, що про нього «геній» Зачіплянки, який волею судьби «на культурі сидить», розмірковує з неприхованою підозрілістю, ба навіть злобою. Такий же підхід до мистецтва був і в тих, котрі організували цькування майстра, — аякже, осмілився вивести їх за вухо та на сонечко, на чисту воду.\nУ час, коли хмари над «Собором» іще клубочились, коли над душею художника стояли похмуроликі законодавці «найпрогресивнішого» способу життя, автор «крамольного» роману натхненно працював над новим твором, де головною темою було внутрішнє світло людини і де творці мистецтва виходили на перший план. Мине небагато часу, — і критика віднесе «Циклон» (йдеться про нього) до розряду ідеальних романів (М.Жулинський), читач, який не ждав від О.Гончара легкого чтива, сприйме його з таким же почуттям вдячності і задоволенням, як і роман «Собор», бо ж від жодної з святинь улюблений письменник не відступився, а майстерність його сягнула вершин заповітних, класичних.\n«Чорна одісея оточення», свідками якої стали читачі «Людини і зброї», в новому творі передана не тільки в зовнішньому вияві солдатських надзусиль і страждань, а як глибокий роздум про незнищенність людини. Той, хто слав своїй коханій «листи з ночей оточенських», став по війні кіномитцем і йому дано зафільмувати людський біль, що запікся назавжди в душі, створити фільм про найтяжче. Уявний сценарій, що відтворює пережите Богданом Колосовським, Іваном Решетняком, «катюшником» Шамілем, професором Ізюмським, вражає суворою правдою про фашистські фабрики «розлюднення», і тим значиміші, суттєвіші на тлі їхнього жахіття факти відстоювання людського в людині, збереження душі за будь-яких пекельних умов.\n«Кадри» Холодної гори — тюрми для полонених — сприймаються як незаперечний художній документ — присуд фашизмові. Гостро ставиться питання, чому сталися руйнації і злочини, що їх принесла війна. Нелюдські, пекельні муки доводиться переносити у фашистській душегубці нашим воїнам, які, в переважній своїй більшості, і тут не втрачають мужності, людської гідності, здатності до боротьби. Уособленням невпокореності, духовної незборимості виступають Богдан Колосовський, Давид-кавказець — Шаміль, Іван Решетняк, знайомий по «Людині і зброї», в якому мужність уживається з добротою, що йде від народних глибин. Але з жорстокими герої «Циклону» вимушені бути жорстокими, — як приклад назвімо розділ «Без права вмерти», де описані зустріч і розправа Шаміля з фашистським посіпакою.\nПро українських дівчат-полонянок у нашій літературі написано немало проникливих творів, але образи русалок тужних окупаційних ночей із «Циклону», що обіймають у плавнях коростявих коней, аби скалічити себе, щоб не потрапити до райху, — неповторні, і неспроста вони мають ожити на екрані, знесмертитись у метаморфозі мистецтва. Творці фільму про незнищенність людського духу в полонених прагнуть піднятися на верхи ясновидства, воскресити на екрані індивідуальності, що палахкотіли пристрастями, що кожен із них носив у собі макрокосмос!.. Поряд із героями часів війни виступають люди нашого часу — режисер, кіносценарист, актори, верховинці, солдати, які рятують мешканців гірського краю від повені.\nДві площини зливаються ніби в одну, — образ широко-текучої людської ріки заполоняє читача (глядача). Зоряні часи творчості переживають Богдан Колосовський, Сергій Ткаченко, актор Молдаванин, Ярослава, ба навіть редактор, що не вичавив із себе перестраховника. «Ядерна» думка фільму — яким глибоким буває нещастя і воля до опору цим нещастям. В особливому осяянні — любов, яка виникає на грані життя і смерті, почуття, яким в чорну пору окупації й полону освятились Пріся Байдашна і Шаміль. А якою народною добротою сповнене подружнє життя Решетняка і його Катрі!..\nУсе спроможне виявило свою спромогу під час циклону в горах, коли природна стихія брала на випроб людські характери — місцевих жителів, солдатів й разом з ними і кі-номитців. Дивлячись, як мужньо діяли солдати, рятуючи людей, Колосовський робить життєво переконливий висновок: «Наперекір усьому існує таки спадкоємність людського в людині. Є воно, діє, ще різкіше виявляє воно себе в критичні хвилини. Життя справді має свої золоті естафети, без яких озлиднів би світ!».