№1 Концептуальні основи сучасної теоретичної економіки. Мікроекономіка\nяк її складова частина.\nОсновна проблема економічної теорії та господарської практики –\nрозв”язання протиріччя між бажанням індивіда задовольнити свої\nнеобмежені потреби та обмеженістю ресурсів, які знаходяться в їх\nЕкономічні потреби – внутрішні мотиви, що спонукають до економічної\nдіяльності. Особливість потреб полягає у безмежному зростанні.\nЕкономічні блага – засіб задоволення потреб, що існує в обмеженій\nкількості. Ек. блага поділяють на товари та послуги, на споживчі\n(прямі) та виробничі (непрямі). Ресурси (фактори виробництва) –\nелементи, що використовуються заради виробництва ек. благ. Спільна\nвластивість ресурсів – рідкісність – характеристика економічних благ\nщодо обмеженості ресурсів для задоволення безмежних потреб. Основні\nресурси: земля, капітал, праця + підприємницькі здібності. Обмеженість\nресурсів породжує серед товаровиробників конкуренцію щодо їх\nхарактеризуються цінністю втрачених можливостей.\nОтже, мікроекономіка – це погляд на економічні явища з точки зору\nсуб’єктивних цілей їх учасників.Мікроекономіка вивчає, яким чином\nвирішуються основні економічні питання на рівні мікроекономічних\n№2 Предмет, об”єкт і методологія мікроекономіки\nПредмет. Мікроекономіка вивчає поведінку і механізм прийняття рішень\nокремими ек. суб”єктами (мікросистемами), які прагнуть досягнути мети\nшляхом використання обмежених ресурсів, для яких можна знайти\nОб”єкт. Домогосподарства, фірми, галузі, держава.\nДомогосподарства – ек. одиниця, що утворена одним чи кількома особами,\nякі виконують такі функції: самостійно приймають рішення, є власниками\nресурсу, прагнуть максимізації задоволення потреб в межах власних\nФірма – ек. одиниця, яка самостійно приймає рішення, викор. ресурси,\nвиготовляє продукцію для задоволення потреб споживачів, прагне до\nДержава – це урядові заклади, які наділені юридичною і політичною владою\nдля контролю за господарюючими суд”єктами чи ринком для блага\nГоловна ідея поведінки суб”ектів економічних відносин – це гіпотиза про\nМетодологічні основи. Методи мікроекономічного аналізу – це сукупність\nзасобів та прийомів пізнання суті економічних процесів.\n1) Загальнонаукові методи: синтез, порівняльний, індукція, дедукція,\nнаукова абстракція, аналогія, моделювання (оптимізаційні і рівноважні\nмоделі), графічне зображення.\nа) частина мікроекономіки, яка вивчає факти і залежності між ними –\nпозитивна мікроекономіка (як наспрвді);\nб) частина мікроекономіки, яка вивчає наше уявлення – нормативна\nмікроекономіка (як має бути).\n3) Моделювання ек. явищ та процесів:\nвизначення ключових змінних, що характеризують сутність економічного\nпроцесу, який досліджується;\nвисувається припущення щодо умов існування моделі та визначення\nформування гіпотези щодо взаємодії ключових змінних та прогнозування\n4) Припущення за інших незмінних умов;\n№3 Мета, роль і особливості функціонування мікросистем у ринковій\nМікроекономіка вивчає поведінку та механізм прийняття рішень окремими\nекномічними суб”єктами – мікросистеми (індивідами, домашніми\nгосподарствами, підприємствами, організаціями), що прагнуть досягнути\nмети за наявних обмежених ресурсів, для яких, до того ж, можна знайти\nальтернативне використання. У центрі уваги мікроекономіки знаходиться\nповедінка споживача і виробника.\nДомашнє господарство – самостійна економічна одиниця, до складу якої\nвходить одна чи декілька осіб. На ринку товарів та послуг домашнє\nгосподарство виступає як покупець, на ринку ресурсів – як продавець\nФірма – економічна одиниця, яка самостійно приймає рішення щодо\nпродажу. На ринку товарів та послуг фірма виступає як продавець: на\nринку ресурсів – як покупець факторів виробництва.\nДержава – самостійний суб”єкт ринку, до сладу якого входять урядові\nзабезпечення умов господарювання усім суб”єктам мікроекономіки, а в разі\nпотреби здійснюють контроль господарюючих суб”єктів та ринку заради\nдосягнення суспільних цілей.\nмаксимізувати свій дохід на основі індивідуального прийняття рішень.\nЕкономічна система – складна взаємообумовлена система відносин між\nвиробниками та споживачами економічних благ.\n№4 Характеристика основних моделей ринкових структур.\nВідомо декілька моделей ринкових стрктур:\nДосконала конкуренція – це тип ринкової структури, якій притаманні такі\nриси: дуже велика кількість продавців і покупців, однорідність блага та\nвподобань, прозорість ринкових відносин і повна; відсутвінсть вхідних та\nвихідних бар’єрів до ринку.\nМонополія – ринок, на якому існує лише один постачальник продукції при\nатомістичному (представленому багатьма дрібними споживачами) попиті.\nІснує декілька видів монополії: чиста, природна, проста,\nдискримінаційна, закрита, відкрита.\nОлігополія – ринкова структура, в якій домінує декілька підприємств, а\nвходження нових виробників у ринок ускладнене. Якщо на ринку пропозиція\nпредставлена лише двома постачальниками, то така ситуація наз дуополія.\nМонополістична конкуренція – це вид ринкової структури, якій притаманні\nконкуренції у галузі без суттєвих бар’єрів для вступу до неї, з великою\nкількістю продавців, кожен з яких продає диференційований товар.\n№5 Поняття корисності блага; сукупна та гранична користність; принцип\nспадаючої граничної користності.\nПотреба – відчуття незадоволення, з якого індивід намагається вийти, або\nвідчуття задоволення, яке він намагається продовжити.\nПотреби задовольняються благами. Блага – засоби, що придатні для\nКорисність U (utililу) — це задоволення, яке отримує споживач у процесі\nспоживання товарів та послуг.\nФормалізований аналіз поведінки споживача передбачає визначення функції\nкорисності як певного співвідношення обсягів споживаних благ і рівня\nкорисності, що досягається споживачем:\nде U-рівень корисності; X1,X2,…Xn-кількість споживаних благ, одиниць;\nn-кількість видів благ.\nКорисність збільшується, якщо збільшується кількість товару, що\nспоживається. У цьому випадку зростає загальна корисність. Але зростання\nзагальної корисності уповільнюється зі збільшенням споживання. Це є\nнаслідком того, що зменшується додаткова, або гранична, корисність.\nГранична корисність МU – це приріст корисності за умов споживання\nдодаткової одиниці товару чи послуги. Згідно з законом спадної граничної\nкорисності величина граничної корисності має тенденцію зменшуватися по\nмірі збільшення кількості товару, що споживається .\nСукупна корисність ТU зростає в процесі споживання, але вона зростає все\nменшою і меншою мірою. Це означає, що гранична корисність (МU) —\nдодаткова корисність від споживання кожної додаткової одиниці товару —\n№6 Рівновага споживача: сутність та обгрунтування з кардиналістських\nОсновне положення кардиналістів: “Корисність можна виміряти”(в\nКожна наступна одиниця блага приносить споживачу все меншу та меншу\nкорисність (задоволення). Потреби, які задовольняють блага, і спосіб їх\nзадоволення мають суб’єктивну основу.\nПерший закон Госсена: Бесперевно під час акту споживання корисність\nнаступної одиниці блага спадає. При повторному акті отримання\nкорисності від одиниці блага зменшується в порівнянні з її початковою\nкорисністю: MU=(TU/(X .\nЦей закон носить емпіричний та суб’эктивний характер.\n2-й закон Госсена визначає оптимальність поведінки споживача:\nДля отримання максимальної корисності за певний період часу потрібно\nспожити кожного з благ таким чином, щоб MU цих благ були рівними.\nПісля певного моменту ми починаємо отримувати граничну корисність, що\nбуде дорівнювати: MUX/PX=MUY/PY\n(Рх, Py – ціна блага х, y)\nРішення споживача щодо кількості, в якій варто споживати блага, завжди\nпов’язане з відмовою від якоїсь кількості благ задля придбання однієі\nдодаткової одиниці певного блага. Споживач керується принципом\nраціональності: маючи обмежені кошти і бажаючи максимізувати сукупну\nкорисність від споживання благ, він розподіляє свій бюджет (дохід) таким\nчином, щоб корисність, отримана від останньої грошової одиниці,\nвитраченої на те чи інше благо, стала однаковою:\nде MUA, MUB – гранична корисність, відповідно блага А та В, ютиль; Ра,\nРb-ціна, відповідно, блага А та В, грош. од.\nЦе рівняння розглядається як основне в концепції споживчого попиту (в\nрамках теорії корисності) й означає досягнення споживачем стану\nрівноваги. Воно може бути перетворено наступним чином:\nЗвідси видно, що при зміні ціни одного з благ, і незмінності доходу\nспоживача та цін на інші блага вказана рівність порушується. Зменшення\nціни блага А означатиме зацікавлення споживача в його додатковій\nзакупівлі, а значить, падіння MUa. Це буде продовжуватися до відновлення\nрівності. Очевидно, що так діятимуть усі споживачі: падіння ціни товару\nА приведе до збільшення обсягу його попиту на ринку.\nОтже, рівновага споживача – стан, у якому досягається оптимальна\nструктура покупок (згідно з принципом раціональності), будь-яка зміна в\nструктурі покупок знижує рівень задоволення споживача.\n№7 Рівновага споживача: сутність та обгрунтування з ординалістських\nОрдиналісти – напрям, який вважає вимірювання корисності неможливим та\nпропонують порядковий принцип порівняння корисності, на основі якого\nбазується вибір споживача.