Розділ XIX “Я ПОМНЮ ТОТ ВАНИНСКИЙ ПОРТ...”\n“Я ПОМНЮ ТОТ ВАНИНСКИЙ ПОРТ...”\nМельки осягаючи зором своїм Мінський ринок, я уже й вирушать, подаваться із базару зібрався, настроївся, а базар, схоже, тільки й розгорявсь. Ось на пляцу узвишкове місце обладнано, на сцену подібне чи що. Й актор, лицедій один із своїм інструментарієм вийшов. Із супроводом музичним вийшов. Молодий такий іще, але вже лисий. І в поставі та на лиці його така висока одержимість цільна, цілковита відданість мистецтву аж промениться. Ах, як це зворушливо спостерігать, коли одухотворене лице одержимість і відданість мистецтву випромінює.\nАвтор, лицедій іще не приступив до дійства свого, настроюється тільки, а народ, вдячний слухач і глядач, уже й вистроївсь півколом, уже чекає. Що там буде? Слово чи пісня. Або й те, і те.\nСе перебудова покликала до життя і функціонування бродячих вуличних акторів і співаків, навіть композиторів. Щоб звеселяли і розпросторювали наше серце. Був би з’явився хоч один отакий зухвалець літ десять тому, так тільки й зашумів би він “у дальній путь на многії года...” А він і неможливий був тоді, він виключався у ті часи, свого моменту ждав.\nІ час його от настав, наблизивсь. Наш час іще не прийшов, а його вже прийшов.\nІ вдарив в інструментарій свій, міхи розтягнув, і заспівав “Я помню тот Ванинский порт...” Й затим потекло:\nШто названа черной планетой,\nІ полилася найсумніша у світі пісня, що сумнішої уже й не може бувати, і таки й не було у віках. Одна печаль. Із кожним рядком пісня навертала на співака нову хвилю одухотворення й одержимости. Й лице його у сяйві лисини таку ясну енергію випромінювало. Й енергія співака, і пісня, слово та мельодія людських душ сягали віддалеки та й у гурт до слухання скликали. Людське півколо ширшало й углиб розросталося. Хто не йшов, то й зупинявся непроминально. А хоч на базар хто ішов. А хоч з базару хто вертавсь. Так і застигав на місці, вмовкав у завмиранні власного серця. Висока печаль по людських душах розлягалася.\nНад лагерем бродит луна, –\nИ люди там ходят, как тени.\nМашины не ходят туда, –\nЦя пісенька відома мені іще з 50-х років, коли уперше проспівав її за чаркою родич, що саме повернувся був тоді із Магадану. Але тоді торкнулася вона тільки слуху мого, й пройшла у сяєві форми своєї легковажністю проминально. Не діткнулась моєї свідомости глибше. Отак і жила в мені усі ці роки, як чомусь насамперед пісня блатярів.\nІ ось раптом така висока печаль вихлюпнула із кожного слова та й торкнулась струн моєї старіючої уже душі. Зір мій, погляд в лице одухотворене, в молоду лисину благородну молодого співака уп’явсь. Думка ж моя в почуттях розлягалася. І як кожде слово промацувати, як доладно поетично воно на своїм місці поставлене. “Лежал впереди Магадан” – це ж вам не “Впереди лежал Магадан”, й тим більш не “Магадан лежал впереди”. Це ж і як “Я вас любил”. Що поставте котресь слово не на своє місце, так одразу й звучання не те стане, зміниться. Симетрія і пропорція завжди основа поетичного. Хоча симетрії і певному місцю надавали й надають виняткового значення і в колах далеко не поетичних. Хтось розказував був мені, що як члени Політбюро обідати до свого столу, коритця себто, сідали, дак там кожен знав своє місце, і на чуже не сяде. Бо якби хтось сів на місце чуже, дак увесь той одностайний у дусі ансамбль одразу і розпався б.\nАле я уже про автора собі думаю. Може, він і справжній поет був, що пісеньку ту написав, котра стала улюбленицею блатярів.\nСе мені мій знакомий старий зек розповідав. Як один підстаркуватий уже блатяр попросив був його самому Калінінові жалобу написати і пайкою наперед гонорар оплатив. Оповідає блатяр усе своє занапащене молоде життя, який він миленький хлопчик був, та як його вулиця зіпсувала, та як він “перышко одному дал, а тот и копыта откинул”, а письменник слухає та й списує усе теє. Коли дописав, то й прочитав блатяреві написане від початку до кінця. Прослухав блатяр, як усе його життя на папері списане, та як возьме та й розридається, розжалобився сильно, так йому його власне життя сподобалося, що на папір лягло. А він і гадки не допускав, що так його життя на папері списати можна.\nВідправили вони того листа аж у самий Кремль, до самого Калініна, аж через день радіо із Кремля новину рознесло, що Калінін помер. Ізнов підходить той блатяр до письменника да й плаче, ридає, аж заходиться.\n– Віддай, – каже письменникові, – верни мені мою пайку, бо Калінін умер. Ой, хто ж тепер листа про моє життя прочитає?!..\nТа й ізнов у новій хвилі ридання зайшовся. Так жаль йому стало, що печальну історію його життя уже ніколи не прочитає Калінін.\nНасилу вдалося письменникові того блатяра заспокоїти, вгамувати, як став він говорить, розраювати, що у Калініна соратників, помічників, підручних було много, багато, вони іще живі позосталися – от вони й неодмінно прочитають.\nТільки тоді заспокоївся блатяр.\nА я вже і про край той далекий думаю. Він уявно увійшов у мою свідомість більш як тридцять літ тому назад, як місце олюднене такими високими душевними пристрастями і переживаннями.\nЯку ж се силу пристрасти треба мати, щоб виклично отак сказати про цілий край “Будь проклята ты, Колыма, що названа черной планетой. Сойдешь поневоле с ума, оттуда возврата уж нету”. А й справді, це ж від характеру невідповідного душі ландшафту, від густого настрою над ним, крізь який нездатна пробиватися, розпросторюватися людська душа, і сходять мимоволі, уповільнено з розуму люди.\nАле щось схоже доводилось спостерігать, завважувать мені і у центрі Київа, на розі Володимирської і Великої Житомирської у густий ясности літа 1969 року, крізь яку уже не могла пробитися на тихі води моя душа, й відрізана від однорідности страчала останні сили й опертя.\nСе ж треба було відчути вповні пагубність цієї чорної плянети на людську душу. “Машины не ходят туда, – бредут, спотыкаясь, олени”. Куди вже їм, отим машинам, досягнути в таку далеч. Це ж тільки по дорогах ходили тоді машини. По дорогах ідуть машини. Диханням своїм одухотворяючи місцевости (“ти машина, ти железна...”). Одна книжка 50-х років якогось автора так і називалась “По дорогах ідуть машини”. Сталінською премією якого то ступеня, здається, відзначена. У віддалености та глушині тільки й “бредут, спотыкаясь, олени”.\nАх, сей безпросвітний туск далечини і глухомані. Й іще неволі.\nАле й інше. Уже від початку 60-х років у мою свідомість увійшло велике червоне колимське сонце, як воно сходило, і як його описував один автор-каторжанин.\nІ те велике колимське червоне сонце при сході стало манливим для мене. Та настильки, що у 1964-ім році я мало не поїхав за сонцем на Колиму, й домовленість уже була, якби не одна родинна обставина змусила була мене змінити свої плани і спішно повертатися у свої рідні краї.\nАле відтоді Колима уже жила в мені.\nВосени 1979 року мій родич, згадавши свої молоді колимські літа, спрямувався на схилі віку ізнов туди за довгим карбованцем і щоби пенсію високу заробить. А втім, хто зна і за чим. Та й поїхав у якийсь Сусуман, позаяк для в’їзду у самий Магадан вимагалась ще й перепустка. Цікаво, що у молоді літа його везли туди без жадної перепустки, а тепер от і перепустку вимагають.\nІще розповідав мені у 1979 році той родич своє спогадування, як він уже вільним став, вільним бувши, та й одружився на зеківці Марії. Щось то у них там не вийшло. І вирішив той родич од Марії на материк, додому себто, крадьки драпануть. А Марія те душею відчула та й манією переслідувачки одержимою стала. Куди він – туди й вона хвостиком.\nПрийшли вони отак удвох одного дня до порту. Корабель один на причалі стояв. На материк мав вирушати. От родич і домовився із матросом одним, гроші у його руку, у лапу, на лапу, чи в кишеню там тицьнув, поклав, щоб коли трапа прийматимуть, знака подав. Так і сталося. Ув останню мить вирвав біженець сей із пут Гіменея руку свою з Маріїної руки, та й рвонув через трап на пароплав. Марія і собі була кинулась бігти на пароплав, але в цю ж мить трап піднявся, і фізичний зв’язок із сушею було припинено, перервано. В одчаї металася на березі Марія, а біженець їй і ручкою не помахав. За спинами матросів сховався.\nЩоправда, того нелегального пасажира-мореплавця потому було виявлено й кликано до самого капітана. Капітан погрожував скинути зухвальця у відкрите море-окіян. Відтак вишикував команду матросів, щоб переступник указав на матроса, котрий його незаконно пропустив. Переступник указував на одного якогось матроса, відтак роздумував “ні, здається, не цей”. “Он той”. “Ні, і не цей, здається”. Заки отак не перемацав приглядуванням усіх матросів. Але вони усі дружно вголос розсміялися, як спершу розсміявся був сам капітан.\nВосени 1979 року я відмовляв родича спрямовуватися на Колиму за довгим карбованцем із тих міркувань, що такі віддалені кліматичні умови негативно вплинуть на здоров’я. Родич не послухався, й коли уже потужний “ИЛ-139” здійнявсь у повітря, так я і собі пожалкував, що не в польоті ось до Колими.\nНавесні 1980 року зухвалець той і вернувсь назад додому, карбованець там був уже не такий довгий, а різні перепади кліматичних умов справді негативно відбились на його здоров’ї.\nІ як розповідав він мені про те, то уявно перед моїм зором ізнов поставала та клясична картина. Ось велике червоне морозяне сонце на Колимі сходить, – як вона описана у творі одного російського письменника-каторжанина.\nІ подумав тоді я був. Сей далекий холодний край – долина людської печалі. Сумний закуток нашої плянети. Поховання найлетючішої людської печалі. Сумний закуток нашої плянети. Поховання найлетючішої людської мрії. Цвинтар для високого людського інтелекту – цього прекрасного мікроскопічного творива Божого. Й травою забуття ось заріс.\nАле якось уже в перебудовний час я натрапив ув одному московському журналі, здається, в “Новом мире”, на цікаву для мене публікацію. Це були духовні вірші одного російського поета, також каторжанина, і, здається, священика. І в них настрої ліричного героя відтворені були. Як душа його у морозяній ясности іскристий посеред Колими д’горі у височину до Творця стримить. Ах, яка то була велична картина. Ураз і спливло те ж саме “... И звезда с звездою говорит”. Виявляється, що перегук клясичного не лише над нашою рідною опівнічною стороною, а й над іншими світами бринить.\nЙ тоді Колима в уяві моїй і в новім світлі постала, в іншім сяянні відкрилась.\nАх, усе залежить від того, як кожний закуток земний опромінить людська душа. Бо всі закутки земні-то лиш частинки єдиного цілого, прекрасного творива, що в нім відбивсь високий замір Творця. Й печать того відбитку скрізь лежить. Але як і коли ми можемо й уміємо її читати.\nПоки я розмишляв над тим, співак уже й до другої пісні перейшов. Й інструментарій свій на неї переключив:\nпогибшей юности талант...\nТаганка, ты погубила мой талант,\nи молодость мою...\nАж, який жаль, незамінність яка. Бо хіба може бути щось більш печальнішого, як погублення отих двох незамінних цінностей – молодости й таланту.\nНе встиг я тую втрату, потерю велику, як слід пережити, як співак ізнов на друге грайливо переключивсь, да й полилась в надсаднім пориві найпопулярніша пісня епохи лібералізації:\nІ знов яка печальність:\nИ девочек наших ведут комиссары...\nСе ж тобі не:\nЯ дідусеві одному на Хрещатику уже влітку цього року був на вухо проспівав “Уходили пионеры...”, а він мене узяв та й виправив: “Не пионеры, а комсомольцы”. І це в устах його прозвучало переконливіше і серйозніше, аніж у тієї вісімдесятип’ятилітньої бабусі, яка повчала мене “А вы неправильно говорите “анвалид”. Нужно говорить “инвалид”. Не “анвалид, а – инвалид”.