\nАби світ, у якому живемо чи випаде жити нашим нащадкам, не озлиднів, не втратив свої святині, герої роману роблять усе можливе й неможливе. Налита світлом ріка, яка рине до океану, уособлює цей поступ. У творі виразно звучить думка про сенс буття людського, про наявність добротворчих діянь, «іду, зникаю своїми прісними водами в світовім океані. Ачи так уже безслідно зникаю? Не позначусь хіба — хоч певною мірою на складі ж його власних вод, ступені солоності, на швидкостях та завихреннях його загадкових течій, зрештою на самому характері Океану?..».\nЗ цією великою вічною темою у творчості О.Гончара природно перегукуються мотиви потрібності людям. Вітчизні, проблема «забортності», що виникає, як у тих, котрі відробили свій вік, так і в тих, кому лише у життєву дорогу вирушати.\nПовість «Бригантина» написана в той час, коли наша доблесна пропаганда на всі заставки розводилась про виховання нової людини, не шкодувала найгучніших епітетів на адресу радянської молоді, тоді, як життя невблаганно свідчило: з моральністю в країні розвиненого соціалізму не все гаразд. У новому творі О. Гончар б’є на сполох: за юні серця боротися треба настійно, неказенно, розумом і душею. Письменник, за словами В. Земляка, виступив тут в образі педагога, «по-доброму усміхненого для відкритої дитячої душі, водночас вимогливого в своєму гуманізмі».\nПоказ життя спецшколи з його режимом напівсвободи витриманий в строго реалістичних барвах, без сентиментів, але не без гіркоти й болю, викликаних скаліченими долями малолітніх правопорушників. Образ Порфира Кульбаки виписаний з такою рельєфністю й повнотою, внутрішнім змістом, що це ставить його в один ряд із найбільш примітними художніми типами Гончарової прози. Оце «сторожке, крутолобе» (спробуй перекласти на іншу мову), «оченята бистрі, смішковиті», в яких «так і світиться інтелект», і, не зважаючи ні на що, — живе не скам’яніла душа. Завважимо, як цей «тиранчик» з щирою, до сліз, каятьбою глянув після розлуки на матір, як помітив, що у неї — пташині лапки зморщок біля очей, а коли голову повертає, «найбільша жила під шкірою випинається, як лоза виноградна».\nУ «Бригантині» гостро ставиться старе, як світ, питання — батьки і діти. Мусимо визнати, що суд дітей над дорослими у суворих присудах перегляду не підлягає.\nПодиву гідне постійне, вважай, у продовж усього творчого шляху тяжіння О.Гончара до Таврійського степу, Білобережжя (пониззя Дніпра), які є місцем дії і роману «Берег любові», що з’явився друком саме в той час, коли по всій країні вилунювала бодряцька пісенька «Мой адрес — не дом и не улица…».\nА тут, на сторінках роману, — адреса цілком означена: Україна, Таврійський степ, Кураївка, ота, що «на чумацьких шляхах, на гарячих вітрах». Герой роману — морський вовк, «вузлов’яз життя» Андрон Ягнич, людина, яка знала на віку і голодне дитинство, й молодість ясночолу, коли доводилося ходити в Піррей за завданням Комінтерну, і вогненні роки воєнних років, і плавання в мирну пору на вітрильнику «Оріон», де навчав морських курсантів фахового ремесла. Нині ж, «чесно відбувши свою всежиттєву вахту», змушений під тягарем років відходити в «забортність». Це сталося того таки літа, коли його улюблена племінниця, медичка і поетка, Інна Ягнич тільки розпочинає свій трудовий і, будемо сподіватись, творчий шлях. У Кураївці сходяться їхні дороги, віднині йому жити на цій «палубі», «де ні вітру, ні хвилі, ні руху, ні співу парусів над тобою, де буде тобі саме вічне скніння та животіння, — не життя, а відбування життя». Так видавалося в гіркі хвилини прощання з «Оріоном» перед поверненням у степову Кураївку, що її пам’ятав на всіх земних широтах. Саме тут, на батьківщині, на березі любові, дано буде відчути непогамовному відставникові, що