\nДля цього вводять поняття: а) крива байдужості; б) лінія бюджетного\nобмеження. Крива байдужості – це крива, кожна точка якої характеризує\nспоживацький вибір у вигляді певного набору товарів чи послуг, що\nприносить споживачу однакове задоволення.\nЛінія бюджетного обмеження – показує всі можливі комбінації товарів, які\nможе придбати споживач у межах свого доходу.\nкорисність при даних бюджетних обмеженнях. Рівновагу можна визначити\nзнаючи рівновагу в точці дотику найвищої кривої байдужості до даної\nТака рівновага передбачає, що як тільки споживач отримає даний набір\nтоварів у нього зникає стимул змінювати цей набір на інший.\nСпоживач згоден відмовитися від певної к-ті блага Х задля додаткової\nодиниці блага У за умови незмінності рівня корисності від набору благ –\nГранична норма заміщення MRSxy=(-(Y)/(X або MUx/MUy. Бюджетна лінія –\nпряма: В=РхХ+РуУ .\nРис. Бюджетна лінія\nНахил бюджетної лінії: Qy/Qx=Px/Py=tg(. У точці рівноваги, нахили кривої\nбайдужості та бюджетної лінії збігаються, тому MRSxy=Px/Py або\nMUx/MUy=Px/Py або MUx/ Px= MUy/Py.\nЦе означає, що споживач у стані рівноваги розподіляє свій бюджет таким\nчином, щоб остання грошова одиниця, витрачена на кожне благо, давала\nтаку саму граничну корисність. Виведено еквімаржинальний принцип\nрівності зважених граничних корисностей, який є спільним для\nкардиналістського і для ординалістського підходів.\n№8 Бюджетне обмеження вибору споживача та його зміни під впливом зміни\nдоходів та цін\nКриві байдужості дозволяють виявити переваги споживача,. але не\nдоход споживача. Для того щоб визначити, який саме набір товарів чи\nпослуг придбає споживач, потрібна додаткова інформація, яка пов”язана з\nбюджетним обмеженням. Б.о. – це лінія, яка показує, яку кількість\nтоварів та послуг (споживацьких наборів) може придбати споживач за певну\nсуму грошей у межах свого доходу В (budget). Рівняння Б.о.:\nФактори, що впливають на бюбжетну лінію:\nзміна доходу споживача;\nзбільшення з B1 до В2 (рис.2) (або зменшення з В2 до В1) і займає\nпаралельне попередньому положення. Зміна ціни на товар х приводить до\nвідповідної зміни кута нахилу бюджетної лінії (рис.3).\n№9.Ефект доходу та заміщення товарів та обгрунтування закону попиту.\nЛінія «ціна—споживання» може бути використана для побудови лінії\nіндивідуального попиту шляхом встановлення графічної відповідності\nпевних оптимальних кількостей даного блага і цін цього ж блага\n(рис. 4.5). Реакція споживача на зміну ціни може бути поділена на два\nмоменти. У відповідь на зміну відносних цін споживач замінює блага, які\nвідносно подорожчали, на ті, які відносно подешевшали, — має місце ефект\nзаміни. У відповідь на зміну реального доходу споживач змінює обсяг благ\nзалежно від їх різновиду (повноцінні чи неповноцінні) — має місце ефект\nдоходу. Якщо благо вважається споживачем повноцінним, обсяг його\nспоживання при зростанні ціни зменшується, якщо неповноцінним — обсяг\n№10 Залежність споживання благ від зміни доходу споживача. Лінія\nкорисність при даному бюджетному обмеженні.\nЛінія “доход – споживання” (крива рівня життя) проходить через всі точки\nрівноваги споживаача, що відповідають різним рівням його доходу. Залежно\nвід зміни доходу може змінитися і ставлення споживача до блага X: як до\nблага з нормальною споживчою цінністю (повноцінного) або ж блага з\nнизькою споживчою цінністю (неповноцінного). Споживання повноцінних благ\nпри збільшенні доходу зростає, що зумовлює додатний нахил лінії\n«дохід—споживання». Споживання неповноцінних благ при збільшенні доходу\nскорочується, що зумовлює від’ємний нахил лінії «дохід—споживання».\nНа її основі може бути побудована лінія Енгеля, яка показує\nвзаємозв”язок доходу споживача і кількості придбаного блага Х.\nРис. Побудова лінії Енгеля\n№11.Залежність споживання від варіацій цін на блага. Побудова ліній\n“ціна-споживання” та “лінії попиту”.\nЯкщo зa нeзмiннoї вeличини бюджeтy змiнюєтьcя цiнa блara X, тo бюджeтнa\nлiнiя здiйcнює пoвopoт нaвкpyги тoчки cвoгo пepeтинy з вepтикaльнoю\nвiccю, дocягaючи бiльш вiддaлeниx кpивиx бaйдyжocтi. Bci тoчки oптимyмy,\nякi yтвopюютьcя дoтикoм бюджeтнoї лiнiї, щo пoвepтaєтьcя, дo кpивиx\nбaйдyжocтi, визнaчaють лiнiю «цiнa—cпoживaння».\nBoнa пoкaзyє, як pearyє cпoживaч нa змiнy цiни oднoгo iз блaг. Piзнoвид\nтaкoгo взaємoзв’язкy, в cвoю чepгy, зaлeжить вiд пoв’язaнocтi блaг y\ncпoживaннi. Для блaгозaмiнникiв лiнiя «цiнa—cпoживaння» мaє вiдмний\nнaxил, a для дoпoвнюючиx блaг—дoдaтний .\nЛiнiя «цiнa—cпoживaння» мoжe бyти викopиcтaнa для пoбyдoви лiнiї\niндивiдyaльнoгo пoпитy шляxoм вcтaнoвлeння гpaфiчнoї вiдпoвiднocтi\nпeвниx oптимaльниx кiлькocтeй дaнoгo блaгa i цiн цьoгo ж блaгa. Реакція\nспоживача на зміну ціни може бути поділена на два моменти. У відповідь\nна зміну відносних цін споживач замінює блага, які відносно подорожчали,\nна ті, які відносно подешевшали, — має місце ефект заміни. У відповідь\nна зміну реального доходу споживач змінює обсяг благ залежно від їх\nрізновиду (повноцінні чи неповноцінні) — має місце ефект доходу. Якщо\nблаго вважається споживачем повноцінним, обсяг його споживання при\nзростанні ціни зменшується, якщо неповноцінним — обсяг споживання\n№12.Визначення ефектів доходу та заміщення для різних благ.\nPeaкцiя cпoживaчa нa змiнy цiни мoжe бyти пoдiлeнa нa двa мoмeцти. У\nвiдпoвiдь нa змiнy вiднocниx цiн cпoживaч зaмiнює блaгa, якi вiднocнo\nпoдopoжчaли, нa тi, якi вiднocнo пoдeшeвшaли, — мaє мicцe eфeкт зaмiии.\nУ вiдпoвiдь нa змiнy peaльнoro дoxoдy cпoживaч змiнює oбcяr блaг зaлeжнo\nвiд їx piзнoвидy (пoвнoцiннi чи нeпoвнoцiннi) — мaє мicцe eфeкт дoxoдy.\nЯкщo блaro ввaжaєтьcя cпoживaчeм пoвнoцiнним, oбcяг йoгo cпoживaння пpи\nзpocтaннi цiни змeншyєтьcя, якщo нeпoвнoцiнним — oбcяг cпoжи-вaння\nPeзyльтaти cпiльнoгo впливy eфeктy зaмiни тa eфeктy дoxoдy для piзниx\nблaг пoдaнo нa pиc. 4.6 i pиc. 4.7.\n№13 Зміст поняття “попит”. Індивідуальний і ринковий попит. Закон попиту\nі обгрунтування його дії.\nСтан ринкової економіки, рівень її розвитку, основні проблеми ринкової\nЗагальне уявлення про попит – це потреба в певних благах.\nПопит на певний товар характеризує зміни в поведінці споживача у\nвідповідь на зміну цінових та нецінових факторів. Попит окремого\nспоживача наз. індивідуальвим попитом. Існуюче співвідношення між\nринковою ціною і кількістю товару, на який є попит, може бути\nвідображено кривою попиту – показує від”ємну пропорційну залежність між\nціною P(Price) і кількістю товару Q(Quantity), яку покупець бажає і може\nЗакон попиту – на любому ринку за певних обставин існує зворотній звязок\nміж ціною блага та його кількістю, яку можуть придбати споживачі за\nпевну ціну в певному діапазоні цін за певний період.\nВимога “при інших незмінних умовах” – має принципове значення, оскільки\nвона визначає незмінність всіх інших факторів, що вплиають на попит. Це\nособливо важливо при розгляді гіпотези взаємозв”язку ціни на товар і\nйого кількості, що складає основу закону попиту (див. рисунок).\nЗагальновизнане позначення кривої попиту – D (Demand). Ціна (незалежна\nзмінна) відкладається на осі ординат, а попит (залежна) – на осі\nабсцис. Крива попиту має від”ємний нахил. Це означає, що чим нижча\nціна товару, тим більша його кількість може бути куплена покупцями, і\nнавпаки. Крива попиту (D) – це крива, яка при інших незмінних умовах\nпоказує зв”язок між ціною і кількістю купленого товару. Кр.п. показує,\nяку кількість товару готові придбати покупці за різними цінами в даниц\nРинковий попит – це попит, який визначається як загальна сума всіх\nіндивідуальних попитів при кожному значенні ціни. Крива ринкового попиту\nхарактеризує сукупність обсягів товару, на який пред”являється попит.\nПри умові, що ціна задовольняє всіх покупців товару. Це крива, яка\nвизначається сумою індивідуальних попитів при кожній ціні. Кр. рин. D\nскладається з кривих ін. D.\n№ 14 Аналіз змін у попиті й у розмірі (обсязі) попиту. Чинники попиту.\nФункція попиту – функція, що визначає величину попиту в залежності від\nфакторів, що впливають на нього.\nНайважливіший фактор впливу на попит – ціна на одиницю товару. Функція\nпопиту може бути виражена рівнянням: Qх=f(P), де Qx – обсяг попиту, або\nкількість одиниць товару, яка може бути придбана покупцем; Р – ціна\nАле крім цінового, на попит впливають й інші, нецінові фактори: 1.доходи\nспоживачів(I); 2.місткість ринку; 3.ціни і доступність\nтоварів-субститутів(Ps); 4.ціни і доступність товарів-комплементів(Pc);\n5.смаки і вподобання(Z); 6.сподівання щодо майбутніх економічних\nумов(N); 7.особливі фактори (погода і т. ін.)(B). Попит може бути\nфункцією всіх цих факторів: Qx=f(P,Ps1,…,Psn,Pc1,…,Pcn,I,Z,W,N,B…).\nзміною попиту (попиту в цілому). Якщо при зменшенні ціни від Р1 до Р2\nобсяг попиту збільшується від Q1 до Q2 (див рис.1), ми говоримо про\nзміну величини попиту, яка може бути показаною динамікою попиту вздовж\nкривої попиту D від точки a до точки b. Тобто дія цінових факторів\nпризводить до зміни величини попиту, що спостерігається в процесі його\nнезмінною. Попит на товар визначається всією кривою попиту (D).