\nСе тобі уже не комісарська пісня, за яку авторові-композиторові сам Семен Михайлович Будьонний шкуратянку в гонорар дарував, а антикомісарська, не більшовицька, а антибільшовицька.\nЙ співакові вільно дозволено про те співати. Самі більшовики дозволили. Дивно так виходить. Самі ж більшовики і терплять, як на них антибільшовицькі гасла зливою ллють. Патологія якась. Ніби їм се і справді подобається. Вухо лоскоче. Та в минулі часи за таке не оно Колима, а й уся Сибір неісходима аж кишіла б, аж здригалася б від переповнення.\nА тут – і терплять. “Самі у собі і згинуть...”, – сказав колись був вусатий дядько Павло, котрий також іще говорив, що “дракону осталось жить немного”. Дядька давно, вже двадцять літ нема, а дракон усе живий, тільки сімома головами своїми у передчутті конання помахує. Іще тоді дядько Павло був говорив, що настане такий час, коли “позаростають морогом дороги, і буде хліб дорогий...” Ах, схоже, він і настає, уже настав. Але то й справді така дивинно парадоксальна прикмета доби, сучасности: схоже, більшовиків те лоскітливо подразнює, коли уголос на них чим більш антибільшовицького говорять. Але що би запіли вони, якби хтось і направду став із рук ложку вихоплювать да кістку зі столу видирать, із коритця. Це іще треба подумать та уявить. Не проглядається. Апокаліптичне.\nА співак тим часом від одної до другої пісні переходив.\nУ когось із товпи я візьми та й спитав був:\n– А що він за оден, цей співак?\n– А це Сашка з консерваторії. Студент з консерваторії. Він грамотний. Я маю на увазі не просто грамотний, а музично, – роз’яснював мені запитуваний. – Він у вільний од навчання час собі на хліб заробляє. Про нього мінські газети писали...\nЯ іще вислуховував, як той чоловік розповідав усе про Сашку, а співак уже ізнов до тієї переходив – “Цыганка с картами”:\nЦыганка с картами –\nІ так проникливо се звучало, аж гострий щем душу пронизував.\nЯ тут же одразу й іншу картину спогадував. Відтворювання її перед зором стояло. Як родич отой мій, коли упивався, так одразу ту пісню й заводив:\nДорожка дальняя, –\nДорожка дальняя –\nКазенный дом –\nЦентралка, централка –\nЯ твой бессменный арестант...\nСпівав родич у сп’янінні ту пісню також надзвичайно проникливо. Надсадно, з плачами і риданнями інколи. Повторював заново, і ті почуття його також вихоплювалися із новою помноженою силою.\nАж страшно дивитись було. Й не знати було, чи то жаль за втраченим минулим так одчаєно бринів, а чи туга затаєна за в’язницею пробивалася, про себе знати давала, й бриніла слізьми сп’яніння. При тій картині я завжди згадував письменника Олександра Гріна, як він писав про хворобу в’язниці, – що після звільнення людина місця собі не знаходить.\nРодич співав ту пісню на всіх весіллях й інших притичинах завжди вільно, безборонно тобто, ніхто до нього за неї не прискіпувався. Й се надавало і пісні й голосові звучання якнайширшого вияву.\nТак і має бути у природі.\nАле гірше, коли людині доводиться із своєю піснею, тулятися, критися.\nМені покійний товариш дитинства Петро був розповідав, як він у році 1967-му у нашій сільській чайній був пісню після другої шклянки заспівав:\nЛистя шелестить, вбитий стрілець лежить.\n– Ой, коню, мій коню, не стий надо мною,\nБіжи, коню мій, скажи неньці рідній,\nЩо я лежу у степу забитий...\nБо я в степу лежу, за ріднею тужу.\nЧорний крук надо мною закряче.\nЯк входив у раж, то сю пісню Петро і повторював. Так лягала вона йому на душу. Аж розчулювалася Петрова душа. Аж плакати зачинав він. Такі се були жалісливі сльози. Хоч і мутні від сп’яніння, а як виразно світилися вони і яскраво випромінювали оте щось, Etwas; смутного передчуття чого жодній душі і в потемках не приховати. Бо воно квилінням прорветься, вихопиться. Передчуття – се така річ. Й особливо налягав Петро на останніх рядках пісні, зміст їхній виокремлюючи:\nБо я в степу лежу, за ріднею тужу,\nА заокруглюючи, ізнов хапавсь за пиво.\nТак тоді у буфет сам околотошний, дільничний Брикун зайшов, хтось покликав, напевне, а може, й випадком, та й став до Петра прискіпуваться, що недозволені пісні співає. Петро тим викрутивсь, що сказав ніби пісня ця народна. А раз народна, то слова із пісні не викидають. Але співати перестав.\nАле скоро по тім случаї Петра і не стало. Посеред поля розпростертого найшли. Й два круки чорні од нього відлетіли та й у небо шугонули, не крячучи.\nДодамо, що ця пісня і справді була дуже популярною у нашім краї в 40-х роках.\nА у 70-х роках на цей мотив була популярною інша російськомовна пісня, де приблизно оці рядки втулені були. “Ты, конек вороной, передай дорогой, што я честно погиб за Отчизну”.\nЦю пісню з особливо проникливим патріотичним пафосом співав популярний тоді на часі співак Йосиф Кобзон, а підспівували йому молодики навіть на провінційних автобусних станціях, коли, пританцьовуючи, ноги од морозу гріли, своїх автобусів дожидаючись.\nА серед певного прошарку поширювалась офіційна версія, що і мотив, і словесну канву у сеї російськомовної пісні вкрали січові стрільці, але ні в якому разі, се категорично виключалось, – не навпаки.\nАле бувають, трапляються на тім грунті й історії прикриті, сумніші.\nНедавно мені Семен Лапка, як корову на сіножатці пас, отаку бувальщину розповів.\nНа моє, а й ваше подивування, діялося це уже на початку перебудови у році десь 1985-му чи в 1986-му. У сусідньому нашому селі, котре здавна своїми дзвінкими співочими голосами вирізнялося. А найдзвінкіший серед усіх, немов соловейко, був водій швидкої допомоги теж якийсь Петро Осадник. Де у тім бідовім селі да могли Осадники взятись і за які такі заслуги – нам того не знати. Але доходило до нас, що як поїде Петро сей Осадник із лікарем Шмондіним (і такий був) на дальні хутори, то три дні там виспівають. Коли ж по трьох днях повернуться, бувало, да стануть їх розпитувати, де були, так вони в одне відповідають:\n– Та в Блудові...\nІ от раз трапилось, сталося. На одному весіллі у своєму ж таки селі отой Петро Осадник так розспівавсь, що вже розспівавсь. Яких вже тільки не виводив. І весільних, і не весільних. І затесалась поміж них одна пісня недозволена. Як я собі уявляю, проглядаю ту ситуацію із Семенової розповіді, то, найімовірніше, можливо, це і була ота сама “Стоїть дуб зелений...”\nВесілля відгуляли, й Петро од перепою та пісень одпочивав.\nАж через тиждень потому покликали його... ні, не в районну управу, а в районні органи. І що вже дали, так дали йому там, як пізніше розповідав сам Петро Осадник.\nВикликали його та й питають:\n– А які то ти пісні на весіллі виспівував. Заспівай-но нам?!\nПетро, ні о чім іще не здогадуючись, або ж здогадуючись смутно, узяв та й заспівав, найперше, що на ум прийшло – “Розпрягайте, хлопці, коні...”\n– Ай, ні, – кажуть, – Не те співаєш, Петре, що на весіллі співав.\nТа й давай його лупить, шкуру пасами із нього дерти.\nВідтак після павзи, у перепочинку тобто:\n– То як, згадав?!\nПетро ж “Цвіте терен...” затягнув.\nА вони ізнов нумо дружно лупити, пасами шкуру дерти.\nПетро вже “Ой, хмелю, мій, хмелю...” заводить.\nА вони уп’ять лупцювать. І так до безконечности.\nПетро Осадник уже всі пісні, що знав, перебрав, і з дитинства котрі і про Леніна, і про партію, й “Горят костры далекие...”, і про Сталіна (“О Сталине мудром, родном и любимом...”).\nТак що якби хтось записував, а може, й записували, то цілу пісенну антологію зложить можна було б.\nІ після кожної пісні – нова порція. А тієї потрібної пісні, що вимагалась, так і не було, на ум усе не йшла, не вибивалась. І як знепритомнів уже, знесилів від лупцювання, свідомість, вважай, потеряв, так тоді і з’явилася, немов рятівниця од вірної погибелі, потрібна заповітна пісня.\nЗрадніло, як знахідку, як скарб, розшукуваний, слухали її спітнілі од тяжкої праці слідчі.\n– Нарешті... – тільки й мовили охляло.\nІ бити перестали. Й додому випустили, відпустили. Ще й пораду зичливу дали:\n– Ви подальше, Петре, якщо уп’єтесь де, то скоріш додому поспішайте, а не пісень співать. А краще вам на весілля та на хрестини й інші притичини взагалі не ходить, раз за вами такий гріх водиться. Вважаємо, що ви сьогодні одержав добре хрещення. Бойове хрещення.\nІз тих пір замкнув у собі вуста Петро Осадник, і не співав більш. І на весілля й усілякі інші притичини не ходив, які б важні вони не були. Як його стрінешний брательник майор міліції Кость своє п’ятдесятиліття відгулював, то до Петра додому машиною приїжджав. Але був і зоставсь Петро незламний:\n– Не піду. Бо піду, то вип’ю. А вип’ю, то й заспівати можу...\nАле никнути з лиця і постави Петро почав. Може, там йому печінку чи селезінку відбили, хто зна, це їм, тим, котрі б’ють, має бути відомо. Але й то мо’ не відомо, бо удар на удар не приходиться, б’єш на печінку, а лягти може на селезінку.\nКоли повстанські пісні по радіо передавати стали, то Петро виривав те радіо із шнуром з розетки. Якщо ж хатні відсторонювали його (бо ж як кортіло недозволене раніш по радіо почуть, аж вухам своїм не вірилось), то Петро тікав із хати. Й опівночі, бувало, аж вертається, прочинить двері, і як радіо іще говорить, то з переляку і назад надвір вертавсь. Хіба як радіо вмовкало, тоді вже в хату уступав. Крадьки причаєно.\nА цього літа узяв Петро Осадник та й умер, хоча іще молод був. Не витримав тяжкої долі. Й ніхто не знав, допитатись не міг, від чого. Усе никнув уповільнено. Мовчун. А колись який дзвінкоголосий був.\nАх, як се трагічно, коли на пісню намордник накидають, у клітку упихають, щоб вона на волю не вирвалась, не вихопилась.\nАле цей молодий лисий Сашко, студент консерваторії як вільно співав. І пісня його крила й душу розпросторювала.\nВід в’язничної печалі чи туги схованої за в’язницею вже до іншої теми переходив, й нові мотиви бриніли в словах і в його голосі. Се такі ніжні в’язничні почуття, се жива драма душі:\nНи за што не забыть мне на свете.\nСреди всех моих старых друзей\nА когда упадет с дуба лист –\nОн отбудет свой срок наказанья.\nОн уедет в Ростов\nИ не скажет тебе “до свиданъя”.\nУ голосі співака вже драма розлягалася й бриніла, а я над текстом пісні розмишляв, мудрував. Що тут випадкове, а що закономірне, як даність. Чому саме дівчина тая була в синьому береті, й чому коли упаде з дуба лист, то закінчиться його термін, його пора настане. Й чому поїде він саме в Ростов. Ах, ну, тут, зрозуміло: Ростов – столиця блатярів, урків.\nСе так я був колись над іншими пісенними рядками російського пісняра Михайла Ісаковського розмишляв: “Й на груди его блистала медаль “За город Будапешт”... А чому не за Варшаву чи Прагу? Розмірковував я. Хіба що заради рими тільки.\nІще розмишляння над цією драмою не відійшло, не вляглося, як ось уже й друга драма лине у мою свідомість, інша ніжність зазвучала в голосі співака Сашки. Яке щемке синівське почуття до матері, коли інші тебе вже не ждуть, а мати жде:\nЛистья уже опадали,\nДевы меня долго ждали.\nЯ выхожу на перрон,\nВиявляється, що й блатяреві властиві синівські почуття.\nВід розмишляння над тими драмами в’язничного життя моя свідомість у полегшене раптом переноситься, уступає:\nЛюбила я цыгана –\nЦыгана звали Яном.\nЦыгане любят кони,\nНе нужен конь еврею.\nТеперь люблю еврея.\nI сам Сашка у полегшення увійшов, осміхається тільки, інструментарієм своїм жонглюючи. Й ті полегшувальні наспіви були розрядкою не тільки для слухачів, а й для самого співака. Се ніби павза, гумористичний антракт в його репертуарі. Тим більш, що пісеньки такі полегшені виокремлювались також і млявістю, тобто органічно не вписувались у високе покликання співака.\nТа Сашка вірно уловлював той момент, якого вже спрагло чекали слухачі, якого ждала й твоя душа, і коли талант співака розпросторювався у своїм ампула.\nІзнов починалось “Я помню тот Ванинский порт”, “Дорожка дальняя”, “Шум проверок и звон лагерей”, “Не падайте духом”...