його життєплаванню ще не кінець, — тут він переборе самотність і пригніченість, внутрішню кризу, знайде душевну рівновагу і роботу до душі, ставши хрещеним батьком подоби «Оріона» — незрушного вітрильника на морському узбережжі, в шахтарському курортному комплексі. Передалась йому пожадана житейська розбурханість від «кураївського Зевса» — голови колгоспу, справжнього народного вожака Сави Чередниченка, який гідно несе честь і славу близьких і далеких своїх попередників на цих курявних роздоллях. При всіх дозах пошани (Герой праці) і тогочасної номенклатурної кастовості він ані трохи не втратив чутливості, не зачерствів, «не перетворився на курдюк овечий» завдяки тим, багатьох із яких уже й на світі немає, — фронтовим друзям-однополчанам, землякам-хліборобам, які відробили свій вік.\nГлибоко споріднена з цими загартованими на смальних вітрах Інна Ягнич, місцева піснярка. Невипадково по закінчення медучилища обрала вона саме «кураївський варіант», бо тут — берег її любові, «золота Бенгалія чутливої пісенної душі». У Кураївці, в земляках своїх юна поетеса відкриває «духовні острови» рідного народу.\nУ «Березі любові» разом з тим таврується людський егоїзм, вакуум душі, що здатний здебільшого до руйнівних дій. Ідеться про трагедію Віктора Веремієнка, який своїм цинізмом, порожнечею душі убиває свого батька і сам вступає в конфлікт із життям, котрий закінчується сумним наслідком. Твори Олеся Гончара при їхній незмінній національній закоріненості — увесь доробок майстра освячено ім’ям України, — мають водночас цілком природну «прив’язку» до світових, планетарних масштабів, до вселюдських проблем. Особливо ж це стосується такого, безперечно, вершинного, етапного твору, як роман «Твоя зоря», що подивляє читача просторовою і часовою всеохопністю, характерами людей сильних і чистих, думками невтоленними, чуттями неповторними, словом мікронно-точним, поетичним.\n«Твоя зоря — твоя судьба» (з народних уст)» — взято за епіграф до роману, і не одна доля, не одна зоря людського життя розсяяна в ньому, сукупно означаючи сузір’я високої народної судьби у небі нашого розвированого сторіччя.\nГоловний герой твору, у минулому відважний льотчик, а нині досвідчений дипломат Кирило Заболотний, так само, як і Андрон Ягнич, прожив «послідовне і мужнє життя». Пора вже на відпочинок, але доля заносить на протилежний бік планети — в час, коли над світом зависає, як фатум: бути чи не бути. То ж саме в уста Заболотного вкладено слова болючого роздуму: як поведуться земляни прийдешніх часів, чи зуміють «подолати айсберги честолюбства, взаємних чвар, очужілості, різних підозрінь, що цілими горами понаростали за роки всепланетних похолодань». Цим же тривожаться друг Заболотного — учений еколог, дочка колеги-дипломата юна Ліда Дударевич. Ця тривога передається і читачам, про що так добре сказала американська вчителька Марселла у відгуку на роман: «Порушені в ньому проблеми мають вирішальне значення для сучасного світу… Мені особисто подобається її (книжки) правдивість і відсутність цинізму й песимізму. Світ потребує якомога більше Заболотних…»\nСила і повнокровність характерів розкривається в романі не стільки у формах боротьби за якісь конкретні інтереси (сюжет непереобтяжений дипломатичними акціями), скільки у формі роздумів, осмислення тих проблем, якими живе світ, і того незмірного всесвіту, яким є сама людина. Тут доречно буде навести думку людини, яка почасти стала прототипом головного героя. Порівнюючи «Твою зорю» з іншими політичними романами на цю ж тему, мій співрозмовник у московському готелі зазначив: «То — романи про дипломатію, а це — про дипломатів». Посутнє і вельми слушне зауваження. Справді ж бо, цей твір надзвичайно багатий на світло, яке випромінює людське серце, — згадаймо, про це йшлося в «Прапороносцях», цим відзначається вся подальша творчість письменника, слово якого, за висловом М.Бажана, «напоєне світлом».