\nфакторів, що впливають на попит. У цьому випадку відбувається зміна\nпопиту вцілому, тобто попит на певний товар змінюється (збільшується чи\nзменшується) при кожному значенні ціни (Р1,Р2,…,Рn). Геометрично зміна\nпопиту відображається переміщенням кривої попиту D вправо – збільшення\nпопиту(D1) чи вліво – зменшення попиту (D2). Це відбувається під впливом\nвищеперелічених нецінових факторів.\nЕластичність попиту відносно ціни (цінова еластичність) показує,\nнаскільки змінюється обсяг попиту залежно від зміни ціни. При зміні\nеластичності попиту практичне значення мають не абсолютні величини, а\nде ЕDP – цінова еластичність попиту; (Q – язміна обсягу попиту; (Р –\nЯкщо зміна ціни на 1% викликає зміну обсягу попиту більшу, ніж 1%, –\nмаємо еластичний попит, ЕDP (1 Якщо зміна ціни на 1% призводить до зміни\nв обсязі попиту меншої, , ніж 1%, – маємо нееластичний попит, ЕDP(1.\nПопит одинично-еластичний, коли ЕDP(1 (це означає, що попит зростає\n(спадає) відповідно до зміни ціни).\nЯкщо зміна ціни не викликає ніякої зміни попиту (тобто\nЕDP(0), тоді ми маємо\nдосконало нееластичний попит. Якщо ж нескінченно мала змінна ціни\nвикликає незкінченне розширення попиту (тобто ЕDP((), тоді ми маємо\nдосконало еластичний попит.\nТочкова ел-ть характеризує відносну зміну попиту при нескінченно малій\nзміні ціни. Дугова ел-ть –ел-ть між двома точками і визначаеться як\nсередня ел-ть за формулою центральної точки.\nВажливість товару для споживача (предмети розкошу- ел., хліб – неел.)\nРівень замінюваності товару (чим більше субститутів – тим більша ел.\nПитома вага товару в доході споживача (чим більша – тим ел-ше)\n16. Вплив зміни цін на сукупну виручку товаровиробників за умов різної\nЦінова еластичність попиту впливає на обсяг загального виторгу від\nСукупний виторг у будь-якій точці кривої попиту, наприклад, в точці А\n(рис. 5.2), можна визначити у вигляді площі прямокутника, утвореного\nперпендикулярами від даної точки з обома осями.\nЗа умов різної еластичності попиту зміна ціни викликає відповідну\nреакцію покупців на зміну обсягу покупок і сукупного виторгу.\nТак, при зниженні ціни за еластичного попиту обсяг покупок різко\nзростає, зростає і сукупний виторг (рис. 5.2, а). При зниженні ціни за\nнееластичного попиту попит зростає дуже повільно, а сукупний виторг\nспадає (рис. 5.2, в). За одиничної еластичності площі прямокутників\nоднакові, оскільки зміни висот і основ компенсують одна одну (рис. 5.2,\nІснує загальне правило: якщо попит нееластичний, то сукупний виторг\nпродавця змінюється в тому ж напряму, що й ціна. За еластичного попиту\nнапрями зміни цих величин протилежні.\n17. Еластичність попиту за доходом.\nКоефіцієнт еластичності попиту за доходом (EI) характеризує міру реакції\nобсягу попиту на товар за зміни величини доходу споживача. EІ показує,\nна скільки процентів зміниться обсяг попиту на товар за зміни доходу\nспоживача на 1% . Методика аналогічна (4.3) та (4.4). Якщо ЕІ > 0, товар\nвважається повноцінним; якщо ЕІ < 0, товар вважається «неповноцінним».\nСеред повноцінних товарів виділяють товари першої необхідності\n(0 < EI < 1) та предмети розкоші (EI > 1).\n18. Перехресна еластичність попиту: поняття, методи обчислення та сфери\nКоефіцієнт перехресної еластичності попиту (EXY) характеризує міру\nреакції обсягу попиту на один товар (Х) на зміну ціни іншого товару (Y).\nEXY показує, на скільки процентів зміниться обсяг попиту на товар Х за\nзміни ціни товару Y на 1%. Методика аналогічна (5.3) та (5.4). Для\nнезалежних товарів EXY = 0, для замінників EXY > 0, для\nвзаємодоповнюючих товарів EXY < 0. 19. Мікроекономічна модель підприємства. Поняття виробничих факторів. Мікроекономіка розглядає підприємство як цілісний об’єкт, що здійснює перетворення ресурсів в готову продукцію, як один з найважливіших різновидів мікросистем. Підприємство є ринково-виробничою системою. Воно в одночас виступає у ролі споживача факторів виробництва, та виробника і продавця продукції на ринку товарів і послуг. Ресурси або фактори виробництва – це блага, які потрібно придбати підприємству для забезпечення випуску інших благ – готової продукції. Розрізняють такі групи факторів виробництва: праця – всі розумові та фізичні витрати, що здійснюються в процесі виробництва, капітал – засоби виробництва, будівлі, споруди, устаткування тощо, природні ресурси – все, що може бути використане у виробництві в натуральному стані, без обробки. Як і в інших системах підприємство має свої входи та виходи. На вході підприємства – фактори виробництва, а на виході – кінцеві результати: товари або послуги в грошовому вимірі. В залежності від можливості підприємства змінювати обсяг залучення ресурсів, виділяють три періоди. 1) Миттєвий – період виробництва протягом якого не може бути змінений жоден з факторів, 2) Короткостроковий – період у виробничій діяльності підприємства, протягом якого один з факторів розглядається як змінний, а інші – постійні. 3) Довгостроковий – період в діяльності підприємства, достатній для зміни обсягів використання всіх без винятку факторів виробництва. В мікроекономіці виходять з того припущення, що підприємство виробляє лише один продукт. Підприємство діє раціонально, тобто кожна фірма приймає всі рішення задля єдиної мети – максимізації прибутку. Досягнення цієї мети потребує відповісти на питання: що виробляти?, яким чином виробляти ?, для кого призназначаються результати виробництва?. Підприємство суверенне у прийнятті рішень щодо власної діяльності, тобто воно незалежно проводить свою виробничу політику. 20. Виробнича функція: поняття і параметри. «Портрет» (модель) підприємства складається з виробничої функції, яка показує залежність між максимально можливим обсягом випуску продукції (Q) та обсягом ресурсів (Х), що для цього використовуються: Q = f (х1, х2, …, хi, …, xn). Якщо весь спектр комбінацій факторів виробництва прийняти як витрати праці (L) і капіталу (К), то виробнича функція може бути визначена так: Q = f (L, K), де Q — максимальний обсяг продукції, що виробляється за даною технологією (даного співвідношення праці та капіталу). Виробнича функція в короткостроковому періоді (так звана однофакторна) відображає максимально можливий випуск продукції за різних обсягів використання одного з факторів виробництва та незмінної кількості застосованих інших виробничих факторів: Q = f (X). 21. Віддача (продуктивність) змінного фактору виробництва: поняття, закономірності зміни. Загальний обсяг виробництва, який досягається за певного залучення одного фактору при незмінному обсязі використання інших факторів, називається сукупним продуктом (TP). Середній продукт (АР) – показує середню віддачу (продуктивність) змінного фактора, тобто загальний обсяг продукції, що припадає на одиницю фактора (X). AP = TP/X Граничний продукт(МР) – це приріст загального обсягу продукції досягнутий завдяки збільшенню використання змінного фактора на одну додаткову одиницю за незмінної величини всіх інших факторів виробництва. МР = (ТР/(X, де (ТР – приріст виробництва, (X – приріст змінного фактору. Якщо витрати змінного фактора збільшувати у нескінченно малих кількостях, то граничний продукт виражатиме граничну продуктивність фактора виробництва. Скоро сессия? 22. Характеристика виробничої функції з двома змінними факторами. Ізокванти та їх можливі конфігурації. Двофакторна виробнича функція, або ізоквантна варіація факторів виробництва характеризує виробничий процес, в якому змінним є обсяг використання двох факторів виробництва. Ізокванта – це лінія, кожна точка якої відображає такі комбінації двох ресурсів, які дають змогу отримати однаковий обсяг виробництва продукції. Чим більша кількість використовуваних ресурсів, тим більший обсяг виробництва продукції, тим далі від початку координат знаходиться відповідна ізокванта. Сукупність ізоквант однієї виробничої функції, кожна з яких відповідає певному обсягу продукції, називається картою ізоквант. Фактори виробництва є в деякій мірі взаємозамінними, взаємозамінність ресурсів в різих точках ізоквант різна. Взаємозаміність ресурсів характеризується граничною нормою технологічної заміни (MRTS). Ця величина показує на скільки одиниць має зменшитись виробниче споживання одного ресурсу в обмін на збільшення споживання іншого ресурсу на одиницю при умові незмінного обсягу виробництва. Наприклад: норма технологічної заміни праці капіталом виглядає таким чином: MRTSlk = -(L/(K Ізокванта для виробничої функції з ідеальною взаємозамінністю Ізокванта для виробничої функції з фіксованою пропозицією факторів виробництва 23. Технічне заміщення факторів вир-ва Різні комбінації факторів виробництва (у межах ізокванти) забезпечують виробництво певної кількості продукції, а це означає, що ці фактори деякою мірою є взаємозамінними. Взаємозамінність виробничих ресурсів у кожній точці ізокванти є різною. Для означення рівня взаємозамінності факторів виробництва використовують граничну норму технологічної заміни (MRTS). Ця величина показує, на скільки одиниць має зменшитися виробниче споживання одного ресурсу в обмін на збільшення кількості споживання іншого ресурсу на одиницю за умови, що обсяг виробництва залишається незмінним. Так, наприклад, гранична норма технологічної заміни праці капіталом визначається за формулою Q=const а капіталу працею Q=const 24. Ефект від збільшення масштабу виробництва та цого відображення в характері виробничої функції та функції витрат. Розширюючи обсяги виробництва для виготовлення більшої кількості продукції, виробники залучають все більшу і більшу кількість необхідних ресурсів, підприємство таким чином змінює масштаб виробництва. При цьому можливий різний ефект від масштабу виробництва. Якщо обсяг виробництва збільшується швидше за обсяги використання ресурсів, то ми маємо зростаючий ефект від масштабу виробництва. Якщо приріст обсягів виробництва відповідає темпам зростання витрат ресурсів, то це – постійний масштаб виробництва. Якщо темпи зростання випуску продукції менші за темпи зростання витрат виробництва, то це спостерігається ефект спадної віддачі масштабу виробництва. На малюнках зображено взаємозв’язок виробничої функції з масштабом виробництва. Зверху-вниз показано спадний(1), постійний(2) та зростаючий(3) ефекти від масштабу виробництва.