\nКолись казав був мені у Бухарі Віктор Терьошін: “Не падай, Андрюха, духом, а падай брюхом”.\nІ в тих номерах своєї програми був Сашка співак неперевершений, досконалий і недосяжний.\nТак дивне почуттєве наповнення охоплювало мене щоразу, коли я прослуховував увесь репертуар – від драматично напруженого “Ванинского порта” до грайливо полегшувальної “Любила я цыгана”...\nЗатим я ізнов чекав того драматично напруженого. Але по якімсь то разі прослуховування і висока драматична напруга ся пісень страчалася, і висока густа колимська печаль розсіювалася. Інтерес до репертуару Сашки у мене не вичерпався, ні, й спів його так само манив мій слух. Але душа моя в заспокоюванні од того вуличного, просто неба розпростертого мистецтва уже ловила в нім гинші, стишені, балагурні якісь інтонації. Й те також заспокоювало. Своєю вивіреною банальністю наче іще чимсь нез’ясовним.\nІ тут я спогадав, як узимку 1970 року в Кирилівці знаменитій на пагорбі історичнім співали. За вікнами така зима біла, а тут густа спертість і задуха. Гришка Рибальський за роялем чорним вибренькує різнобійне і наспівує тихенько “Пара гнедых, запряженных зарею...” А який то довготелесий із буряково червоним лицем псих походжає розмашисто по коридору. У нього руки від ліктів трясуться, а ногами він сам трясе. Се Віктор. Він усе повторює: “Был чекистом. Младший лейтенант. Потому и вольтонулся. Теперь меня голоса зовут и приказывают: “Витя! Борсайсь в окно!”\nЗа котрим то поворотом у ходьбі він ушвидшує крок, його лихоманить наче в нетерпеливости біситься він немов. І зачинає співати. Але що то були за пісні. Й поки цілого репертуару не виспіває, так не заспокоїться. А як виспіває, то й заспокоюється уже. Й трястись перестає.\nАх що то були за пісні. Як правило, зачинав Вітя отією “С Одесского кишмана... “ Ні не тією що її Костянтин Паустовський в своїх автобіографічних творах наводить:\nБежали два вуркана...\nВікторова текстова й інтонаційна імпровізація була інакшою:\nС Одесского кишмана, с Тургенева романа\nЯ вычитал хорошенький стишок.\nКак свежи были розы, как хороши стервозы,\nГляжу я с тротувара: сидит в окошке шмара,\nСидит сибе, не шамает, не пьет.\nОна в шикарном доме а я стою на стреме.\nЛюбуюсь на нее, как одийот.\nО, мама, моя мама, какая панорама:\nТри барышни-глазенки, как миндаль.\nОдна мне помогает, другая подмогает,\nА третья нажимает на педаль...\nИ я во всех влюбляюсь, под окнами шатаюсь.\nХожу себе вздыхаю, тех розочек нюхаю,\nХоть я уже совсем не молодой...\nКак свежи были разы, как хороши стервозы.\nОто тобі і віршик. Але й од нього хвора душа одпочивала. Як од якогось жаданого згустка безуму, алогізму, й, може, абсурду, до якого завжди стримить покалічена хвора душа. І в тій манливости знаходить собі тимчасове заспокоєння і притулок.\nА затим грайливе линуло, неслося саме по собі наче, із ним не міг звладнати Віктор, а упокорений ритмами й словами, що неслися, тільки й подригував ногами та руками. Такий сей ритм був рвучкий, раптовий та короткий:\nА вам уж лень из дома выходить –\nЯ из пивной иду, я никого не жду.\nМне ба-бы ноги целовали, как шальные,\nС одной вдовой пропил я отчий дом,\nИ пайку серого мештаю получить...\nА вам уж лень из дома выходить,\nЯ никого уж не сумею полюбить...\nТекст пісні витворював і той особливий настрій, що огортав мене суцільно. Особливо, коли це був вечір, як співав отой Віктор, що видавав себе за чекіста, котрий вольтонувся. Слова вдарялись об мою свідомість і клали на ній свій відбиток. Витворювалась, розгорталася картина. Так і мигтіли перед зором, ув очу моїм нічні ліхтарики, що до того ж і похитувалися. А комусь то й справді уже ліньки було з дому, з лігвиська свого, із барлоги виходить. Улігся та й полежує собі, як ведмідь молодий. Й зух отой, одчайдух один, плентається, плуганиться. Й нікого не жде, і полюбить ні кого вже не здатен. А й да куди ж такому волоцюзі вже любить. Усе, що мав, те й стратив. Святиню святинь – отчий дім – із одною вдовицею пропив. Се ж, вважай, тяжче, а мо’й лекше, коли в отчий дім твій за рукописами вдеруться, та й пограбують, заберуть і ужиткове все, що не так де лежало, у лапи свої, акцію вандалізму учинять. Й на столі лежатиме книжка творів Івана Буніна, видана у “Шкільній бібліотеці”: “Стихотворения и проза”. Й розгорнута буде вона на сторінці, де видруковано вірша:\n25. VI. 22\nУсе те чекатиме на тебе до квітня 1992 року.\nАле тоді узимку 1970 року в Кирилівці нагірній вдарялись о мою свідомість слова блатної пісеньки, прямолінійні картини полегшувально витворюючи. Й відсторонення моє тупе, густий мій туск, на ланцюговій емоційній замкнутости зацикльований, згладжували, випростовували трохи.\nЙ лекше ставало мені.\nСпівун же отой не времещувався, а коли до середини пісні, до оцього місця доходив, то бісився, сатанів просто, ногами тупотів, й руками дригався, й аж слину пускав:\nМне-е ба-бы ноги целовали, как шаль-ны-е...\nУ цім моменті його обступали побратими, уболівальники, котрих пісня діткнулась. Й також подригувались та ногами тупотіли. А один маленький старчик так той аж скавулів і хихикав од задоволення:\n– Хе-хе-ги! Как бешеные, ноги целовали...\nЙ присідав, унаочнював, на мигах показував, як цеє ті кляті баби вичворяли.\nА відтак в шерегу до Віктора пристроювавсь і в ногу із ним по коридору марширував та підспівував.\nСе була картина дивовижна. Й із палат без дверей худющі нетяги, бранці долі вибраної із сірими землистими лицями виглядали. І в їхніх іще не дотлілих душах щось то ворухнулось. А один в тій палаті усе в закуток пальцем указував:\n– Ось на цій постелі лежав Володя Сосюра... Я його пам’ятаю...\nЗатим, коли хвиля збудження минала, співак до другої переходив:\nНочь пришла, погасли фонари.\nНа бульварах шеленьшин.\nМилая, ты на меня смотри,\nА не на других мужчин.\nМы уедем в бары дальних стран,\nБудем буги танцевать, –\nЯ обниму тебя за гибкий стан,\nЦя пісенька виконувалась уже в іншім спокійнім ритмі. Й такі далекі, меланхолійні, екзотичні картини будила. Де то є ті бари дальніх країв. О, Ріо, о, де-Жанейро, а може, і Стамбул, а може, і Константинополь. Але найімовірніш, що все-таки Ріо.\nО, Риодежанейро, приехал на карнавал,\nПрекраснее столицы я в мире не видал.\nТам нет воды ни капли, и пива тоже нет...\nАле це в уяві, насправді ж – уже ніч, і на бульварах шеленьшин.\nВідтак слідували й інші пісеньки. Віктор, як виконував свій репертуар, так павзи не робив, як от сей Сашка, й перепочинку не виділяв. Усе у нього йшло наче суцільним текстом, однією смугою, хоч і в різних ритмах.\nКолхозный сторож: Пантелеймон\nИграет румбу под саксофон.\nКолхозный сторож: Матвей Кузьмич\nЯкі справді дивнії сії колгоспні сторожі. Про те тільки в Кирилівці і дізнатись можна в синім настрої густим, а не в життю реальнім.\nТаких пісень Віктор знав незчисленну кількість. Вони проривалися, вихоплювалися із його високого збудження потоками, лавинами. Але тільки декотрі відбились у моїй розладнаній тоді свідомости. Та й збереглись аж до цих пір.\nА то вже як частивки, як коломийки неслися:\nА мы за мир, и мир хотим,\nА кто полезет, тому дадим.\nА мы за мир, и мир за нас,\nА кто полезет, вырвем глаз.\nДоярка Соня, герой труда,\nВ защиту мира дает она...\nI так далі. До безкінечности.\nУ вільнім краї тім уже тоді, у 1970 році, лунало вільне слово, линула вільна пісня із вуст кождого, хто того хотів там. Сі нетяги, сі бранці гіркої смугастої долі у звивинах своїх синьо розладнаних мізків завжди являють ясновидіння, завжди бачать і звістовують те, чого іншим бачить іще не дано. Майбутнє тобто проглядувать. То про що вже говорить, щоби і в тугу епоху застою да передчуттями розстроєними своїми не звістувать вільгости й вільности відносної перебудованої.\nПро теє також спогадував, на Мінськім ринку стоячи і спів того вільнодумця Сашки слухаючи.\nВільна пісня може лунати тільки у вільнім краї. Ах, хто німецькою мовою, котрий із поетів писав приблизно таке, що в невільній стороні не співають солов’ї. Чи не отой самий Шіллер, здається.\nЯкий же пожаданий отой хоча б маленький ковток свободи, і які неочікувано давні трелі здатен, може викликати він. І як невпевнено незугарно іще поводиться, ковток омріяний той похапцем схопивши, проковтнувши, кожний співун. Якою би не була його діброва.\nА люди, слухачі усе прибували. Ось один дивак п’яний, алкаш нещасний, але лице його спите лукаве й підступно агресивне, у центр кола вийшов із собачкою своїм да й став, почав із ним танцювать. Придурюваться. Фокуси-мокуси показувать. Який там танок. На задніх лапках собачка у той бік повертається, волочеться, куди його хазяїн тягне.\nА людям дивина. Собачий вальс. Танго, скоріш, Роти пороззявляли. Ґави ловлять. Під шумок отой, під гав ловіння, їх і обдирать нема чого, легко, брать голими руками іззаду. А так і роблять на базарах знаючі. Не тілько цигани. Наперед видовисько якесь, дивака виставляють, а іззаду оббирають.\nСаме таку ситуацію на увазі маючи, наші хуторяни зичливу пораду давали, коли хтось на базар вирушав:\n– Дак дивись там, тілько гав не лови, щоб не обібрали.\nАле все одно оббирали.\nУже у 70-х роках, як пішов Стасько корову куплять та задививсь на одне диво, на “птичку”, яку покзували, задививсь, так у нього із кишені п’ятсот рублів і смиконули, вирізали.\nЗайшов під ту пору я до Ганни. За столом Стасько розчервонілий сидить, з очей сльози капають. Ганна йому шклянку повну наливає, ще й приказує:\n– Нехай вип’є, то, може, заспокоїться. У його сьогодні на базарі п’ятсот рублів украли. Він на їх корову мавсь купить. Щитай, що живу корову вкрали та й на налигачі повели. Випий, Стаху, а корову наживеш іще... Корова – се діло набутне, наживне.\nХоча красти у мене не було чого. Але той епізод одразу й прилинув, як став я сей танок із собачкою роздивляться. Проте в тому чоловікові, хоча й агресивному з вигляду, і в собачці послушливій, і в явленні картини самої було і справді щось первісно несподіване потішливе. Ось раптом зненацька вигулькнуло, засвітилося, засяяло у конструкції і формі своїй, щоб нещасний рід людський потішити.\nСвідомість моя тільки осягає значіння сього явлення, сього історичного моменту, а права рука вже до торби за фотоапаратом тягнеться. Але тільки я настроюватись став, щоб сю історичну мить зафіксувать, картинку потішливу, а заодне і співака Сашку увічнить, як агресивний тип той у мене сторчовим поглядом втупивсь, запеленгував мене своєю агресивною свідомістю, поглядом своїм уже мене із товпи виокремив, й на лиці агресія із підступністю обнялись. Схоже, що він розгадав мої заміри, заки ще й дією не розцвіли вони.\nІ тут пересторога вдержала мене од здійснення сього заміру. Чого доброго, як тільки клацнеш його, то такий тип може і фотоапарата вихопить. А під законну підставу свій чин потому підведе. І я сховав фотоапарата ізнов до торби. Чого доброго, ще й найцінніші мені кадри біля Кантової могили також пропадуть. Людина інколи має довірятись своїм передчуттям, як про те писав автор “Робінзона Крузо”, себто, точніш, сам Робінзон Крузо відчував:\n“Ніколи не нехтуйте таємничим передчуттям, яке перестерігає вас про небезпеку, навіть тоді, коли вам здається, що немає ніяких підстав чекати її. Що передчуття бувають у кожного з нас, не буде заперечувати жодна хоч трохи спостережлива людина. Не можна сумніватися в тому, що такі перестороги внутрішнього голосу є виявами невидимого світу і доказом спілкування між душами. І коли таємний голос перестерігає нас про небезпеку, то чому не припустити, що він іде від доброзичливої до нас сили (вищої чи нижчої та підлеглої – все одно) і що його нам дано для нашого ж блага?” (Даніель Дефо, Робінзон Крузо, Київ, Дніпро, 1985, стор. 209).