\nУ романі «Твоя зоря» сильно відчутний поклик рідної землі, влада наших першокоренів і початків. Там, на протилежному боці земної кулі, де шаленіє висотна дорога — хай-вей і ціла сув’язь вигинистих доріг з фантомами хмарочосів на обрії, де земля задихається від смогу і кисневого голодання — раптом загледіли наші герої кущик травиці, знайомої змалоліт. «Нахилившись, ми удвох, ніби якусь рідкість природи, розглядаємо цю скромну, в мазуті закучерявлену травичку, бо таки ж зустріч: справжній споришець-кучерявчик стелиться в нас біля ніг, — пробився, проріс крізь усю планету!.. Топтана, перетоптана, незавидна якась травичка, а враз воскрешає для нас цілий світ, безліч картин та облич проглядають із нашого стернистого степу».\nІ перед читачем теж оживає ціла низка неповторних характерів незникної тернівщанської далини: садівник та бджоляр Роман Винник — Роман Степовий, що бджоли його не кусають, народні вчителі Андрій Галактивонович та Микола Васильович, і «найкрикливіший та найлатаніший сількор Мина Омелькович, і, звичайно ж, степова красуня Надька Виківна, з якої «художник ранкової зорі» (образ оригінальний і хвилюючий) написав заповітну картину, де возвеличив новочасну Мадонну, що через круті й завійливі десятиріччя вирине «з блакиті… степових літ, смаглочола, висока, з дитям на руках… біля свого колодязя з журавлем»… І хоч у романі не сказано, яку саме слов’янську Мадонну їдуть дивитися Заболотний з другом дитинства й Лідою Дударе-вич, ми, так само, як і вчений-еколог, від імені якого ведеться розповідь, ту небачену Мадонну уявляємо-таки в образі Романової доньки-красуні.\nОспівана в «Прапороносцях» краса вірності у «Твоїй зорі» сягає майже легендарного виразу. Любов Софійки-сан, що її вона проносить, як святиню, через усе своє життя, — це таки справді схоже на легенду, на прекрасну пісню, що забриніла, як дар судьби, й не вгасне, поки сонця-світу, вперекір самій безвісті, котра так нагло й жорстоко відібрала коханого, образ якого неутішна вдова уловлює деколи в хмарах оболоках, «веселий, усміхнений, що з висоти небес наче щось каже їй, але за вітром — нічого не чути…».\nДо тернівщанських обріїв повертається О. Гончар і в опублікованій перегодом повісті «Далекі вогнища», про яку вже згадувалося. Образи районних газетярів, серед яких зустрічаємо і юного Кирика Заболотного, змальовані в ній із завидною пластикою, хміль життя переданий без жодної психологічної заданості. Ознаки доби, в яку їм випало жити і творити, постають крізь призму тогочасного розуміння й сприйняття атмосфери підозрілості і незлагоди. «Далекі вогнища» вирізняються несподіваними сюжетними сплетами, стилістичною довершеністю, багато епізодів сприймаються як поезія на «рівні вічних партитур».\nТемі будівничих і руйначів присвячене оповідання О.Гончара «Чорний яр», яке написане за рік до чорнобильської катастрофи і в якому ніби передбачено «звізду Полин», що її накликали такі архіактивні «діячі», як Петро Гайдамака — духовний родак Володьки Лободи.\nЕпоха, в яку живемо, крупним планом іде в повісті «Спогад про океан», де силою інтелекту сучасної людини всі планетні проблеми висвітлені, як наші власні. Плавба на океанському лайнері із східної півкулі в західну, де за пасажирів — «цілий плавучий різномовний Вавілон, з безліччю людських доль, затаєних у собі», менше всього скидається на таку собі туристську подорож. Вітри епохи, яку не вибирають, здається, сам подих вічності овівають гігантський корабель, на якому пливуть спаралізований міліонер-фізик, причетний до винаходу ядерного страховища, і колишній улюбленець батька Махна, що в полоні самотності годує нині хлібними крихтами чайок. Обидва підходять під визначення «гримаса історії», обидва прислужились силам темним і злим, і в обох виникає насамкінець потреба запитати себе: «Що ж на фініші?». І знову, вкотре, письменник звертається до світлоносного образу степового професора Дмитра Яворницького, невсипущого оберігача духовних цінностей, людини чистого життя.