Ефект масштабу виробництва відповідним чином зв’язаний з динамікою середніх витрат в довгостроковому періоді. 25 Концепція витрат “втрачених можливостей”. Поняття і склад альтернативних витрат. Сукупні, середні та граничні витрати. Використання кожного ресурсу можливе у виробництві іншого (альтернативного) товару. Витрати, які виникають в наслідок втрачених можливостей по альтернативному використанню ресурсів називаються альтернативними або економічними. Альтернативні витрати включають явні і неявні витрати. Явні ви трати – це витрати, спрямовані на придбання необхідних виробничих ресурсів. Неявні ресурси – це витрати ресурсів, які є власністю підприємства. Витрати для виробництва певного обсягу продукції Q називаються сукупними витратами (ТС). Середні сукупні витрати (АТС) – це кількість сукупних витрат, які припадають на втробництво одиниці продукції. АТС=ТС/Q. Граничні витрати (МС) – це приріст сукупних витрат підприємства, пов’язаний із виробництвом додаткової одиниці продукуції. Як правило, під граничнимивитратами розуміють витрати пов’язані з виробництвом останньої одиниці продукції. МС= ?ТС/?Q. Залежно від змін граничних витрат вирішується питання про доцільність зміни обсягів в-ва. 26. “Економічний” та “бухгалтерський” підходи до визначення витрат та прибутку підприємства. В мікроекономіці розрізняють бухгалтерські та економічні витрати. Бухгалтерські витрати – це фактичні витрати підприємства на виробництво продукції у певному обсязі. Проте економічні ресурси можуть бути використані для виробництва іншого (альтернативного) товару. Витрати, які виникають як результат втрачених можливостей по альтернативному використанню ресурсів називаються альтернативними або економічними. Для окремого підприємства – це витрати на ресурси разом із недоотриманням виручки від недодержання найкращого альтернативного способу використання цих ресурсів. Бухгалтерські витрати відрізняються від економічних ще тим, що не містять в собі вартості тих послуг факторів виробництва, використовуваних у відповідному процесі, які є власністю підприємства. Витрати обумовлені використанням факторів виробництва, які знаходяться у власності підприємства, називають неявними витратами. Явні витрати – це витрати підприємства, спрямовані на придбання необхідних виробничих ресурсів. Бухгалтерські витрати включають тільки явні витрати, а економічні – явні та неявні. Сукупний виторг в обох концепціях – це сума коштів, яку отримало підприємство від реалізації товарів за певний час. Бухгалтерський прибуток визначають як різницю між загальним виторгом і бухгалтерськими витратами. Економічний прибуток є різницею між сукупним виторгом і економічними витратами. Якщо підприємство отримує нульовий економічний прибуток, то воно покриває всі свої витрати. Нормальний прибуток при економічному підході відноситься до внутрішніх неявних витрат підприємства. Нормальний прибуток – це прибуток від якого підприємці відмовляються, витрачаючи ресурси на своєму підприємстві, який вони би могли отримати вклавши свої ресурси в інших видах діяльності. 27. Типовий характер зміни витрат виробництва в короткостроковому. Витрати виробництва –це вартість усціх видів факторів виробництва, що витрачаються для виготовлення певної кількості товарів. В короткостроковому періоді витрати поділяються на постійні та змінні. Постійні витрати (TFC) – це витрати підприємства, які не залежать від змін обсягу виробництва і мають місце навіть тоді, коли не виробляється продукція. Змінні витрати (ТVC) — це витрати, які змінюються за зміни обсягу виробництва (сировина, матеріали, заробітна плата робітників та ін.). 28. принцип неухильного зростання граничних витрат: сутність, графічна інтерпретація, значення в діяльності підприємств. Граничні витрати (МС) — це приріст сукупних витрат підприємства, пов’язаний із виробництвом додаткової одиниці продукції. Як правило, під граничними витратами розуміють витрати, пов’язані з випуском останньої одиниці продукції. . Крива граничних витрат показує, що спочатку їх величина зменшується, але досягнувши мін значення при певному обсязі випуску МС збільшується. Чим більшим буде об’єм виробництва, тим крутішим буде графік кривої граничних витрат. Залежно від змін граничних витрат вирішується питання про доцільність збільшення або зменшення обсягу виробництва. Криві середніх змінних, середніх сукупних і граничних витрат мають U-подібну форму. Це пояснюється дією спадної віддачі змінного фактора виробництва. Тому закон спадної віддачі змінного фактора виробництва тлумачать як закон неухильного збільшення граничних витрат. Зауважимо, що крива граничних витрат перетинає криві середніх сукупних і середніх змінних витрат у точках їх мінімуму. 29. Ізокоста: поняття, графічна побудова, зміна положення під впливом варіацій цін виробничих вакторів та бюджету. Ізокоста – це лінія, кожна точка якої відображає однакову суму витрат за різних поєднань двох ресурсів (наприклад праці та капіталу). Рівняння ізокости як функції витрат з двома змінними має такий вигляд: ТС = L*PL +K*Pk . Ізокоста – лінійна функція. Ціни факторів розглядаються як незмінні тому незалежно від зміни обсягів виробництва її графік завжди має вигляд прямої. Нахил ізокости дорівнює PL/ Pk. Він визначає ринкову норму заміщення однієї одиниці капіталу додатковою одиницею праці. В залежності від зміни обсягу нашого виробничого бюджету ми збільшуємо або зменшуємо величину ТС. В цьому випадку ізокоста буде зміщуватись геть від точки відліку координат або навпаки наближатись до неї. При цьому кут нахилу ізокости буде залишатися постійним, тому що як вже зазначалося він визначається співвідношенням цін на ресурси, а вонов цьому випадку не змінюється. Див малюнок: При зміні цін на один з ресурсів при незмінному розмірі виробничого бюджету відбувається зміна кута нахилу ізокости. 30. Обґрунтування рівноваги виробника на основі суспільного аналізу виробничої функції та витрат. Виробництво продукції пов’язано з певними витратами, зміни його обсягів обумовлюють коливання величини цих витрат. Тому виробник, зважаючи на динаміку граничної продуктивності, вартість та взаємозамінність ресурсів, намагається досягти стану рівноваги, тобто такої комбінації використовуваних ресурсів для виробництва означеного обсягу продукції, за якої величина витрат буде мінімальною. Графічно точку рівноваги виробника можна знайти за допомогою ізокости — лінії, кожна точка якої відображає однакову суму витрат за різних поєднань двох ресурсів (наприклад, праці та капіталу). Якщо ТС — сума грошей, яку витрачає виробник на придбання факторів праці і капіталу за цінами РL і РК, торівняння ізокости має вигляд ТC = LPL + KPK . Через те, що ціни факторів виробництва розглядаються як незмінні, незалежно від обсягів використання факторів, ця функція є лінійною (рис. 7.6). Нахил ізокости дорівнює (– РL/РК) і визначає ринкову норму заміщення одиниці капіталу додатковою одиницею праці. Точка дотику лінії однакових витрат (ізокости) і кривої однакового обсягу виробництва (ізокванти) відображає рівновагу виробника (рис. 7.6). Ця умова мінімізації витрат відома під назвою еквімаржинальний принцип, або принцип рівності зважених (на грошову одиницю) граничних продуктів: для мінімізації вартості за заданого рівня виробництва підприємству треба використовувати таку комбінацію ресурсів, за якої співвідношення граничних продуктивностей ресурсів та їхніх цін рівні між собою. Рис. 7.6. Графічне зображення рівноваги виробника 31, Типовий характер зміни витрат виробництва у довгостроковому періоді. Витрати виробництва — це вартість усіх видів факторів виробництва, що витрачаються для виготовлення певної кількості товарів. Для довгострокового періоду характерні лише змінні витрати. Змінні витрати (ТVC) — це витрати, які змінюються за зміни обсягу виробництва (сировина, матеріали, заробітна плата робітників та ін.). Сукупні витрати підприємства (ТС) — це сума постійних і змінних витрат. ТС(Q) = TFC + TVC(Q). (для коротк.