\nЯк і те іще набігло в розмишляння моє із спогадування, то не став я довго затримуватися тута, хоч гурт усе ще прибував, а дійство тривало. За свої манатки, за торбу в руку та й подавсь.\nЯ іще якусь годину відпочиваю на білосніжній білоруській казенній постелі, в законнім казеннім лігвиську своїм, у цьому затишному барлозі. Затим хто то іще фотографує мене на майдані навпроти сірого соцреалістичного будинку.\nВідтак спрямовую свої стопи на вокзал. Треба брать квиток та й вирушать додому. Інвалідська каса аж на горішньому третьому чи четвертому поверсі. А підніматись треба пішки. Невже, мізкую сам собі, да чого то придумать не можна було, щоб для означеної каси унизу віконце прорізать, щоби не пхалися сі нещасні каліки по крутих сходах на таку височінь.\nАле що творилося біля самих інвалідських кас, то того не передать словами, не описать тобто з вірогідністю повною.\nОсь уявіть собі з десятків два інвалідів ВОВ, Великої Вітчизняної тобто, інваліди Великої Жовтневої соціалістичної революції та першої російської революції 1905-1907-х років, так само як і громадянської війни навряд чи вже тут були присутні. Із черги покрученої у стовписько збилися та й доказують один одному, що він має право одержувать, купить квиток поза чергою. Й така буча, штовханина зчинилася, що й не розказати. І як розсудить їх, Соломонове рішення нове якби хіба із’явилося.\nЯ вирішив поки відійти од тієї черги, перечекати, нехай вона у природнім процесі, в течії своїй згасне та розсмокчеться. Лавку завваживши, на ній і всідаюся. Одпочити і перечекати. А тут уже дві жінки сидять. Старша одна й молодша друга. Ся друга вихователька, й куди то групу дітей супроводжує. Відповідальна за них.\nІ став я із ними говорить. Вірніше, сама мова повилась. Бо де двоє, троє ізійдуться, то сама мова в’ється.\nПро місто Мінськ почали говорити ми. Як його правильно називати – Мінськ, а чи Менськ. Й одповідала на те котра молодша, вихователька себто: “А яка різниця “Менськ” чи “Мінськ”, а яка різниця, якою мовою говорити – білоруською чи російською”.\nУ мене ж думка та спротив викликала. Й свою незгоду я уголос висловлював, що різниця то є, і не мала зовсім. Що куди пристойніше було б, якби діти не забували, як говорили, та й тепер іще говорять у далекій первісній глибинці їхні діди і батьки.\nІ тут жінка, котра старша, стрепенулася, і що то наче несподівано прокинулось, пробудилось у ній. Та й каже проникливо вона. І до себе наче, і до мене, й до тієї, котра молодша, виховательки: “А чуєш, що він говорить?!”.\nІ в моменті у цім я і значимість свого упослідженого єства відчував, осягати став.\nІ як черга та старечо галасливо непогамовна да розсмоктуватись почала, а вже нова стишніша прибувать стала, то і я до цеї пристав, та й свій час у черзі за квитком вистояв.\nМені знайшлося, на мене чекало іще нижнє бокове місце у поїзді “Мінськ-Львів”.\nОщасливлений тим квитком, я в осінній сірости із полегшення у серці ізнов спрямовуюсь до готелю, щоб позосталі іще години порозкошувати на білій казенній постелі. Набратися, так би мовити, сил перед фінішем.\nУзбека у кімнаті не було. Я одразу ж і влігся. За вікном така густа середньоосіння сірість. До дрімоти й легких елегійних розмислів спонукаюча. І я віддався тому плинові цілковито. Аж чути у тиші, як безповоротно спливає час у напівдрімотнім потаванні.\nСе таке побажане заспокоювання і духа, й душі, і плоті. На своїй законній казенній постелі. Після тижневої утоми від мандрівки. Утома збиралась поступово.\nЯ кілька разів прокидавсь із солодкої напівдрімоти до реальности. Очі розплющував. Але й тиха кімнатна реальність ця була також заспокоююче приємною.\nУ лінощах розкошування. Воно, може, до повного заспокоювання плоті тривало б. Але тут постукала служниця готелю, та пишная дебела адміністраторка (“Девку харошую найди!..”). Й одразу ж увійшла. Можна було б і не стукати.\nАле я домовлявся із тією адміністраторкою, що як мине, настане мій час, то нехай вона прийде і розбудить мене. Але от я дочасно і сам устав, пробудився.\nІ тут згадав я, що а де б не ночував, а ким би не домовлявся, щоби розбудили мене уранці чи коли там, то можна було б і не домовлятись. Се зайве страхування. Бо я і так завжди сам дочасно прокидаюсь. Така сторожка підсвідома чутливість обов’язку повсякчас пульсує у моїм єстві.\nА що о тім подумав, як для кожної нагоди пробиває свій час. Й Адріянові Леверкюну сказано було, попереджено у тій лиховісній, кошмарній стрічі із лукавим. Що от як мине відведений для творива час, як проб’є пісочний годинник, так одразу і прийдуть, заявляться бісенята, “малыши” – це за російським перекладом, та й заберуть душу із тельбушками. Як воно і в угоді передбачено було. Головне, аби підписочка видерта, вичавлена була. Се як термін минув, як пісочний годинник пробив. Й у наші часи хіба не те відбувається. Аби-но підписочка була, ореолом таємничости довічної й загадковосте оповита, так не обов’язково, щоб пісочний годинник пробивав, а досить, щоби якась химерія, який то струс у часі відбувсь, так уже й приходять і підписочкою розмахують. І не обов’язково душу з тельбушками вигрібають. Просто підписочкою, ореолом колись довічної таємничости оповитої, у сяєві світла і людських лиць розмахують. Й таємне ураз стає явним. Й одиничности тій виокремленій уже а що хоч роби. Хоч живцем у землю лізь, зашивайсь, а хоч ізнов розкаюйся. Один наш колишній викладач аж тричі привселюдно у пресі розкаювався. І за кожним разом говорили, що слабо кається. Але на своїй професорській посаді таки зостався, утримався. Й повідомлялось також, що 96 архієреїв Російської православної церкви унаслідок названої ситуації упали навколішки та й гірко розкаювалися у своїм співробітництві із чека. Кайся не кайся – а хто тобі уже повірить.\nЦе наш Володя Крутихвіст, як його із машиною цегли попутали були, що вкрав, та з партії виключили та й до суду потягли, то усе не дававсь, та брикавсь. Усе партійного квитка не хотів віддавати. Його у нього з кишені силоміць видирали. А як уже видерли, то й каже, питає Володя Крутихвіст першого секретаря райкому:\n– А скажіть, Вікторе Савелійовичу, чи можна бути, зоставатися комуністом без партійного квитка?\nПерший замисливсь над столом на хвилину туго, мовби про високу філософію ішлося, а не про буденну річ, та й одповідає чинно:\n– Можна. Але доверія уже нема.\nВолодя Крутихвіст так запишавсь од тієї відповіді першого, що була персонально до нього звернена, що кожному стрічному-поперечному про те розказував. І, схоже, той випадок підносив його малу сутність у значінні та надавав наснаги у переборюванні усіх подальших життєвих перепон.\nЯк тільки пишна адміністраторка вийшла, і я подумки уявляв, як віддаляються її кроки у напівтемнім вузькім коридорі, темінь од випромінювання з обох боків густо чорних дверей витворювалась, так і став я неквапливо, щоб не забути чого, збираться. Я так завжди перед новою дорогою неквапливо збираючись, щоб чогось важливого не забути, але завжди щось істотне забуваю. Уже в дорозі тільки опам’ятовуюсь. Й ота властивість із плином часу у старіння, либонь, поглиблюється, розростається. І це після кожного такого випадку лякає мене.\nПрощання із пишною дебелою адміністраторкою таке зворушливе, аж мені відходити не хочеться. Вона запрошує приїжджати іще. Я кажу їй “До побачення!”, дякуючи. Й вона аж із себе виходить, кланяючись: “До побачення!” І наголос на слові, і вимова звучать в її пишних вустах так потішливо дивно, як і має звучати в чужих вустах кожне чуже слово.\nЯ о тім іще думаю, по сходах збігаючи, у сивих соцреалістичних мурах готелю. А надворі, по дорозі до вокзалу думка моя за інше зачепилась, і думання моє про інше розростається. Я уже про те думаю, як багато осягнути і пережити може людина у своїх відчуттях, у сприйманні і спогадуванні лише протягом доби.\nНад містом, над відродженим соцералістичним Мінськом уже спадав сивою пеленою густо й незагайно осінній вечір.\nА на вокзалі ся сива пелена була вже густиша, все ткалась, ткалась невидимо й загусала цупко. Така густо зіткана сивість, що у ній вже ціле місто велике соцреалістичне розчинилось, як і розчинилося б будь-яке інше місто чи поселення. Й вогка, волога, моросяча. Одні лиш вогні бліді пробиваються. І то тільки ближчі. Та й ті блякнуть, заки до нашого зору дійдуть і зчепляться, якби із глибини всесвіту сяяння дальніх зірок доходять. Та й ті у яку погоду виразніші й виокремленіші бувають.\nПостаті людські густо й неприкаяно сновигають у всепоглинаючім сивім мороці тім. Якби на чужій, не своїй плянеті опинились раптом. Така висока влада тієї осінньої моросячої сірости.\nІ тільки як наблизишся до людей, лице в лице позустрінешся із кимсь, так очі ті так запально притягувально світяться, такий гіпнотичний блиск випромінюють.\nОсь майор суцільно смаглявий із лиця. А очі, як дві вуглини немов. Чорно волоокі. Мабуть, із первісно східного зарубіжжя, прикидає моя думка у розгадуванні.\nА он попід стиною біля дверей узбеки на своїх клумаках повсідалися. Сих, знайомих здавна моєму серцеві побратимів, легко розпізнати. І в тюбетейках, золотом вишиваних. Золотовишивальники. Так шанобливо називали майстрів і сього традиційного убору.\nІ очі також повні манливого південного блиску. Щось поміж собою про ділове говорять. І осміхаються задоволено час од часу. Розкошують у заспокоюванні душ своїх.\nТака знайома моєму серцю картина. Аж не втримуюсь я. Так й підходжу до узбеків поближче:\n– А відкіля, братці, будете? Чи не з Бухари?\n– Із Самарканда.\n– А я у Бухарі два роки жив. І звичаї ваші й дотепер пам’ятаю.\nТа й нумо розказувать їм, який у їхній коханій стороні народ щедрий та гостинний.\nУ картинках й епізодах перед ними своє спогадування розгортаю.\nЯк я по колгоспах, бувало, їздив, і як там завжди привітно зустрічали мене, якби побажаного і найдорожчого гостя.\nУ приємнім лоскітливім спогадуванні стою я перед узбеками на мінськім вокзалі та й переповідаю у власнім художнім обрамленні бувальщини, події і ситуації майже тридцятилітньої давности.\nОсь приїхав я літньої полуденно східної спекотної днини у віддалений узбецький кишлак* в колгосп “Шарк юлдузи”.** Та й зайшов до раїса.*** А раїс із розпростертими обіймами зустрічає мене. Я йому про діло поквапливо одразу ж і кажу, нагадую. Якби ферму подивиться, та ентузіязм тваринників, простих трудівників поспостерігати. Але раїс тут же і стишує мою професійну ревність і ревну поквапливість:\n– Ай перма, зашем перма. Сперва надо цай пить, а перма будет патом.\nЙ упевнившись для себе, що моя ревна поквапливість стишилась й у свої береги уступила, раїс легенько бере мене своєю рукою за лікоть та й веде у заспокоюванні:\n– Пайдьом цай пить... А перма... перма будет патом...\nІ от ми входимо у кімнату для гостей. Се така дивна кімната, що й не уявити. Віконце шторами плюшовими заставлене. Підлога килимами добротними розкішними устелена. Різнокольоровими. Але червоно густо фарба домінує, превалює. Напівтемно. І затишно. Й прохолодно. А що може бути більш манливого і привабливого посеред високої полуденно східної літньої спеки.\nРаїс першим лягає, вкладається на добротному густо тканому східному килимові. Подушечку золото вишивану, тут жовта сяюча барва превалює, виокремлюється, під голову кладе. Й мені пропонує. Рукою гостинно запрошує. І я влягаюсь поряд, на відстані невеликій, щоб розмову зручніше вести було, й подушечку золотовишивану під голову кладу.\n– Сначала ната цай пить, – каже раїс, як ми зручно вже вмостилися кожний на своєму місці. – А перма, перма будет патом...