\nЧітко окреслені у своїх далеко не однорідних устремліннях наші співвітчизники, які їдуть далеко у закордонне відрядження і за якими — хіба ж не знайома ситуація?! — треба «око та око». Як одухотворений постає в повісті сам океан, його загадковий норов. «Дивне якесь почуття виникає перед цим безмежжям пульсуючої матерії», — говорить білоруський поет, що не одному йому на океан «хочеться дивитись і дивитись». А чи ж не так почуває себе людина і перед цілим світом, перед безмежжям самого життя, врівні суворого і загадкового.\nПубліцистика О.Гончара, досить значна за обсягом, заслуговує окремої розмови. Його виступи на громадських форумах, у пресі, статті, нариси, передмови, есе відзначаються як глибиною думки, точністю вислову, характеристик, так і не педальованою, суто Гончарівською пристрастю, неповторним образним ладом. Його передмова до «Кобзаря» — «Вічне слово» — одна з найвизначніших у цьому жанрі за всю історію шевченкознавства. А з яким глибоким проникненням у творчі манери, з шаною і любов’ю написані статті про І.Котляревського, П.Мирного, В.Стефаника, Остапа Вишню, В.Сосюру, В.Симоненка, В.Земляка… Широко відомі «Письменницькі роздуми» (Як писалися «Прапороносці»). Ряд статей присвячено майстрам суміжних мистецтв — видатному співакові І.Козловському, народній художниці Катерині Білокур. Проникливе слово у вічність визначній скульптурці Галині Кальченко.\nСтаття про мову «Цвіт слова народного» поєднує в собі роздуми вченого і художника, водночас це і палкий заклик «постійно дбати про здоров’я народного слова, побільшувати його впливовість, дбати про його єднаючу силу, виразність, чистоту». Усі названі якості притаманні мові самого Майстра, роль якого в сучасному мовотворчому процесі, в надбанні естетичного багатства українського народу першорядна. Треба сподіватися, що колись-таки з’явиться словник Олеся Гончара, аби засвідчити неоцінний вклад у розбудову нашої культури великого знавця, творця і оберігача рідного слова.\n«Прапороносцем мужності і любові» назвав Олеся Гончара відомий російський прозаїк Г.Коновалов. Ці могутні два крила яскраво виявлені не лише в творчості письменника, але і в його невсипущій громадсько-політичній діяльності, де він послідовно й наполегливо обстоював активну доброчесність, виступав проти сил руйнацтва і зла.\nКолись, на початку великого і славного творчого шляху Олеся Гончара «зіркоокий» Остап Вишня, у листі до автора «Прапороносців», не приховуючи свого захоплення його талантом, писав: «Я хочу, щоб ви знали, яка радість обгортає мене, коли мені довелося жити в той час, як живе на світі Олесь Гончар». Через десятиріччя труда, борні, радощів і гіркот повторимо від душі: це щастя, що нам випало жити в одну добу з Олесем Гончарем, ненастанно прилучаючись до витвореної ним енергії добра і краси на святій землі наших батьків, пращурів і нащадків — на Вкраїні милій.\nМ. І. Братан


Корисні поради на всі випадки життя » Краса і здоров'я » Модні сонячні окуляри 2015\nНаближається весна, сонечко вже все яскравіше і тепліше сяє, і хочеться приміряти яскравий образ. Ну а який же весняний цибулю без сонцезахисних окулярів? Цей аксесуар вже давно втратив своє первісне призначення і часто виступає в ролі стильового акценту.\nДавайте подивимося, які ж аксесуари, які захищають наші очі від сонця, стали модними в 2015 році?\nУ всіх модних колекціях відомих брендів червоною ниткою проходять такі риси, як жіноча сила, таємничість з нотками агресії і виклику.\nУ тренді, як і раніше, залишаються круглі оправи. Особливо актуальними будуть середня і велика величина стекол в контрастній оправі. При цьому круглими вважаються окуляри будь-якої форми, головне, щоб лінзи були у формі кола. Незважаючи на те що такий аксесуар в плані створення органічного образу дуже «небезпечний», при правильному підборі всіх складових все ж може зробити вас не просто стильною, а надзвичайно привабливою.