пер.) Для довгострокового періоду формула буде мати вигляд:ТС(Q) = TVC(Q). На динаміку витрат у довгостроковому періоді найбільше впливає характер ефекту від зростання масштабів виробництва. Варіанти кривих середніх витрат підприємства у довгостроковому періоді наведено на рис. Рис. Криві середніх коротко- та довгострокових витрат (а), зростаючої (б) та спадної (в) віддачі від зміни масштабів виробництва Зауважимо, що навіть за умови зростаючого ефекту від масштабу виробництва фірмі слід збільшувати обсяги виробництва продукції доти, поки потенційні можливості економії на масштабах не будуть вичерпані (точка А на рис. 8.3). У деяких випадках у підприємства виникають витрати, які воно не в змозі собі відшкодувати, якщо, приміром, припинить свою діяльність та вийде з даної галузі. В такому разі говорять про незворотні витрати, альтернативна вартість яких дорівнює нулю. 32. Поняття нормальний прибуток, чистий економічний прибуток. Вплив зміни їх кількісних значень на ділову активність підприємства. Мінімальний прибуток, необхідний для того, щоб утримати інтерес підприємця в данному напряму бізнесової діяльності називається нормальним прибутком. Цей різновид прибутку як і внутрішню зарплату можна віднести до внутрішніх витрат підприємства. Якщо ця мінімальна винагорода не досягається, підприємець переорієнтує свої зусилля на інший напрямок діяльності, більш продуктивний. Якщо сумма грошових надходжень підприємства перевищує економічні витрати підприємства, то цей залишок залишається в розпорядженні підприємця Економічний прибуток визначають як різницю між сукупним виторгом підприємства і всіх витрат підприємства, включаючи сюди і внутрішні витрати, а значить і нормальний прибуток. Отже економічний прибуток = бухгалтерський прибуток – внутрішні витрати. Економічний прибуток не входить в жодну групу витрат підприємства, тому що це є доход отриманий понад нормальний прибуток, що є необхідним задля збереження зацікавленості підприємця в данному напрямку діяльності. 33. Рівновага виробника: технологічний та економічний вибір. Завдання виробника в довгостроковому періоді полягає в тому, щоб використовуючи всі бюджетні кошти на два змінних факторпи, отримати найбільший обсяг продукту. Графічно це виражається максимально віддаленою від точки початку координат ізоквантою. Побудуємо карту ізоквант та ізокосту, що буде виражати обмеженість нашого бюджету. Ми суміщуємо карту ізоквант з ізокостою. Та ізокванта що є дотичною до до ізокости буде виражати найбільш можливий обсяг виробленої продукції за умов такого обсягу бюджету. Точка рівноваги це точка Е, тобто місце дотику ізокванти та ізокости. Іншим засобом досягнення рівноваги виробником за умов фіксованого обсягу продукції є підбір такої комбінації задіяних факторів виробництва, щоб іх вартість була найменшою. Тобто графічно це підбір ізокости, що є дотичної до фіксованої ізокванти. В обох випадках видно, що кут нахилу ізокванти і ізокости в точці рівноваги співпадає. Він виражається граничною нормою технологічного заміщення MRTSlk = -(L/(K Кут нахилу ізокости дорівнює Pl/Pk. Виходячи з цього можна визначити точку рівноваги співвідношення між цінами цих факторів і їх граничною нормою технологічної заміщення, яка виражається ще співвідношенням граничної корисності факторів. От же ми отримуємо рівняння: MPL/MPK= PL/Pk. MPL/ PL = MPK /Pk. Таким чином рівновага виробника досягається при рівності зважених граничних корисностей двох факторів, тобто рівності співвідношень їх граничних корисностей до цін цих факторів. 34. Віддача від збільшення масштабів виробництва і структура галузі. Розширюючи обсяги виробництва для виготовлення більшої кількості продукції, виробники залучають все більшу і більшу кількість необхідних ресурсів, підприємство таким чином змінює масштаб виробництва. При цьому можливий різний ефект від масштабу виробництва.Якщо обсяг виробництва збільшується швидше за обсяги використання ресурсів, то ми маємо зростаючий ефект від масштабу виробництва. Якщо приріст обсягів виробництва відповідає темпам зростання витрат ресурсів, то це – постійний масштаб виробництва. Якщо темпи зростання випуску продукції менші за темпи зростання витрат виробництва, то це спостерігається ефект спадної віддачі від масштабу виробництва. На характер віддачі від масштабу виробництва впливає ряд факторів: 1) Появі і використання нових високопродуктивних технологій та техніки, 2) Розвиток спеціалізації та кооперація виробництва, 3) Можливість спрямування більших ресурсів на пошук нових форм та методів організації праці, 4) Економічна негнучкість , часто неефективність великих виробничик комплексів, 5) Організаційні проблеми великих підприємств пов’язані із збільшенням кількості рівнів управління, це в свою чергу веде до зниження капіталовіддачі та трудовіддачі внаслідок втрати безпосереднього контакту між робітниками і керівництвом, 6) Ризик переслідування індивідуальних а не корпоративних цілей. Ефект масштабу грає важливу роль для всіх підприємств в усіх галузях. За інших рівних умов чим більше віддача від збільшення масштабу виробництва, тим більш великі фірми діють в тій чи іншій галузі. За звичай виробничі галузі мають більший масштаб виробництва, ніж галузі сфери послуг. Через це підприємствам сфери матеріального виробництва потрібні значні капіталовкладення, щоб ці фірми змогли діяти достатньо ефективно. Галузі виробництва послуг в переважній більшості є трудомісткими, і звичайно забезпечують ефективну економічну віддачу як при великих так і малих масштабах виробництва. 35. Обгрунтування розширення виробничої діяльності підприємства в тривалому періоді. Графічна побудова лінії експансії. Рівновага виробника в довготривалому періоді ілюструється точкою дотику на ізоквантно-ізокостній діаграмі. Але подібні точки можна знайти для будь-яких обсягів випуску. Вони у своїй нескінченності утворюють безперервну лінію, яку називають лінія експансії або лінія розширення діяльності підприємства в довготривалому періоді. Поведінку підприємства в будь-якому періоді диктує динаміка витрат. А на динаміку витрат в довготривалому періоді найбільше впливає масштаб виробництва. Як відомо вирізняють сталу, зростаючу та спадну віддачу від зміни масштабів виробництва. Графічно це виявляється на діаграмі довгострокових витрат підприємства: Отже ми бачимо, що до точки А довгострокові середні витрати мають тенденцію до зниження. Тобто підприємство на цьому етапі зацікавлено збільшувати виробництво, щоб отримати максимального ефекту. В точці А середні витрати досягають свого мінімуму, отже потенційні можливості економії на масштабах вже вичерпані. На ділянці після точки А середні витрати починають зростати, ми вже маємо справу з від’ємною віддачею від масштабів виробництва. На цьому етапі підприємству слід відмовитись від залучення додаткових ресурсів з метою збільшення обсягів виробництва. №36 Поняття “пропозиція”. Індивідуальна та ринкова пропозиція. Закон пропозиції та обгрунтування його дії. Пропозиція S (Supply) – це одсяг товарів, яку виробник бажає та може запропонувати на продаж в деякий проміжок часу за певних умов. Обсяг (величина) пропозиції Qs – це кількість товару, яку виробник пропонує на продаж за кожним рівнем ціни в одиницю часу на певних умовах. Пропозиція певного товару визначає взаємозв”язок між ринковою ціною і кількістю товару, що продається. Qsх=f(Pх) – формула, з якої випливає закон пропозиції: “Між ціною товару, що продається, існує пряма залежність, тобто чим вища ціна товару, за інших незмінних умов, тим більше стимулюється виробництво і продаж саме цього товару. Дію даного закону відображають графічно через криву пропозиції (S) – це крива, що показує, який обсяг товару можуть та бажають виготовити та продати виробники за різними цінами в даний час. Крива пропозиції має додатній нахил. Це означає, що чим вища ціна попиту, тим більший його обсяг буде запропоновано до продажу, і навпаки. Ринкова пропозиція – це пропозиція, що визначається як загальна сума всіх індивідуальних пропозицій. Крива ринкової пропозиції складається з сукупності обсягів товару, які виробляються і пропонуються до продажу всіма продавцями товару за відповідною ціною. Перехід від індивідуальної до галузевої, або ринкової, пропозиції може відбуватися шляхом горизонтального додавання кривих індивідуальної пропозиції, або через помноження обсягу пропозиції товару найбільш типового продавця на загальну кількість продавців на ринку. №37 Аналіз змін у пропозиції й у розмірі (обсязі) пропопзиції: Чинники пропозиції. На пропозицію, як і на попит, впливають цінові і нецінові фактори, тобто у загальному випадку пропозиція є функцією багатьох факторів. Залежність пропозиції від факторів, що впливають на неї виражає функція пропозиції Qsx=f(Px,Py,Pz,K,П,З,С,О,…), де Qsx- обсяг пропозиції товару Х за одиницю часу; Px- ціна товару Х; Py – ціни альтернативних(які можуть вироблятися з тих самих ресурсів) товарів; Pz- ціни на ресурси; K- технологія виробництва; П- податки і дотації; З- стабільність законодавства та визначенність правового поля; С- специфічні фактори (погода, зміна моди, психологічна мотивація тощо); О- очікування щодо майбутніх економічних умов;…- інші можливі фактори (структура ринку тощо). Зміна ціни пропозиції (від Р1 до Р2)(див рис.1) спричиняє зміну обсягу пропозиції. Рух відбувається вздовж кривої пропозиції. На відміну від цього зміна нецінових факторів обумовлює зміну пропозиції. Крива пропозиції зміщується праворуч, якщо вона зростає, і ліворуч – у протилежному випадку (рис.2). Еластичність пропозиції – характеризує реакцію виробника на коливання ціни товару, що ним виробляється. Коефіцієнт прямої еластичності пропопзиції від ціни Еs вказує, на скільки процентів зміниться обсяг пропозиції товару за зміни ціни на 1%: Фактори, що впливають на ел-ть: 1.