\nЯк тільки в новім горизонтальнім положенні і в думанні своїм увійшли ми в долину повного заспокоєння, так одразу й двері несподівано раптом, без запрошення прочинилися. І перед нами повстав слуга, молодий узбек – такі слуги, прислуга й кухарі під ту пору іще бували в усіх великих кишлаках, при кожній колгоспній конторі.\nСлуга галантно розшаркується, праву руку в ділянку серця кладе, і схиляється у поклоні відданім.\nЯкий зворушливий момент. Але мені незручно стає. Од незвичности ситуації. Од поважности високої.\nЯк мить хвилювання уляглася, й слуга до прослуховування наказу вуха свої нагострив, так раїс і видобув із себе наказа:\n– Водка, кури і палов...\nПісля короткої павзи:\n– А сейчас – мольоко і цай...\nМи полежуємо собі у прохолодній напівтемряві на розкішних килимах горілиць, молоко і чай попиваємо, посмоктуємо задоволено, а думка в іншім задоволенні вже розкошує. Десь то шкваряться кури і плов, а горілка вже стоїть у напівтемному куточку. Що може бути благісніше од цього очікування.\nРаїс поміж ковтками чаю час од часу черевце, що д’горі випнулося, погладжує руками від тихого задоволення. Та запитаннями мене атакує ненав’язливо звільна:\n– А дєвка у тибя єсть?\n– Можеш здесь найти..?\n– А в Києве кароший дєвка бивают?\nЙ угадуванням своїм прикидаю, що це не звичайне собі зацікавлення, а щось то заворушилось розколихано в раїсові у тім моменті, й мені передалось. Як Акакієві Акакійовичу, коли він раптом зупинивсь посеред Санкт-Петербургу та й на вулиці розглядував.\nА відтак затягується наша бесіда надовго, і все триває, триває, аж поки і я забуваю про ферму і про справу цілковито.\nІ от тепер, коли я переповідаю те спогадування на мінськім вокзалі, так узбеки уважно, з поблажливими усмішками слухають мене. А один, молодий, аж рота роззявив – так приємно йому, виходить, слухати те.\nЯ завважую ту виняткову узбекову цікавість та й кажу:\n– Тепер ви можете повірить, що я і справді бував у Бухарі.\n– Аякже, – гуртом в один голос відповідають узбеки.\n– Хто не бував у Бухарі таке не розповідатиме, – далі кажу я.\n– А ніколи! – ізнов одностайно вигукують узбеки.\n– Дуже хороші ваші звичаї і традиції, дуже гостинні у вашім краї люди, – підсумовую я.\nА узбеки аж мліють от задоволення.\nЙ мені те передається. І я вже о тім розмишляю, які ж це великі сили тобі додаються, коли чужі звичаї й традиції завважуєш, та хароше про них тим людям в лице говориш. І така певність додається, що не пропадеш тоді, якби і в найвіддаленішім закутку землі опинивсь.\nІ ніби угадуючи хід мого розмишляння, молодий узбек той, що найпильніше мене слухав, аж рота роззявивши, зводиться з місця і подає мені пляшку:\n– Пива хочеш?\n– А дякую, котку. Не п’ю.\n– А води?\nІ він подає другу пляшку. Але я й тут заспокоююче відмовляюсь.\nТа тим моментом скористалася яка то бабця, що нашу розмову підслуховувала ненароком, поряд до стини притулившись.\n– А давай, сыночек, я выпью, – каже вона.\nУзбек тут же і одкриває пляшку спеціяльним ключиком. Я іще подумав, які завбачливі ці узбеки, що із собою для такої цілі спеціяльні ключики возять. І ножики, напевне, при собі мають. Щоб поживу, яка пошлеться у чужій дальній стороні, порізувати.\nБабця допила воду, пляшку вертає і з хусточки гроші дістає.\nУзбек своїми чорними розм’яклими очима волоокими завважує ту її неквапливу старечу дію. Й категорично зупиняє її заперечливим помахом руки:\n– Ах, спасибо, сыночек, – розчулюється бабця.\nАяк, після моєї розповіді та став би той узбек бабусині копійки до кишені горнуть.\nІ зворушення високе від поцінування чужих звичаїв і традицій теплою хвилею вдруге підступає до мого серця.\nЯку то мить я іще затримуюсь нез’ясовно безпричинно ніби біля гурту тих узбеків. Сю безпричинність завважує, вловлює молодий узбек. Але витлумачує, очевидно, в розумінні своїм по-іншому, як мою вичікувальну недомовленість. І тихо питає:\n– А водки у тебя нэту... Мы заплатим, што скажеш.\n– Ай, нема, котку. Я не п’ю. Але якби була, то й без грошей тобі дав би.\nНа тім і прощаємось. Я прошу їх вклонитися од мого серця сонячному Узбекистанові. І узбеки в одностайности прикладають свої руки до ділянки серця.\nА затим відтак ізнов вдивляюсь в густу моросяву осінню сірість, що пронизала наскрізно усе велике місто. Й потужні вогні крізь неї тільки блідо пробиваються. Що навіть світло дальніх зірок і то виразніше.\nЙ такими відстороненими у цій сірости видаються людські постаті. Якби не на своїй власній, а дальній і чужій плянеті вони от перебувають. І те споглядаючи, у своїм завважуванні подивовуєшся, що й твоє власне єство опинилось раптом у невагомім відстороненні, од якого так хоче втекти душа.\nІ я входжу у вокзал. Густа пелена моросявої сірости зостається позаду. Моя увага мимоволі спадає на таблиці із розкладом руху поїздів, на кіоски, і людські стовписька біля них, та мало на чім може сконцентруватись увага у такім поквапливім велелюдді.\nА між тим час лине. Яким би чином не розвивались події, на чім би не зацикльовувалась уперто наша свідомість, зрушити її з місця, вирівняти ситуацію може тільки усевладний час.\nСтрілки годинника неухильно послідовно рухаються уперед. Уже й на перон виходити пора.\nУ лабіринті підземних переходів моя увага натикається на картину, типову у сучасних мандрах. Ось біля стини жінка притулилася, і довкола ніг її клумаки стоять. І в якійсь то точці перетинаються наші завважування. Й тоді я починаю говорити. А привід для розмови у дорозі завжди знайдеться. Найперше – звідки та куди. Як і передчувало моє серце – майже наша краянка. Гуцулка зі Львівщини. Й одразу про патріотизм мені зачинає говорить. Ах, як мені незручно, коли про патріотизм свої починають говорити. Я їй – про відсутність гуртовости у нашім загалі, а вона ж мені про патріотизм. Ніби я недостатньо патріот. В такім разі завжди рядки Павла Тичини біжать:\nАле того нікому не докажеш. Умовкаєш тільки в новій незручности, як той патріотизм в подальших часах нашої поспільної руйнації до того розростатиметься, що казатиме оден “А ви знаєте, що українці брали участь також і в спорудженні Вавилонської вежі”.\nСпробуй-но йому заперечити, як тут же будеш звинувачений в антипатріотизмі.\nАле жінці тій я допомагаю нести клумаки до Львівського потягу, який уже стояв. Та я про те і не знав. Але це вічна несподіванка для подорожанина. Якщо вийдеш раніше, передчасно, то іще довго будеш ждать, нудиться. Але запізнися-но хоч на хвилину, так вже й проґавив, виявляється, твій поїзд уже пішов. Але наш потяг іще стояв. “Мы мирные люди, но наш бронепоезд стоит на запасном пути”, – пхалося у голову із маршових застийних часів.\nДивно, що жінка цяя простувала у той же самий вагон, що і я, і в те ж саме купе. Але іще дивніше, що в цьому нашому купе уже сидів отой знайомий, завважений моєю свідомістю майор. Ось і всі в зборі. Наче нарошне, не випадково і не безпідставно виокремлювала їх моя увага. Ймовірність у повітрі висне. І, буває, наш зір на неї повсякчас натикається.\nА у вагоні і в купе уже й розмови точаться. Про одне і те ж. Про ціни та вигоди у передчутті наближення однієї з прекрасних епох сучасности – епохи лібералізації.\nМайор розказує, як він із Москви до Мінська у загальнім вагоні їхав. Цілу ніч навстоячки. Обіпертися навіть ні об віщо було. Поміж людьми отак цілу ніч і висів із своїм портфелем у руці. Так густо напхано було в той вагон. Й усі численні поїзди на Мінськ так густо понапихувані були. Москвичі у Білорусію, до посестри своєї молодшої за дешевим провіянтом їдуть. Це тобі не кум до куми судака тащить, а старший брат до молодшої сестриці синьоокої, синьоозерної за судаком й усіляким іншим провіянтом їде, пхається.\nМайор розказує, а я уявляю собі ту велику вагонну стиснутість, із якою зрівнятись може хіба що та гранична стиснутість (до 38-и чи скільки там чоловік!) у купе, яку описує Олександр Солженіцин в “Архіпелазі Гулагу”, коли про транспортування зеків ідеться.\nІ як став той майор розказувать, подорожні свої бувальщини переповідати, а я став видивлятись його лице й поставу, проглядати наскрізно, то все більш переконувавсь певніш, що аніякий він не післанець із походження дальніх східно полуденних країв, як на те було моє перше враження, а звичайнісінький собі гуцул, горянин-смаглявець. До того і сам він скоро признавсь, на свою мову перейшовши. І враз такий родинно близький, свій, ручний зробивсь. Де й ділася його форменна майорська недосяжність, як душа почала розкриватись. Більше того, наївна сирітська беззахисність його оголилась. Коли про химерії свого кочівного офіцерського життя розповідати почав. І де тільки не довелось побувати за ці двадцять років – від Карпат і до Курил, від Діксона до Кушки, й далі до Кабулу. Але тепер усе. Наїздивсь. Відслуживсь. Він тепер вільний козак. У нього стаж тепер для пенсії є, хоч віку іще нема відповідного. І пенсію він вже може мати неабияку – а цілих дев’ятсот карбованців. А службу він тепер шукатиме у своїм ріднім краї. Якщо ж ні – то у гвардію піде. Бо тепер проголошено незалежність України.\nСлухав я майора, і так дивно чуть мені було оці слова своєю мовою із вуст чоловіка у майорській формі. І дивні передчуття лягали на моє серце. Й символічним бачився мені образ, постава сього випадкового подорожанина укінці моєї мандрівки. І спогадав я, що і в кінці моєї тієї далекої уже першої мандрівки також був з’явивсь на очі один подорожанин, як символічне нагадування, як згасання, кінець чого то, кінець однієї епохи, і як нез’ясовне допоки передчуття нових віянь.\nЙ се розмишляння веде мою душу у нове піднесення, у розпросторювання того манливого чогось іще незвіданого.\nЙ у тих розмишляннях та переживаннях передчуттів якось проминально проз мою свідомість відлітав час, ситуації, відлітали розмови побратимів-подорожан, уламки тільки фраз й окремі слова за свідомість мою зачеплювалися.\nОсь уже й поїзд з місця зрушив легенько, й квитка мого уже до шкуратяної провідникової теки забрали.\nУ солодких передчуттях грядущих перемін, того чогось незвіданого, одні часи уже завершились, другі іще не настали, – я і засинаю на своїм боковім законнім місці. Ах, яка ж це розкіш мати на світі своє законне лігвисько, свій хоча й не путній тимчасовий барліг. Незалежно від того, чиї би ті приписи і закони не були, ким би не установлювані.\nУ моменті засинання я іще спогадую розповідь нашого дядька евангелиста Михаїла. Як він був повчав мене, що не треба надто постийно думати про суєтне. Де, наприклад, переночувать і що поїсти. Усе те буде, прикладеться. Бо як і в тюрму заберуть, то на якісь нари покладуть, і їсти, похлебтати баланди також подадуть, як час настане для того. Якщо блатнії із рук у тебе її не вирвуть, не вихоплять, не перехоплять.\nТаке дядько Михаїл розказував кожному. Ще й унаочнював біблійними притчами про птиць, які не сіють, а не жнуть, але ситими бувають.\nМар’я ж коли ті притчі вислуховувала, то, очевидно, розумінням своїм осягала їх не так, тобто, може, із позицій своєї селянської роботящости були вони по-максималістськи прямолінійно витлумачувані. Тобто як натяк не гарувати тяжко щоденно, а в одних лиш розмишляннях перебувати. І тоді казала вона Михаїлові в лице супротивне:\n– А чого ж то ти, Михаїле, не живеш, як птиця, а держиш корову, та ще й телицю, та ще й бичка, і козу, і цапа. Може, птицям тому і не треба сіяти та жати, щоб трудилися ми.\nАле коли слухав я те Мар’їне та Михаїлове справування, то так завжди розгублено ставало мені, що от недосяжність висока та досяжністю стає в устах людських. Й се бачилось мені безвідповідальною легковажністю. Хоч і як вражало мене завжди, що Мар’я гостра і винахідлива на слово.\nТі спогадування іще десь носяться, виснуть угорі, торкаються моєї слабнучої свідомости. Але в якімсь моменті й вони відходять. І я потаю, занурюючись стомлений у сон.