\nНа піку також будуть оправи спортивного стилю в традиційному виконанні з правильними лініями верхній дужки і напівкруглою формою стекол, а також нетрадиційні варіанти - а-ля лижна маска. Такі форми підкреслять вашу незалежність, активну життєву позицію та цілеспрямованість.\nСеред модних жіночих сонячних окулярів, як і раніше присутні вінтажні моделі. Так, сміливим модницям, які віддають перевагу в одязі неординарність 60-х або сучасну класику, будуть до лиця оправи-лисички або метелика. Для більшої екстравагантності багато дизайнерів зробили декоративні акценти в куточках таких моделей.\nЗасвітилися на подіумах і звичні для багатьох квадратні і прямокутні окуляри, а також все ще популярні авіатори. І якщо останні анітрохи не змінилися і дають шанс категорично закоханим у них дівчатам залишатися в тренді і в 2015-му, то у відношенні очок квадратної і прямокутної форми зміни все ж є. Так, в категорію «модні сонячні окуляри-2015» потрапили великі квадратно-прямокутні моделі в класичному виконанні, а також оправи з об'єднаним верхи.\nНе здає свої позиції чорно-білий монохром і в категорії модних окулярів, розбавлений геометричними малюнками. Крім того, у фаворитах у дизайнерів і виявилося поєднання чорних стекол з пастельними відтінками оправ. Щодо самих лінз, в тренді будуть класичні чорні, димчасті, а також кольорові: лілові, бордові, жовто-зелені.\nЧоловічі сонячні окуляри\nЩодо чоловічих трендів відомі будинки моди в 2015 році ще далі відійшли від класики, пропонуючи доповнити образ більш оригінальними і свіжими модними очками, фото яких ви можете побачити на нашому сайті.\nБільшість дизайнерів як і раніше віддають перевагу ретро-напрямами і пропонують підкреслювати мужність і красу чоловіків за допомогою таких моделей, як авіатори і вайфарери.\nЗалишається в тренді і геометрія, а саме - кругла форма. В цьому випадку увагу варто звернути як на класику (круглі скла з тонкою металевою оправою), так і на фешн-моделі з товстого пластика.\nБезумовним трендом також оголошені оправи з подвійними металевими, пластиковими або змішаними перегородками. Причому з такою деталлю модними будуть вважатися окуляри будь-якої форми і кольору.\nНайбільш яскравими представниками чоловічих модних окулярів стали такі поєднання, як темні скла і світла або прозора пластикова оправа, а також кольорові варіації тон-в-тон. Не поступаються в популярності також незвичайні рогові і шкіряні оправи, метал і дзеркальні скла.\nЯк бачите, 2015-й - ідеальний рік для любителів сміливо і екстравагантно подавати себе. Так що не бійтеся здатися нетривіальним - тепер це модно!


Петрищенко Наталія Анатоліївна - старший викладач кафедри економіки підприємства Одеської державної академії будівництва та архітектури Міністерства освіти та науки України з 2006 року.\nЗдобула повну вищу освіту у 2003 році в Одеської державної академії будівництва та архітектури за спеціальністю «Економіка підприємства», кваліфікація – спеціаліст з економіки підприємства. У період з 2007 року по 2010р. навчалася в аспірантурі. Підготовлено до захисту дисертаційну роботу.\nЗдійснює наукові дослідження за темою «Економічне супроводження мотиваційних заходів у взаємовідносинах держави та підприємств будівельного комплексу». Має 35 наукових та методичних праць, в т.ч. приймала участь у розробці 1 монографії та 1 навчального посібника.\nВідповідальна за розподіл навчального навантаження. Приймає активну участь у наукових семінарах кафедри.\nВикладає дисципліни: «Економічний аналіз», «Проектний аналіз», «Фінансова санація будівельних підприємств», «Стратегія підприємства», «Економічна діагностика», «Фінансовий аналіз», «Бізнес-планування», «Оцінка майнових об’єктів» та інш.\n3/4 10.00–11.20 — — — МО-352 а439 ЕП-454 а238\n— МБГ-508С а356 ЕП-358+М-351 (8г) а354 ЕП-357 а358 ЕП-358+ М-351 а354\n5/6 11.40–13.00 — ЕП-505С (10г.) а338 — ЕП-505С а354 ЕП-455 а238\n— — ЕП-505с а354 М-450 а338\n7/8 13.10–14.30 — ЕП-505С (4г+6г) (а338,а238) — ЕП-505С (6г) а354+ ЕП-455 (8г) (з 03.03) а238 М-450 (24г.+4г.) а338\n— ЕП-357 (8г) а354 ЕП-505С (4г) а354+ ЕП-454 (8г) (з11.02) а238