мобільність товаровитобника, гнучкість і рівень завантаження виробничих потужностей підприємства; 2.характер застосовуваної технології; 3.можливості мобілізації внутрішніх та зовнішніх джерел накопичення; 4.фактор часу для зміни обсягу пропозиції. №38 Взаємодія попиту та пропозиції. Ринкова рівновага. Ринкова рівновага:”В умовах ринкової економіки взаємодія конкурентних сил приводить до синхронізації цін попиту та цін пропозиції, що обумовлює рівноважність цін попиту і пропозиції.(рис. 1) Р –ціна; Q – обсяг попиту; D – крива попиту; S – крива пропозиції; Е – точка перетину кривої попиту та кривої пропозиції, яка визначає рівноважну ціну (Ре) та рівноважний обсяг попиту та пропозиції (Qе). Це точка рівноваги (Е). В цій точці обсяг пропозиції буде дорівнювати обсягу попиту (Qe), завдяки чому встановлюється ціна (Ре), яка однаково задовольняє і покупців і продавців. Рівноважна ціна (Ре) – ціна, що урівноважує попит і пропозицію внаслідок взаємодії конкурентних сил. Якщо ціна буде нижчою, ніж Ре, надлишок попиту буде піднімати її догори (конкуренція покупців) і створювати дефіцит; якщо ціна буде вищою, ніж рівноважна Ре, пропозиція перевищить попит, створиться надлишок пропозиції (конкуренція продавців), внаслідок чого ціна буде знижуватися до рівня рівноваги (рис.2). Рівноважна ціна та рівноважний попит мають місце на рівні, де кількість товару, яку виробники можуть і бажають поставляти, дорівнюють обсягу товару, який покупці можуть і хочуть купувати. На конкурентному ринку ця рівновага досягається на перетині кривих попиту (D) та пропозиції (S). При ціні рівноваги (Ре) немає ані надлишку, ані дефіциту. 39. Реакція ринку на одночасні одно- та різнонаправлені зміни попиту і пропозиції. Здебільшого попит і пропозиція змінюються одночасно. Їх сумарний вплив передбачити дуже важко. Проте розглядаючи кожен з факторів окремо ми можемо оцінити і проаналізувати їх взаємодію. На малюнку, зображено випадок коли спочатку рівновага на ринку встановилася в точці Е1. Після цього відбувається дві події. Припустимо, що ціни на сировину зросли, це в свою чергу призводить до зменшення пропозиції, лінія пропозиції зсувається ліворуч. Одночасно збільшується попит на товар через більшу заможність споживачів. Це викликає зсув лінії попиту праворуч. Отже відбувся рух попиту і пропозиції в протилежних напрямках. В результаті це призвело до встановлення нової рівноваги в точці Е2. Безперечно нова рівноважна ціна вище за попередню. Більш спірним в данному випадку є питання зміни обсягу рівноваги. Відповідь буде залежити від того, який фактор виявиться домінуючим. В нашому випадку домінуючим фактором виявився зростаючий попит. Отже рівноважний обсяг збільшився. Картина 2: збільшився як попит так і пропозиція (однонаправлена зміна). Отже за тією ж схемою відбувся зсув ліній попиту і пропозиції праворуч. Рівновага перейшла з точки Е1 в точку Е2. В данному випадку безперечно відбудеться збільшення рівноважного обсягу. Зміна ціни залежить від того, який фактор виявиться домінуючим, чи то збільшення попиту або збільшення пропозиції. В нашому другому прикладі таким фактором виявився зростаючий попит, отже рівноважна ціна зростає. 40. Сутність і взаємозв’язок показників середньої і граничної виручки з ціною продукції за умов досконалої конкуренції. За умов досконалої конкуренції окремий продавець здатний лише пристосуватися до ринкової ціни і виступає як «price-taker», тому крива попиту на продукцію конкурентного підприємства досконало еластична. h ? °3/4e?? 3/4 & j”f & F jh j?E jEE jQl j2| дорівнюють ціні продукту, а лінія середнього та граничного виторгів збігається з кривою попиту. Загальний виторг TR збільшується зі збільшенням випуску продукції (рис. 10.4). 41. Стратегія поведінки підприємства за умов досконалої конкуренції. Два підходи до максимізації прибутку. виробники товарів пропонують свою продукцію на ринку, де вони взаємодіють з іншими виробниками, споживачами та іншими суб’єктами ринкових відносин. Умови взаємодії учасників і ціно- утворення на ринках залежать від типу ринкової структури. Досконала конкуренція — це тип ринкової структури, якій притаманні такі риси: дуже велика кількість продавців і покупців, кожний з яких має незначну частку в загальному обсязі продажів чи споживання продукції, внаслідок чого кожний з них самотужки не може вплинути на ціну (атомістичність ринку); однорідність блага та вподобань (кожна одиниця блага є однаковою, немає різниці у транспортних витратах, немає збиткових послуг та особистих зв’язків між постачальниками та покупцями), інакше кажучи, має місце просторова, часова, речова та особистісна однорідність; прозорість ринкових відносин і повна доступність інформації про ринкові процеси; відсутність вхідних і вихідних бар’єрів до ринку. Отже, на ринку досконалої конкуренції існує дуже велика кількість продавців і покупців, інтереси яких в узагальненому вигляді представлені ринковим попитом і ринковою пропозицією За умов будь-якої ринкової структури підприємство намагається максимізувати свій прибуток, вибираючи для цього відповідний обсяг виробництва. Для визначення максимального значення функції прибутку використовуються методи диференціального обчислення. Нехай функція прибутку має вигляд: П = TR – TC. Тоді її максимум буде досягнуто за умови: , тобто МR – MC = 0, або МR = MC.(10.2) Отже, особливістю ринку досконалої конкуренції є те, що окреме підприємство для максимізації свого прибутку повинно виконувати умови подвійної рівності МR = MC = P. За інших рівних умов підприємство для встановлення максимуму свого прибутку може використовувати два порівняльні методи: за першим порівнюються величини загального виторгу і загальних витрат, за другим — зіставляються граничні величини виторгу та витрат (рис.). Рис. . Вибір обсягу виробництва за критерієм максимуму прибутку: а — зіставлення загального виторгу і загальних витрат; б — порівняння граничного виторгу і граничних витрат 42. Стратегія поведінки конкурентної фірми за певних витрат виробництва та варіаціях ринкових цін на її продукцію. Кожна фірма прагне максимізувати свій П. Оскільки П = TR – TC, то 0 = MR – MC => MR = MC. Правило підприємця: фірма отримує максимальний П\nпри випуску такого Q, за якого MC = MR. Це правило справедливе для\nбудь-якого ринку, а для ринку з чистою конкуренцією воно набуває\nнаступного вигляду MC = MR = AR = P = D.\nЦіна на ринку може змінюватися і у зв’язку з цим може виникнути кілька\nситуацій, в яких опиниться фірма, і залежно від цього фірма повинна\nвибрати ту чи іншу стратегію розвитку. Ці випадки проілюстровані на мал.\nЯкщо на ринку встановиться ціна на рівні P5, то виробник має вибрати\nQ = Q5, бо саме при цьому об’ємі MR = MC. Цей об’єм дасть TRQ5=S0P5eQ5,\nTCQ5=S0hfQ5, а прибуток становитиме П=TR-TC=ShP5ef.\nПри ціні P1 фірма вибирає стратегію закриття (фірма не випускає\nпродукцію), тому, що в даному випадку фірма буде нести найменші збитки.\nЯкщо вона не припинить випуск, то їй прийдеться компенсувати і постійні\nі частину змінних витрат з іншого джерела ніж отримана виручка, а після\nзакриття потрібно буде відшкодовувати тільки постійні витрати. При ціні\nP2 фірма може як закритись, так і продовжити випуск (вибір стратегії\nзалежить від перспективи розвитку у майбутньому), в цьому випадку фірма\nдоходом від виробництва компенсує усі змінні витрати. При ціні P3 фірма\nдосягає рівноваги у точці с, фірма вибирає стратегію мінімізації\nзбитків: суть в тому, що з доходу можна погасити всі змінні витрати і\nчастину постійних (прийнятна тільки у короткостроковому періоді). При\nціні P4 фірма досягає точки беззбитковості, коли вона не отримує\nекономічного прибутку, але й не несе збитків. І нарешті при ціні P5\nфірма досягає рівноваги в точці e і при цьому отримує економічний\nОтже, за умов досконалої конкуренції індивідуальна пропозиція виробника\nхарактеризується лінією граничних витрат, що знаходиться вище мінімуму\nAVC (відрізок bced).