Президент підписав Закон "Про місцеві вибори" | Новини | Українське радіо\nПрезидент підписав Закон "Про місцеві вибори"\n6.08.2015 р., 16:04\nПетро Порошенко підписав закон про місцеві вибори, ухвалений Парламентом 14 липня, повідомив перший заступник керівника Адміністрації Президента Віталій Ковальчук.\nНа сайтах Глави держави та Верховної Ради відповідної інформації поки немає. За словами Віталія Ковальчука, 25 жовтня буде "протестована" нова виборча система, яка раніше в країні ніколи не застосовувалася.\nВідповідно до закону, вибори депутатів сільських і селищних рад проводяться за мажоритарною системою відносної більшості в одномандатних виборчих округах, на які поділяється територія відповідних адміністративних одиниць.\nОбласні, міські та районні ради обиратимуться за пропорційною системою з відкритими списками. У Криму та на окремих територіях Донбасу вибори 25 жовтня не відбудуться, у зв'язку з неможливістю забезпечити там дотримання стандартів проведення виборів.\nЗакон забороняє участь політичних блоків, передбачає механізм відкликання депутатів та встановлює 5 відсотковий бар'єр для партій. Загалом до другого читання в законопроект було внесено понад 1,5 тисячі поправок. Закон про місцеві вибори був надісланий на підпис Президенту 28 липня.\n23.07.2020 16:00 Іван Лукеря про новий адміністративний розподіл України та дискусію навколо нього\n21.07.2020 11:09 "Прогнозується жорстка боротьба": експерт про місцеві вибори та що від них чекати


Алергія на солодке: хвороба 21 століття.\nЧому з'являється на солодке алергія\nТортики, цукерки, тістечка, печиво - з даної продукцій в наш час слід бути обережними. І зайва вага тут не причому. Все набагато серйозніше. Справа в тому, що всі ці смаколики та солодощі можуть призвести до виникнення алергічної реакції. Дерматити, нудота, свербіж, набряки - це лише малий список того, що може статися після однієї єдиної цукерки. Тому не варто ігнорувати або з насмішкою відноситься до даної проблеми. Пам'ятаєте відомий вислів: попереджений, значить - озброєний. Адже якщо вам вдасться розпізнати алергію на солодке на ранніх стадіях, зможете уникнути багатьох небезпечних ускладнень надалі.\nБагато хто помилково вважає, що алергія на солодке - реакція нашого організму на цукор. Насправді це не так. Сам по собі даний продукт нешкідливий. Сахароза, що міститься у смачненькому, викликає і стимулює бродіння. Як результат - їжа, що знаходиться в шлунку, не встигає вчасно перетравитися, через що псується. Продукти розпаду, які утворюється в результаті даної хімічної реакції, всмоктуються і починають відразу ж надходити в кров. Але вони тільки посилюють вже наявну алергію на чужорідний білок, а не викликають її.\nАле що ж тоді провокує саму алергію? Давайте для початку вивчимо складу сучасних солодощів. Практично у всіх таких виробах, будь то тортики або шоколадки, є барвники, ароматизатори, стабілізатори та інша хімія, яка і впливають на нашу імунну систему.\nЩо стосується алергії на мед, то тут проблема криється не в солодощі , а в наявності пилкових компонентів. Саме через них вам може бути погано навіть з-за однієї чайної ложки. При цьому і в весняно-літній період такі люди себе погано почувають, коли все навколо цвіте і пахне. Тому спочатку слід здати аналізи, щоб встановити алерген. І якщо у вас дійсно непереносимість пилку, інші смаколики, можливо, не викличуть виникнення даного захворювання.\nНасправді багато хто з нас плутають непереносимість будь-якого речовини і алергію. Приміром, багато дорослих людей не можуть нормально пити молоко, так як воно просто напросто не перетравлюється в шлунку. Фермент, який на це впливає, перестає вироблятися. А це набагато небезпечніше. Тому так важливо знати, як же насправді проявляється алергія на солодке, які її симптоми та ознаки.\nОтже, через деякий час після прийому їжі (через 5 хвилин або 2 години - залежить від особливостей організму) на тілі може з'явитися висип, запалення, почервоніння. При цьому шкіра може неймовірно свербіти, місцями набрякати. Звичайно в першу чергу страждає обличчя, шия, руки і ноги. Рідше - спина і живіт. Якщо не надати першу допомогу, може настати навіть анафілактичний шок або набряк Квінке. А це загрожує смертельним результатом.\nТаким чином, якщо ви помітили будь-які, навіть самі легкі симптоми хвороби, одразу ж вирушайте до лікарні. Краще вже перестрахуватися, ніж потім проходити тривалий, хворобливе і дороге лікування в поліклініці. Надалі обзаведіться лікарськими препаратами, які допомагають швидко впоратися з проявом алергії.\nЯкщо у вас з'явилася алергія на солодке, спробуйте виключити зі свого раціону кондитерські вироби, продукцію, зроблену з какао, а також мед , фрукти, ягоди, плоди і молоко (коров'яче, козяче, кобиляче). Можливо, ваш організм реагує на конкретну продукцію (наприклад, батончики або шоколадки), але до з'ясування ситуації і визначення алергену краще все ж не ризикувати і не експериментувати з іншими інгредієнтами.\nЧутливість до конкретного алергену, який міститься в деяких видах солодощів, може бути занадто високою.\nДосить у торт або кекс покласти, наприклад, какао, яйце чи полуницю, щоб у хворого проявилася реакція на чужорідний білок.\nОтже, людині, у якого виявилися перші симптоми алергії, доведеться здати аналізи і зробити проби. Це допоможе виявити, в чому саме міститься алерген. При цьому хворому також призначається спеціальна дієта, що складається повністю з безпечних для організму речовин. У період реабілітації такій людині краще вести щоденник, в якому він повинен записувати, як він себе почуває після прийому того чи іншого блюда. У результаті таких спостережень можна простежити перебіг хвороби, з'ясувати, що краще також надалі не їсти і т.д. До речі, до даного способу вдаються, коли не можуть встановити алерген за допомогою тестів.\nПісля того, як проблемний інгредієнт або продукт буде виявлений, можна спробувати потроху привчати себе до нього. Але робити це потрібно дуже повільно, поступово додаючи в харчування по кілька грам нестерпного речовини. Якщо ж у вас алергія на їжу, яку можна виключити з раціону, що не завдавши при цьому шкоди здоров'ю, доведеться на даний крок зважитися. Забути можна про мед, шоколаді, цитрусових, кавунах або динях, персиках та інших вкусностях, без яких ви цілком нормально проживете. У крайньому разі, деякі ягоди і фрукти можна додавати в компоти.\nНеможливо привчити свій організм до солодкого, але ви не можете тримати себе в руках і зрідка пробуєте заборонені смакоту? Тоді доведеться завжди тримати під рукою спеціальні лікарські препарати, які допоможуть позбутися симптомів. Але пам'ятайте, що вони тільки прибирають зовнішні прояви: свербіж, почервоніння, висипання. Повністю усунути проблему вам навряд чи вдасться.\nОтже, давайте розберемося з тим, як це може вам допомогти. Як ви пам'ятаєте, алергія - це своєрідна реакція вашого організму на алерген. Щоб імунна система нормально сприймала така речовина, хворому регулярно потроху вводять його. Поступово, коли тіло звикне до встановленої кількості, кількість збільшують. Процедура ця довга й виснажлива, при цьому тут є свої ризики. Але якщо все буде зроблено правильно, надалі ви зможете повноцінно насолоджуватися життям.\nНайчастіше сучасні жителі не мають можливості сиюминутно звернутися до лікарні. У когось вдома семеро по лавках сидять, комусь начальство не хочеться підводити, а інші взагалі докторам не довіряють. Дійсно, навіщо відволікатися, якщо це не смертельно небезпечно. Тому такі особи намагаються використовувати засоби і методи, за допомогою яких можна було б позбутися захворювання.\nЗвичайно, в аптеках повно таблеток, які за півгодини-годину позбавлять вас від простих симптомів (свербежу, висипу). Але приймати їх неконтрольовано і постійно не можна. Це, знову ж, небезпечно для вашого здоров'я. До речі, те, що проявляється зовні - тільки квіточки. Уявіть, що відбувається з вашими органами всередині. Тому ви повинні розуміти, що тільки алерголог може проводити лікування. І то, тільки після отримання результатів аналізів. Адже симптоми алергії можуть бути схожі з іншими захворюваннями.


ЄС надасть жителям Донбасу 25,4 млн євро допомоги / PR.UA . Маріуполь\nЄС надасть жителям Донбасу 25,4 млн євро допомоги\nЄвропейська комісія прийняла рішення направити 25,4 млн євро гуманітарної допомоги для підтримки населення, яке потерпає від збройного конфлікту.\nПро це повідомляє делегація ЄС в Україні, передає PR.UA.\nГроші підуть на ліквідацію наслідків конфлікту – ремонт пошкоджених житлових будинків, шкіл і лікарень, допомога людям в отриманні доступу до медичної та юридичної допомоги, забезпечення доступу до питної води та утворенню найбільш вразливим людям. У пріоритеті – літні та люди з обмеженими можливостями.\n«Конфлікт на сході України й надалі спричиняє важкі наслідки для цивільного населення, водночас увага ЗМІ та міжнародного співтовариства згасає. ЄС продовжує реагувати на забезпечення гуманітарних потреб обох сторін лінії розмежування», – зазначив єврокомісар з антикризового управління Янез Ленарчич.\nЗагальна сума гуманітарної допомоги, яку Євросоюз надав з початку конфлікту, склала 190 мільйонів євро. В ЄС відзначають: з 2014 року від збройного конфлікту постраждало 5,2 млн людей – 3,4 млн з них все ще потребують гуманітарної допомоги. Пандемія COVID-19 сильніше загострила проблему доступу населення до системи охорони здоров'я.\nРаніше PR.UA повідомляв, що в Донецькій області з'явилася нова військово-цивільна адміністрація.


Актуальне 21 жовтня 2021\t Перегляди: 162\nПомилка CRC може виникати при будь-якому виді копіювання інформації, будь то розархівування, перенесення даних з носія або скачування даних з інтернету. Давайте поетапно розберемо всі можливі варіанти виникнення цієї помилки, переходячи від приватного до загального.\nЦе один з найперших випадків, коли може виникнути збій. Процес архівування досить складний, тому найменший збій може призвести до пошкодження архіву. Якщо у вас з 'являється напис "" Помилка CRC. Файл пошкоджено "", то, швидше за все, архів було пошкоджено вже після створення. Тобто ви його не повністю докачали або скопіювали з носія даних. Інший варіант проблем з архівом у тому, що безпосередньо під час створення архіву стався апаратний збій. Можливо, був збій живлення, процесор "" розігнаний "" власноруч або встановлені неякісні планки пам 'яті. У такому випадку інформація відновленню не підлягає.\nЯкщо ви скачуєте якусь інформацію з інтернету, при зверненні до отриманих даних може також виникнути помилка crc. Це, як і в попередньому випадку, означає, що файл битий. Той, хто виклав файл у мережу, зробив це не повністю. Можливо, закачування перервалося не з його вини, проте дані в мережі не є повними. Вирішенням цієї проблеми є пошук необхідних вам даних в іншому місці. Вилучіть вже завантажений файл і починайте завантаження. Якщо ви використовуєте торент, видаліть торент-файл із закачування разом з битою завантаженою інформацією.\nІноді при копіюванні інформації з диска, флешки та зовнішнього гвинта файли теж можуть пошкоджуватися. Це також викликає появу повідомлення "Помилка даних CRC" ". Що це може означати при роботі з оптичними дисками?\nУ 99% випадків це означає, що ваш диск пошкоджено. Причому не на логічному, а на фізичному рівні. Спробуйте акуратно протерти його поверхню від пилу і відбитків пальців, тільки не залиште нові. Інший варіант - спробуйте прочитати диск на іншому комп 'ютері. Якщо допомагає, то, ймовірно, несправність у вашому дисководі. Якщо є подряпини на верхній (з картинкою) частині диска, можете спробувати замалювати їх маркером (дідівський спосіб іноді допомагає).\nДля читання і відновлення битих даних служить програма BadCopy. При появі повідомлення "Помилка в даних CRC" "при роботі з дисками вона допоможе вам врятувати інформацію. Або хоча б вважати її частину. Наприклад, за її допомогою можна витягнути відео з пошкодженого диска. Оскільки пошкодження диска є на 1-2% поверхні, то і дані будуть спотворені приблизно на стільки ж або навіть менше. Таким чином, якщо ви за допомогою цієї програми врятуєте відео, то при перегляді будуть помітні пара кадрів з неясною графікою, в іншому ж все кіно буде ціле і неушкоджено. При дуже сильному пошкодженні диска виконання програми може зайняти досить тривалий час, і не факт, що результат буде 100%. Загалом ця програма здатна виконувати такі дії:\nОтримати доступ до нечитаних файлів.\nВідновити фотографії на фотоапараті.\nВідновити дані, вилучені методом швидкого форматування.\nВідновити втрачені файли на різних носіях інформації.\nВважати дані, якщо їх було вилучено з перезаписуваного оптичного диска.\nОстанньою і найнебезпечнішою причиною, через яку може з 'явитися помилка CRC, є проблема з вашим "" залізом "" і попереднім програмним забезпеченням.\nПорушено індексацію. Ваш жорсткий диск може намагатися записати дані в сектор, який вже зайнятий іншими файлами. Щоб виправити цей варіант, спробуйте перезапустити службу індексування cisvc.exe через командний рядок.\nЛогічне пошкодження диска. Може виникнути при несумісності обладнання. Наприклад, якщо ви самостійно збирали свій персональний комп 'ютер або намагалися підключити свій жорсткий диск на чужому. Лікується програмою перевірки диска на помилки. У командний рядок вводимо chkdsk D: / f/r, де D - це назва/номер (C, D, E) вашого диска.\nДля виправлення помилки можна скористатися програмою дефрагментації (Пуск - Мої програми - Стандартні - Службові - Дефрагментація диска).\nНайгірший варіант - це фізичне ушкодження вашого жорсткого диска. Спробуйте перевірити його за допомогою програми Victoria 4.46. Ця програма дозволить визначити наявність пошкоджених областей у вашому диску. У разі визначення такої області, допоможе вам винести її за межі використання операційної системи, що дозволить вам трохи відтягнути час до заміни жорсткого диска.\nУ всякому разі пам 'ятайте, що профілактичний догляд за вашим комп' ютером ніхто не скасовував. Встановіть CCleaner і регулярно очищуйте систему. Хоча б раз на півроку робіть дефрагментацію. І, звичайно, грамотно робіть видалення встановлених програм, тоді помилка CRC не з 'явиться з вини вашого обладнання.


«Якщо застуду лікувати, вона пройде за тиждень, якщо не лікувати — за сім днів», — кажуть англійці. Кожна людина, хто хоч раз стикався з нежиттю, думаю, погодиться з жителями Туманного Альбіону. Соплі — явище малоприємне і не естетичне. Вони не становлять суттєвої загрози для здоров’я, проте псують нам настрій, заважаючи дихати і вести звичний спосіб життя. А ще з ними важко спати. А уявіть, що соплі вам наснилися! До чого сниться подібне? Що хоче сказати нам наша підсвідомість, посилаючи уві сні «сопливі» образи? Давайте розбиратися! І почнемо ми з того, що згадаємо всі подробиці і запитаймо себе тому, хто краще за всіх розбирається в сновидіннях — сонником! Почнемо!\nБачити уві сні соплі — побережіть своє здоров’я, інакше незабаром ви захворієте простудним захворюванням в реальному житті.\nНаснилося, що соплі течуть з носа знайомого вам людини, якого ви знаєте в реальному житті — придивіться до цієї людини, можливо, він стане причиною ваших проблем, попереджає сонник Міллера.\nСниться, що вам важко дихати через сопель — стежте за тим, що ви говорите. Незабаром ви можете прославитися як пліткар.\nСякатися уві сні в хустинку — до отримання великої суми грошей, висмарківать соплі прямо на землю — до великих витрат в реальному житті.\nСоплі течуть з носа дитини — до дрібних неприємностей в сімейної чи особистому житті.\nСоплі та інші неприємності\nСниться, що ви висмарківаться на хустку зелену слиз — до «незрілому» і не обдуманого вчинку. Місячний сонник попереджає вас, перш ніж щось зробити, продумайте всі деталі, щоб не потрапити в халепу.\nБачити уві сні соплі з кров’ю — до хвороби «кровного» родича, пророкує сонник.\nНаснилося, що ви очищаєте свій ніс від комашок — на шляху до вирішення проблем або досягнення цілей і планів стоять серйозні перешкоди. Якщо уві сні ви змогли звільнитися від них — наяву труднощі незабаром вирішуватися, не змогли — забудьте на час про свої плани.\nСякатися густим слизом, яка тягнеться за рукою — вас з вашими рідними людьми пов’язують невидимі нитки, що дозволяють вам відчувати один одного на відстані. Дане сновидіння підказує, що ці «нитки» можуть ось-ось обірватися. Зателефонуйте рідним, нагадайте про себе, радить сонник.\nСниться, що ви на важливій зустрічі, підписуєте якийсь документ, а у вас з носа течуть довгі шмарклі, вимазивая все навколо — в реальності ви станете учасником неприємної історії.\nПобачити уві сні себе артистом, що виступають на сцені, і в самий невідповідний момент вам довелося сякатися на очах у великої кількості людей. Тлумачення цього сну за місячним сонником таке: амбіції і завищена самооцінка не дають вам тверезо дивитися на речі, тому ви переживаєте через кожного свого промаху, навіть незначного.\nНаснилося, що ви так чхнули, що оточуючим довелося витирати все навколо себе — наяву ви можете стати причиною якогось конфлікту. Хтось дуже серйозно посварилися через вас.\nСниться, що у вас важка затяжна простуда, і соплі течуть упереміш з кров’ю — незабаром родич звернеться до вас за допомогою. Не відмовте йому, інакше втратите добре ставлення з цією людиною, застерігає сонник.\nБачити уві сні хворого застудою людини з нежитем і високою температурою — до «напруженням пристрастей» в колективі, попереджає сонник. Хочете уникнути неприємностей, тримайте нейтралітет, не висловлюючись категорично проти когось із сперечальників.\nНаснилося, що у дитини зелені соплі і ви переживаєте з цього приводу — в реальному житті ви не змогли виконати якесь дрібне доручення начальника і тепер дуже боїтеся, що це відіб’ється на зарплаті.\nСни на літеру С | Сонник соплі, до чого сниться соплі уві сні\nСонник сусіди, до чого сниться сусіди уві сні\nСонник сусідка, до чого сниться сусідка уві сні


З любов’ю до ближнього - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > Світ > З любов’ю до ближнього\nПрезидент Чехії Мілош Земан уже запросив Петра Порошенка відвідати його країну з візитом після президентської інавгурації. Загалом, у Чехії зростає увага до України та бажання хоч якось допомогти українському народу, про що свідчать два повідомлення останніх днів.\nУ Чехії активно обговорюють можливість створення спеціального телевізійного каналу новин з орієнтацією на російськомовних українців, які мешкають безпосередньо в Україні, повідомляє газета «Лідове новіни». Мовлення телеканалу російською мовою мають вести з Праги через супутниковий зв’язок. Прес-секретар МЗС Чехії Давид Фоус повідомив газеті, що така ідея обговорюється у рамках міжнародного співробітництва, оскільки Чехія самотужки «не потягне» такий дорогий проект. Телеканал новин міг би стати альтернативним джерелом інформації. У першу чергу для російськомовних громадян на сході України, які у значній мірі перебувають під впливом російської пропаганди. Як наголосив коментатор Чеського радіо Лібор Дворжак, спеціальний телеканал міг би відіграти в Україні подібну роль, яку мало мовлення «Вільної Європи», Бі-Бі-Сі, «Голосу Америки» чи «Німецької хвилі» на громадян Чехії у роки комуністичного тоталітарного режиму.\nПро проект іншої акції під назвою «Автоатлас України» повідомляє Чеське радіо. Празький центр «Завод зустрічей» (MeetFactory) є одним iз наймодніших місць чеської столиці. У ньому відбуваються концерти, виставки та театральні постановки. Тепер центр підготував для шанувальників усього незвичного та екстравагантного акцію «Автоатлас України», прем’єра якої відбудеться 3 липня, а далі її покажуть ще 14 липня та 8 серпня. У кожен iз цих днів глядачі сядуть о восьмій вечора на невеликий корабель на набережній біля площі Палацького, перепливуть Влтаву і потраплять у той район столиці, де рідко хто буває. Він певною мірою символізує Україну, яка також знаходиться у Європі, неподалік Чехії, але з її культурним життям мешканці інших європейських країн не особливо обізнані. Далі всі відправляться на вуличний концертний майданчик поблизу бару «У кози», а потім — у центр MeetFactory. Увесь цей захід триватиме кілька годин. Гостей «Автоатласу» познайомлять з Україною за допомогою її літератури. Чеські актори виконають твори Сергія Жадана («Біг Мак»), Оксани Забужко («Сестра, сестра» i «Польові дослідження українського сексу») та Юрія Винничука («Ги-ги-и»). Все відбуватиметься у невимушеній атмосфері, глядачі навіть зможуть вживати під час вистави алкогольні напої. Оргінізатори заходу розраховують, що на нього прийдуть не лише чехи, які цікавляться Україною, а й українці, які мешкають у Чехії. У такому випадку представники двох народів зможуть ще більше зблизитися та полюбити одне одного.


Дивертикулез сигмовидної кишки.\nДіверкулез сигмовидної кишки - хвороба, яка характеризується формуванням безлічі дивертикулів (випинання стінок слизової). Порушення рухової функції кишки стає причиною підвищеного тиску, який видавлює оболонку назовні. Недолік харчових волокон є головним чинником розвитку хвороби.\nСеред основних факторів захворювання виділяють:\nслабкість м'язів кишки;\nпідвищення тиску, яке частіше всього спостерігається при запорах.\nДані фактори можуть формуватися на тлі розвитку інших патологій. Наприклад, слабкість м'язів може бути вродженим недугою. Тому часто у пацієнтів, крім діверкулеза, виявляють безліч інших патологій, таких як грижі, геморой, опущення органів.\nДивертикулез сигмовидної кишки - симптоми\nНайбільш вираженими ознаками хвороби є:\nгострі болі в животі, які зазвичай відчуваються в нижній частині;\nзбій у роботі кишечника, що виявляється в запорах або діареї;\nпри пальпації живота пацієнт скаржиться на посилення болю;\nв 25% випадків кал виводиться з кров'ю.\nУ деяких хворих симптоми можуть бути слабкими і не проявляти себе, а інші можуть відчувати переймоподібні болі, які посилюються після прийому їжі.\nВідсутність лікування здатне погіршити перебіг хвороби і викликати кишкову непрохідність, кровотечі, формування кишкових свищів. Найбільш небезпечним наслідком є розвиток раку кишечника.\nЯк лікувати дивертикулез сигмовидної кишки?\nМетод боротьби із захворюванням залежить від стадії дивертикульозу. Якщо він протікає в легкій формі, то пацієнту можуть призначатися спеціальна дієта і препарати Фестал і Церукал. Для позбавлення від діареї призначають Бісептол.\nЯкщо дивертикулез сигмовидної кишки ускладнений, то його лікування передбачає проведення таких процедур:\nочищення кишечника за допомогою сифонних клізм;\nпроводиться інфузійна терапія з використанням кристалоїдних розчинів;\nзастосування свіжозамороженої плазми.\nДо терапії антибіотиками вдаються тільки у відсутності ефекту наведених вище процедур. При важких стадіях дивертикульозу сигмовидної кишки проводиться операція. До хірургічного втручання вдаються в таких випадках:\nякщо утворюються свищі;\nспостерігаються тривалі болі;\nнаявність ймовірності розвитку раку.\nПід час операції відбувається видалення ушкодженої частини кишки та освіта анастомозу. Після цього пацієнтові вколюють антибіотики і проводять дренування (прийоми для поліпшення відтоку гною і рідини) черевної порожнини.\nДієта при дивертикулезе сигмовидної кишки\nГоловним принципом дієти є збільшення в раціоні продуктів, що містять клітковину. Найбільше рослинних волокон міститься в таких продуктах:\nЩоб не дратувати кишечник, багаті клітковиною продукти рекомендується попередньо піддавати тепловій обробці (варити або готувати на пару).\nЩоб уникнути загострень, важливо виключити зі звичного меню такі страви :\nміцний чай, кава, вино;\nкрупи (окрім гречки);\nХворим рекомендують разом з їжею приймати висівки і клітковину, змішуючи їх з напоями або додаючи в готові страви.\nДля попередження запорів і нормалізації роботи кишечника важливо випивати в день по 6 склянок води, пити більше овочевих соків, є більше супів.\nЛікарі радять також переходити на роздільне харчування при дивертикулез сигмовидної кишки. Така дієта полегшить засвоєння продуктів.


Відкрита лекція завідувача кафедри програмного забезпечення Смірнова О.А. - Кафедра кібербезпеки та програмного забезпечення\nВідкрита лекція завідувача кафедри програмного забезпечення Смірнова О.А.\n09.10.2015 23.04.2020 Оксана Конопліцька\nВ наш час є досить актуальним забезпечення захищеності та достовірності даних при передачі їх по сучасних телекомунікаційних системах, до яких відносяться й комп’ютерні мережі.\nЯк же зберегти інформацію при передачі даних по каналах зв’язку цих систем та мереж? На це питання нещодавно дав відповідь доктор технічних наук, професор Смірнов Олексій Анатолійович на відкритій лекції «Захист інформації у комп’ютерних системах. Принципи завадостійкого кодування».\nПід час проведення лекції було досить зрозуміло та цікаво сформульовано принципи завадостійкого кодування, їх основні характеристики та класифікація. Олексій Анатолійович означив, що завадостійке кодування повідомлень має своєю метою перетворення повідомлень у послідовність кодових символів, що дозволяють виявити присутність в повідомленні помилок та виправити їх. Також лектором був проведений математичний опис процесу кодування та декодування.\nНа відкриту лекцію охоче прийшли як зацікавлені в даній тематиці студенти, так і співробітники кафедри програмного забезпечення та запрошені.\nСтудентів та присутніх викладачів зацікавили наукові методи захисту інформації від помилок при передачі даних, бо в сучасному житті всі ми розуміємо, як важливо щоб інформація дійшла в такому вигляді, як її передавали.