\n43. Рівновага фірми, галузі, ринку в тривалому періоді за умов\nДП дозволяє фірмам вносити зміни, які вони не можуть здійснити в КП. В\nКП в галузі існує певна кількість фірм, кожна з яких має незмінну\nкількість обладнання. Фірми можуть закриватися, у тому сенсі, що вони\nвиробляють 0 одиниць продукції в КП, але у них нема достатньо часу щоб\nліквідувати свої активи і вийти з бізнесу. І навпаки, в ДП фірми, що\nзнаходяться в галузі, мають достатньо часу для того, щоб розширити чи\nзменшити свої виробничі потужності, і що є більш важливим, кількість\nфірм може або з>, або з< по мірі того, як нові фірми входять на ринок чи вже існуючі покидають його. Спрощено можна сказати, що фірми які мають збитки покидають ринок. У ДП довгострокова рівновага встановлюється на рівні, коли P = мінімуму ATC середньостатистичної фірми або P = SATCmin = LATCmin = LMC . Це означає, що у ДП підприємець ніколи не має Пек. Нульовий Пек свідчить про найкращий з усіх можливих методів використання всіх р-сів (внутрішніх і зовнішніх). Доведення цього твердження проілюстровано на мал. Нехай на ринку рівновага встановиться при ціні P1, причому на ринку буде продаватися Q1 продукції, а кожна фірма буде випускати qоп. Сприятливе зміщення у попиті з D1 до D2 підніме ціну на ринку до P2, у зв’язку з чим збільшиться MR фірми і завдяки цьому фірми будуть отримувати економічний прибуток. Прибутки спонукають нові фірми до входження на ринок, що збільшить пропозицію з S1 до S2 і знизить ціну до того рівня коли вона знов буде становити P1, а економічний прибуток фірм не стане рівним 0. Нова рівновага встановиться при ціні P1 і об’ємі Q2. При негативній зміні попиту на ринку з D1 до D3 порушить первісну рівновагу на ринку і викличе збитки у фірм. Збитки змусять деякі фірми покинути ринок, що зменшить пропозицію з S1 до S3 і це збільшить ціну до такого рівня, поки всі збитки не зникнуть. Рівновага встановиться при P3 і об’ємі Q3. В усіх випадках після встановлення рівноваги на ринку для фірми оптимальною буде кількість qоп, а кількість продукції, що пропонується на ринку буде змінюватись завдяки вступу та виходу фірм з ринку. 44. Ефективність ринків досконалої конкуренції Виробники товарів пропонують свою продукцію на ринку, де во-ни взаємодіють з іншими виробниками, споживачами та іншими суб’єктами ринкових відносин. Умови взаємодії учасників і ціно-утворення на ринках залежать від типу ринкової структури. Досконала конкуренція — це тип ринкової структури, якій притаманні такі риси: • дуже велика кількість продавців і покупців, кожний з яких має незначну частку в загальному обсязі продажів чи споживання про-дукції, внаслідок чого кожний з них самотужки не може вплинути на ціну (атомістичність ринку); • однорідність блага та вподобань (кожна одиниця блага є одна-ковою, немає різниці у транспортних витратах, немає збиткових по-слуг та особистих зв’язків між постачальниками та покупцями), іна-кше кажучи, має місце просторова, часова, речова та особистісна однорідність; •прозорість ринкових відносин і повна доступність інформації про ринкові процеси; • відсутність вхідних і вихідних бар ‘єрів до ринку. Отже, на ринку досконалої конкуренції існує дуже велика кількість продавців і покупців, інтереси яких в узагальненому вигляді представ-лені ринковим попитом і ринковою пропозицією. 45. Поняття і види монополії. Характеристика бар’єрів до вступу конкурентів у монополізовану галузь. Монополія – це така ринкова модель, в якій існує один продавець товару, що не має близьких замінників і підприємець має повну (абсолютну) владу над P внаслідок жорстких вхідних бар’єрів в дану галузь. Характерні риси монополії: 1. Єдиний продавець (чистий монополіст являє собою всю галузь); 2. Нема близьких замінників (покупець повинен або купляти продукт монополіста, або відмовлятися від нього); 3. “Price maker”. Монополіст повністю контролює ціну і “диктує” її; 4. Наявність бар’єрів для входу на ринок. Види бар’єрів: 1. Затратні, пов’язані з економією на масштабах. В деяких галузях (автомобільна, алюмінієва, сталеплавильна…) ефективне мало затратне виробництво може бути досягнуте тільки при великих Q бо ефект росту масштабу вир-ва дуже суттєвий. Нові фірми не можуть зразу ж досягнути такої ефективності вир-ва їм дуже важко конкурувати із монополістом. 2. Природні. В деяких галузях ефект економії на масштабах дуже суттєвий і до того ж конкуренція неможлива, утруднена або взагалі неприйнятна. Приклад: підприємства громадського користування (водо-, газопостачання, залізничний транспорт, телекомунікації…). Проведення додаткових ліній електропередач, газо- чи водопроводів було б для суспільства марнотратством р-сів. Переважно ці галузі повністю або частково контролюються державою. 3. Легальні: патенти та ліцензії. Перші призначені для захисту авторських прав винахідника, другі для контролю за важливими галузями чи природними монополіями. 4 Власність на найважливішу сир-ну. Фірмі, в руках якої зосереджені осн джерела сир-ни необхідної для її ж вир-ва, дуже легко не допустити на ринок готової продукції конкурентів. 5. Нечесна конкуренція. Заниження P для усунення конкурентів, тиск на банки та постачальників. Види монополій: 1) чиста – один єдиний продавець продукту, що немає замінників; 2) природна – з бар’єрами 2 виду; 3) проста – в кожний конкретний момент часу продає свою продукцію всім покупцям за однією і тією ж ціною; 4) дискримінаційна – різні P на той самий товар, коли ця різниця не обумовлена різницею C 5) відкрита – одна фірма на якийсь період часу стає єдиним постачальником продукту, але не має спеціального захисту від конкурентів. 6) закрита – захищена від конкуренції через юридичні обмеження. Чисті монополії – надзвичайна рідкість. 46. Ринково-продуктова стратегія підприємства-монополіста (визначення ціни і обсягу виробництва). Деякі варіанти стану фірми-монополіста в короткому періоді. Крива попиту монополіста або його крива продажу – це крива галузевого попиту. Можна навіть сказати, що для монополіста не існує поняття пропозиції. Крива попиту для монополіста не є абсолютно еластичною як для конкурентної фірми, а є спадною. Наслідки: Ціна перевищує MR. Фірма може з>ти об’єм продажу тільки завдяки\nвстановлення нижчої P на весь Q, а не тільки на додаткову одиницю. => MR\nстає < ніж P (AR) для кожного рівня випуску крім першого.\nТой, хто диктує ціну. Оскільки P нерозривно пов’язана з Q, то монополіст\nнеодмінно визначатиме і P, вирішуючи який Q виробляти.\n3. Цінова еластичність. При русі по кривій попиту з верхньої точки до\nточки |ED|=1 MR є позитивним і TR зростає (в т. |ED|=1 є max), а потім\nTR починає зменшуватись, а MR стає від’ємним. Монополіст завжди буде\nуникати нееластичного відрізку кривої попиту, тому що на цьому відрізку\nзбільшення Q приводить до зменшення TR.\nМонополіст, що прагне максимізувати прибуток, користується таким же\nправилом, що й конкурентна фірма: він буде виробляти кожну наступну\nодиницю продукції доти, поки її реалізація забезпечить більший приріст\nTR ніж приріст TC, тобто поки MC=MR. Така ситуація можлива тільки при\nкількості Qопт і відповідній ціні Pопт. П монополіста = SKPоптFB. FB –\nНаслідки: 1. Він встановлює не найвищу з можливих цін, а оптимальну;\n2. Він максимізує сукупний П, а не П на одиницю прод-ції; 3. В КП може\nпрацювати зі збитками (коли AVC<P<ATC). В ДП попит більш еластичний => не має збитків; у закритій монополії отримує Пек; у відкритій – Пек=0.\nЗдійснивши ряд перетворень над формулою MR=MC можна отримати формулу\nP=MC/(1-1/|ED|). Це є приблизне правило ціноутворення монополіста.\nВеличина 1/|ED| назив-ся монополістичною силою.\nПрихильники: Монополія в деяких галузях зменшує витрати сус-ва; можливий\nпозитивний ефект масштабу; можливість подальшого технічного\nПротивники: М виробляє Q < ніж за конкуренції, а Q >; АТC > ніж при\nконкуренції; можлива Х- неефективність (фірма вибирає не найефективнішу\nтехнологію); М може витрачати багато коштів для підтримання монопольного\nЕластичність попиту на продукт (навіть коли на ринку діє лише один\nпродавець цього продукту) впливає на ціну монополіста. Маючи інформацію\nщодо еластичності попиту Ер, а також дані, що характеризують граничні\nвитрати монопольного виробника, можна обчислити ціну продукції Р за\nПорівняно з досконалою конкуренцією монополіст, максимізую-чи прибуток,\nнамагається виробити менший обсяг продукції і встановити вищу_ціну на\nсвій товар. Шкоду від монополії складають чисті втрати суспільства від\nтого, що монополіст не досягає ефективного обсягу випуску. Крім того,\nмонополіст перерозподіляє на свою користь частину доходів споживачів.\nЦінова дискримінація – це процес встановлення різних цін на ті ж самі\nтовари не обумовлене різницею витрат вир-ва.\n1.Продавець має бути монополістом або, принаймні, мати можливість\nконтролювати виробництво і ціноутворення.\n2.Можливість продавця виділити різні групи покупців, в яких покупці\nмають різну готовність і можливість платити за продукт. Це виділення\nздебільшого базується на різній еластичності попиту.\n3.Відсутність бажання та можливості споживачів перепродувати дані\nпросторова – територіальна диференціація покупців (цінові пояси та зони;\nціни офшорних зон; сільські та міські ціни та тарифи\nчасова – за часом придбання товарів (денні та нічні ціни; сезонні ціни)\nторговельна марка (ціни на продукцію всесвітньо відомих і невідомих\nстатус покупця (знижки для постійних клієнтів; для першого покупця; для\nПолітика ЦД базується на тому, що в ході призначення різних цін на той\nсамий товар можна подолати рівномірно спадний характер кривої попиту.\nЗавдяки ЦД споживачі мають можливість одержати товар за меншими цінами\n(якась їх категорія), а виробники збільшити загальну виручку, а значить\nдохід. Завдяки ЦД можна зменшити втрати сус-ва і втрати монополіста.\n49. Економічна ефективність монополії.