Як приготувати салат з квасолею і смаженими грибами: рецепт » Як зробити\nЯк зробити » Рецепти » Як приготувати салат з квасолею і смаженими грибами: рецепт\n16 грудня, 2017 0 364\nКвасоля практично нарівні з м'ясом є цінним джерелом легкозасвоюваних білків. Чимало в цьому продукті і вітамінів групи B, а також E і PP. Квасоля позитивно діє на травну систему, стимулюючи зростання корисних бактерій в кишечнику і сприяючи виведенню холестерину. Завдяки високому вмісту білків салати з квасолі надовго вгамовують голод і можуть подаватися в якості гарніру. У свою чергу смажені гриби зроблять смак страви більш цікавим. Від такої закуски точно не відмовиться жодна людина.\nУ нашій статті уявімо рецепти салатів з квасолею і смаженими грибами. Завдяки покроковому опису приготувати їх можна буде без особливих клопотів.\nПростий салат з квасолею і смаженими грибами\nЦей рецепт допоможе урізноманітнити пісне або вегетаріанське меню. Приготувати салат з квасолею та грибами (на фото) буде зовсім нескладно, якщо дотримуватися покрокової інструкції:\nЗварити білу квасолю в підсоленій воді або ж можна використовувати консервовану. Для салату знадобиться 1 стакан готового продукту.\nЦибулю і моркву нарізати півкільцями. Обсмажити їх на рослинно олії до м'якого стану.\nГриби (250 г) нарізати тонкими пластинками і обсмажити на окремій сковороді.\nЗ'єднати в глибокій мисці всі інгредієнти. Квасоля, смажені гриби, цибулю і моркву посолити, перемішати, заправити за бажанням рослинним маслом, посипати свіжим кропом.\nРецепт салату з грибами, солоними огірками і квасолею\nПікантний смак цієї страви додають мариновані огірочки. Ну і в цілому салат з консервованої квасолею і смаженими грибами виходить неймовірно смачним, а готується дуже швидко.\nГриби (500 г) нарізати соломкою, а цибулю (2 шт) півкільцями. На рослинному маслі вони пассеруются до готовності, а після остигання викладаються в глибоку миску.\nМариновані огірки (4 шт.) подрібнюються соломкою.\nКонсервована квасоля (500 г) відкидається на друшляк, промивається холодною водою і з'єднується з іншими інгредієнтами.\nКвасоля, огірки і гриби з цибулею заправляють рослинним маслом. За смаком додається чорний перець і сіль. Зверху страву посипається зеленню.\nГрибний салат з куркою і консервованою квасолею\nЦя страва чудово доповнить новорічний або будь-який інший святковий стіл. У такому салаті курка, смажені гриби і квасоля відмінно поєднуються між собою. А щоб він вийшов ще більш ніжним і соковитим, рекомендується додати свіжий огірок. Покроково салат готується в такій послідовності:\nВідварну курячу грудку нарізати кубиками і скласти в глибоку миску.\nВеликий свіжий огірок очистити від шкірки і додати до курки.\nРіпчасту або зелену цибулю подрібнити кубиками і викласти в миску.\nЗварені круто яйця (2 шт) нарізати досить дрібно і додати до інших інгредієнтів.\nКонсервовану квасоля (1 банку) відкинути на друшляк і додати в салат.\nГриби нарізати пластинками і обсмажити в невеликій кількості рослинного масла.\nВсі інгредієнти перемішати з майонезом (3 ст. ложки), посолити і поперчити за необхідності.\nСалат з куркою, квасолею та грибами під сиром\nТаке блюдо виходить одночасно ситним і ніжним завдяки використанню в якості заправки натурального йогурту. Втім, люди, які не замислюються над кількістю калорій, можуть додавати до нього і майонез.\nРецепт салату з квасолі та грибів під сиром полягає в наступному покроковому виконанні дій:\nКуряча грудка (300 г) варять на невеликому вогні в підсоленій воді протягом 25 хвилин.\nКвасоля (100 г) заливають холодною водою, відправляється на вогонь і вариться до готовності (30-60 хвилин).\nОхолоджена курка нарізається брусочками.\nУ миску до філе додається охолоджена квасоля.\nМариновані печериці (5 шт.) нарізати пластинами.\nЦибулю і натерта морква обсмажуються на олії.\nКуряче філе і квасоля перемішуються з піджаркою з цибулі і моркви з грибами.\nСалат заправляється йогуртом (100 мл), сіллю, перцем і зеленню.\nГотову страву щедро посипається натертим сиром. Додатково його можна прикрасити перепелиними яйцями і зеленню.\nСалат «Обжорка» з сухариками, квасолею і смаженими грибами\nВ якості одного з інгредієнтів страви використовується корейська морква. Це робить смак салату більш пікантним і цікавим. За рахунок моркви страва виходить дуже соковитим, що дозволяє додавати в нього мінімальну кількість майонезу.\nРецепт салату з смаженими грибами і квасолею передбачає наступне покрокове приготування:\nКуряче філе (250 г) варять у підсоленій воді протягом 25 хвилин.\nНа рослинному маслі обсмажується спочатку цибулю ( 1/2 шт.), а потім до нього додаються подрібнені печериці (150 г).\nСкибочки батона (150 г) нарізати кубиками і обсмажують в невеликій кількості рослинного масла.\nКонсервована біла квасоля ( 1/2 банки) відкидається на друшляк, щоб стекла зайва рідина.\nОстигле філе нарізати невеликими кубиками і перекладається в глибоку миску. Сюди ж додаються смажені гриби, квасолю і корейська морква (70 г). Далі салат потрібно посолити ( 1/2 ч. ложки), заправити майонезом (3 ст. ложки), перемішати, а перед подачею посипати сухариками.\nГрибний салат з квасолею і шинкою\nЗавдяки великій кількості білків це блюдо відмінно втамовує голод. Салат з квасолею і смаженими грибами готується дуже швидко: досить обсмажити печериці з цибулею і нарізати шинку. Квасоля рекомендується використовувати консервовану у власному соку. Таке блюдо вийде ніжним і соковитим. Покроково салат готується в наступній послідовності:\nЦибулю дрібно нарізати і обсмажується на рослинному маслі.\nСлідом на цю ж сковороду кладуть нарізані пластинами печериці (200 г).\nШинка (100 г) нарізати тонкою соломкою.\nЗ консервованої квасолі (500 г) зливається рідина.\nУ глибокому посуді з'єднуються усі інгредієнти: смажені гриби з цибулею, шинка і квасоля.\nТакий салат заправляється майонезом або сметаною. За смаком страва слід посолити і поперчити.\nСитний салат з яйцями, квасолею і грибами\nЦе блюдо відрізняється високою калорійністю. Але салат виходить настільки смачним, що відірватися від нього неможливо. В якості заправки використовується майонез. Покроково салат готується в певній послідовності:\nКонсервована квасоля ( 1/2 банки) відкидається на друшляк, а потім перекладається в глибоку посуд.\nНа рослинному маслі пассеруется цибулю і додати до квасолі.\nНа цій же сковороді обсмажують нарізані пластинами печериці (300 г). В гриби додається шматочок вершкового масла, сіль і перець.\nПопередньо зварені і охолоджені 3 яйця нарізати кубиками.\nТвердий сир (150 г) крупно натирається на тертці.\nОстиглі гриби, яйця і сир перекладаються в миску до квасолі і цибулі.\nСалат заправляється майонезом. За смаком можна додати часточку видавленого через прес часнику.\nЦей салат можна оформити шарами. Для цього на плоску тарілку по черзі викладаються квасоля, цибуля, гриби, яйця. Кожен шар ретельно змащується майонезом. Зверху салат посипається натертим на дрібній тертці сиром і прикрашається помідорами чері і гілочками петрушки.\nРецепт салату зі стручковою квасолею і грибами\nЦе блюдо можна назвати універсальним. Заправляти такий салат з квасолею і смаженими грибами можна і майонезом, олією. В останньому випадку вийде дуже смачне і поживне пісне блюдо. Покрокове приготування салату складається з чотирьох етапів:\nНа рослинному маслі (1 ст. ложка) обсмажуються гриби (300 г). Як тільки вони підрум'яняться до золотистого кольору, їх перекладають в миску.\nНа сковороду з олією (1 ст. ложка) викладається стручкова квасоля і наливають 50 мл води. Як тільки рідина випарується, квасоля перекладається в миску до грибів.\nНарізану півкільцями цибулю окремо обсмажується в невеликій кількості олії.\nОстиглі гриби, квасолю і цибулю перемішуються з майонезом. За смаком додається сіль і перець.\nЛюди, які дотримуються посту, можуть заправляти салат спеціальним майонезом або рослинним маслом. Страва вийде не менш смачним.


Збройне пограбування на Буковині Нацполіція\n10.06.2020 11:13 Читайте по-русски\nПоліцейські застосували зброю у відповідь\nНа Буковині грабіжник під час затримання поранив двох правоохоронців.\nЯк повідомляють у Національній поліції, оперативники отримали інформацію про те, що 36-річний іноземець готує розбійний напад на приватний будинок у Чернівецькій області. Зловмисник раніше був засуджений за вчинення тяжких злочинів. Через те, що міг бути озброєний, на його затримання до приватного будинку залучили спецпідрозділ КОРД.\nНападник пробрався до будинку цієї ночі, де на нього вже чекали правоохоронці. Під час втечі він поцілив у двох із них, після чого поліцейські застосували зброю у відповідь. Правоохоронці та підозрюваний поранені, вони у лікарні. Зловмиснику готують підозру.\nНагадаємо, напередодні у Дніпрі поліція затримала жінку, яка познімала з ікон персні та ланцюжки, що їх люди пожертвували храму.\nпограбування стрілянина поліцейські Чернівці


Стартує наймасштабніший проект від Парус Development – Парус CITY - ZAXID.NET\nПарус City – розкішний затишок у яскравому стилі!\nНерухомість — новини компаній, 22 червня 20189041\nЛьвів… Культурна столиця України, що з давніх давен славиться любов’ю до гарних манер, запашної кави та стильних архітектурних ліній. Погодьтеся, звичайнісіньке селфі, зроблене у Львові на фоні будь-якої будівлі сміливо можна назвати витвором мистецтва. Це й не дивно, адже тут кожен будинок, офісне приміщення, чи інша споруда – це не просто «коробка», а справжній архітектурний шедевр! Кожен, хто хоча б раз побував у Львові, вдихнув його на повні груди та пройшовся вузенькими вуличками, без сумніву в нього закохався. Секрет простий – це місто творять люди : талановиті художники, віртуозні музики та щирі патріоти, а ми – будуємо для них житло.\nУспішно реалізовуючи 4 яскравих та знакових для Львова проекти, компанія ПАРУС взялася втілювати свій наймасштабніший проект – ПАРУС Сity – вражаючий міський квартал з унікальним бізнес-центром класу А+. Тут продумана кожна деталь. Стильний архітектурний образ житлового комплексу транслює найяскравіші тренди сучасної архітектури.\nМи відійшли від застарілих традицій будівництва, що були прийнятними ще 20 років тому, ставлячи в пріоритет сучасність та унікальність. Яким би складним не було це завдання – це нам під силу!\nНовий мікрорайон з максимально наповненою інфраструктурою і власними відпочинковими зонами – 40% території займають парки та озеленення – це справжня розкіш!\nГігантська пішохідна зона не перетинається жодним провулком, а отже не передбачає ніяких заїздів для автомобілів, що в свою чергу гарантує спокій та безпеку мешканцям. Жодних транзитних потоків – лише гармонія зі світом, адже вийшовши з під’їзду, ви опиняєтеся казковому місті, де на повні груди вдихаєте свіже повітря, а не випари вихлопних газів. Парус City – це простір для приємних прогулянок з дітками, приятельських бесід із сусідами, чи просто перечитування улюбленої книги на свіжому повітрі. У кожного мешканця тепер є свій особливий мікро-простір, де він може перебувати в атмосфері власного комфорту – це справжня магія… Ми подбали про все – екологічні будівельні матеріали, ексклюзивні планування, вражаючі види на простір міста, концептуальний благоустрій та комплексна безпека.\nОкрім того, що квартал розташований набагато вище від малопроїзної залізничної колії, додаткова шумоїзоляція забезпечується багаторівневим паркінгом. Важливим моментом також є наявність окремих ліфтових входів на спортивний майданчик, розташований на даху цього паркінгу, що забезпечує мешканцям комплексний комфорт і затишок.\nОбирати краще – в природі людини!\nПарус City – наймасштабніший проект компанії Парус Development, основними фішками якого є модерновість та незмінна для усіх проектів унікальність. Це – сучасний і стильний комплекс, плавні лінії якого підкреслюють витонченість нашого міста, а яскрава та продумана внутрішня територія дозволяє зануритися у світ, де ти – окремо від метушні.. З собою можна взяти лише книгу, або гарні спогади.\nПарус City – майбутнє вже тут!