\nПри недосконалій конкуренції фірма потрапляє в ситуацію, коли кожна\nслідуюча одиниця продукції продається по більш низькій ціні, тобто ціна\nне є заданою величиною. Фірма, зіткнувшись з ринковим попитом, розуміє,\nщо збільшення обсягу продажу приводить до зменшення ринк ціни. Тому\nкрива попиту для монополіста має від’ємний нахил. Відмітимо,що сукупний\nвиторг зростає до тих пір, поки граничний виторг від продажу додаткової\nодиниці продукції має додатнє значення. Умова максимізації прибутку для\nмонополії набуває вигляду: MC=MR обмежений контроль над\nринковою ціною. Неможливість таємної змови. Кожна фірма формує свою\nполітику не враховуючи реакції конкурентів.\nа) за якістю (кемпи: різна потужність та навороченість Харду і різний\nб) за формою послуг (ввічливість та послужливість працівників магазину,\nгарантійне обслуговування, наявність кредиту);\nв) розміщення чи доступність товару (міні-магазин [цілодобово, близько,\nвищі P]“Продукти” і універмаг);\nг) уявні відмінності (упаковка, реклама, різні торгові марки)\nЛегкий вступ в галузь при наявності незначних фінансових бар’єрів,\nпов’язаних з необхідністю отримати продукт, що відрізняється від\nпродукту конкурента, необхідністю реклами.\nКрива попиту, з якої працює фірма в МК є еластичною (набагато\nеластичнішою ніж при монополії бо є конкуренти із товарами замінниками,\nне є повністю еластичною бо товари не ідентичні, а тільки подібні і < конкурентів ніж за чистої конкуренції). Еластичність кривої попиту фірми залежить від к-сті конкурентів і ступені диференційованості товарів. Чим > конкурентів і чим < диференційованість, тим > еластичність.\nЗа довгострокової рівноваги крива попиту на товар будь-якого\nпідприємства в галузі є дотичною до кривої середніх витрат у\nдовгостроковому періоді. Вільний вступ до ринку веде до того, що кожне\nпідприємство одержує тільки нормальний (нульовий економічний) прибуток\n(рис. 13.2, в). Цей процес може відбуватися й у зворотному напрямку,\nякщо підприємства не можуть відшкодувати свої економічні витрати і\nПри нец. кон-ії фірми прагнуть привернути покупця не пониженням цін\n, а підвищенням цінності товару .Для цього існує багато\nспособів:покращення якості товару, ств-ня нового виду продукції,\nпокращенням сервісу, активізацією реклами .При цьому базою для нец.\nявляється диференціація товару.\nПереваги нец. кон-ії :\n– цінові сутички являються невигідними для всіх учасників боротьби,\nособливо для невеликих і середніх фірм.\n-в умовах сучасної економіки ускладнилися запроси споживачів.\nРинок почав приймати різноманітні товари, стало можливим привертати\nувагу споживачів підвищенням якості, особливими властивостями\nтовару.Особливі властивості товару часто важливіші за цінові переваги.\n-витрати на нец. кон-ю при вірному підході обходяться фірмі дешевше, чим\nвитрати на цінову к-ю.\n– цен. кон-я в наш час обмежена законом. Зниження цін не повинно\nдоходити до рівня демпінгу, ціна не може опускатися нижче собівартості.\n52. Механізм установлення рівноваги підприємства в довгостроковому\nперіоді за умов монополістичної конкуренції(МК).Специфіку моноп. конкур.\nяк окремого виду р-ку найкраще спостеріга-ти у довгостроковому\nперіоді.Припустимо, що крива витрат сталаATC і що початковий\nек.дприбуток фірми=D1.В умовах чистої моноп.така ситуація закріпилася б\nна довг-ий час,оскільки фірма-моноиоліст не допус-тила б на р-ок нових\nвиробників.Та при мон. конкур.вхід на р-ок відносно вільний,тому у\nдовгості.періоді на нього неодмінно проникнуть інші фірми,яких\nпривабитьек. прибуток.Ці фірми почнуть виробляти товари,близькі за\nсвоїми якостями до това-рів,які ми розглядаємо.В результаті крива попиту\nна продукцію початкового виробника знизиться,адже частина клієнтів\nперейде до конкурентів.Цей процес буде продовжува-тись до тих пір,поки\nек.прибуток не зникне і крива попиту не займе положення дотичної до\nкривої витратD3.Теж саме відбуватиме-ться і у випадку,коли у початковий\nмомент фірма несла ек.збитки.Але у цьому випадку компанії будуть\nзнижувати асортимент збиткових товарів і крива попита для фірми, що\nзалишилася на р-ку,буде підвищува-тись,поки теж не займе положення\n53. Олігополістична структура ринку і взаємообумовленість дій партнерів.\nвідносно невелика к-сть фірм присутніх на ринку (від 3-4 фірм, що\nконтролюють 90% ринку до 8-10, що контролюють 60%: жорстка; м’яка,\nрозпливчата) (США: 3 фірми в ат мобільній галузі)\nоднорідний (Cu-Ni, Al, сталь) або диференційований (побутова техніка,\nВисокі бар’єри входження в галузь: економіy на масштабах; витрати\nпов’язані з рекламою (шоу-бізнес, тютюнова і алкогольна пром-ть);\nпатенти та ліцензії.\nЗагальна взаємозалежність учасників ринку => необхідність враховувати\nолігополії риса.Підприємства мають неоднакову ринкову владу.\nВзаємозалежність компаній обумовлена тим, що на ринку існує невелика\nкількість компаній зміни політики однієї з них приводять до зміни\nстановища інших. Для прикладу розглянемо ринок, на якому існує 3 фірми:\nА, В,С. Припустімо, що кожна з них контролює 1/3 ринку певного продукту.\nПрипустимо, що фірма А вирішила зменшити ціну на свій товар. => її доля\nна ринку збільшиться, але це приведе до негативного впливу на фірми В і\nС (знизить їх долі ринку). Очевидно, що можна чекати змін у поведінці\nфірм В і С. Цілком можливо, що ці компанії також знизять свої ціни до\nрівня цін А, а можливий випадок, коли вони почнуть продавати свої товари\nза ще нижчими цінами, втягуючи таким чином ринок у “цінову війну”. З\nцього прикладу можна зробити висновок, що жодна з фірм не наважиться на\nзміну своєї цінової політики не прорахувавши при цьому найймовірніші\nреакції конкурентів. Отже, жоден із противників наперед не знає як саме\nвін зіграє бо його дії залежать від того як поведуть себе його\nПоведінку фірм на олігополістичному ринку описують за допомогою\n1. Ламана крива D(модель олігополі Свізі). Застосовується до олігополії,\nщо не базується на таємній змові. В даному випадку існує два можливих\nсценарії розвитку подій (що саме такі зміни будуть відбуватися на ринку\nолігополістів доведено на практиці). Для зручності припустимо, що існує\n3 компанії А,В,С. Перший: А знижує ціну => В,С також знижують ціни для\nтого, щоб не допустити захоплення їхньої частки ринку фірмою А. =>\nринкові долі фірм суттєво не зміняться (співвідношення між ними\nзалишиться таким самим, загальний обсяг може незначно зрости завдяки\nзахоплення чатини ринку інших галузей). Другий: А піднімає ціну. В і С\nзалишають свої незмінними з метою захоплення частки ринку, яку втратила\nА через підняття цін.Ця модель не пояснює як саме встановилась\nрівноважна ціна, не пояснює самі ціни, а тільки негнучкість цін.\n2. Коли фірми стикаються з однаковими або дуже подібними умовами D і\nзатрат, вони можуть вступати в таємну змову і максимізувати загальні\nприбутки. Остаточні ціна і об’єм виробництва в такому випадку, по суті,\nбудуть такими ж як за чистої монополії. Фірми просто домовляються про Q\nі P, що найкраще задовольняють їх потреби Поширені при виробництві\n3. Лідерство в цінах. Підходить галузі, в якій є одна компанія, що\nвиділяється серед інших (є або найбільшою, або найефективнішою). Ця\nмодель полягає в тому, що лідер змінює ціни, а його конкуренти слідують\nза ним. Така мовчазна згода дозволяє фірмам галузі отримати додаткові П\nі захистити галузь від входження нових фірм і при цьому не вимагає\nпроводити таємні зустрічі і підписувати договори. Лідер в цінах\nпритримується такої тактики. По-перше він змінює ціни не дуже часто, а\nтільки при значних змінах у витратах чи D і тільки тоді, коли такі зміни\nзачепили всю галузь. Це пов’язано з ризиком, що конкуренти можуть не\nпідтримати зміну цін. По-друге про зміну повідомляється завчасно.\nПо-третє він не встановлює максимально можливі ціни для того, щоб не\nдати змоги новим фірмам подолати ефект масштабу завдяки високим цінам.\n4. Ціноутворення за принципом “Витрати +”. Полягає в тому, що фірма\nформу свою ціну на основі ATC, добавляючи до цієї величини запланований\nна період середній прибуток (переважно в процентному вираженні).\nОскільки витрати змінюються залежно від об’єму виробництва, то при\nрозрахунках беруть типовий або плановий Q (наприклад розраховують ATC\nпри завантаженні потужностей на 75-80%). Цей метод корисний для фірм з\nдуже великим асортиментом. Він не виключає наявність таємної змови чи\nлідерства в цінах. Якщо фірми в галузі мають приблизно ті ж самі\nвитрати, то дотримання загальної формули дасть приблизно ті ж самі ціни.\n55. Можливі варіанти поведінки фірм за умови олігополістичного ринку.\nПричини і механізми “цінових війн”.\nНезначне зменшення ціни одним конкурентом призводить до повної втрати\nУ кожний даний момент є значний стимул для кожного конкурента до\nНа тривалому проміжку часу цінова війна веде до зниження сукупного П\n56. Картельні угоди: визначення квот, умови реалізації, суперечності,\nТаємна угода між фірмами за умов олігополії може приймати ряд форм,\nнайпростішою з яких є картель. Картель передбачає укладення між фірмами\nформальної письмової чи усної угоди щодо P і Q кожної з них. Фірми, що\nувійшли до картелю зберігають свою юридичну, фінансову, виробничу і\nкомерційну самостійність. До картелю не обов’язково мають входити всі\nвиробники в даній галузі.\nВизначення квот відбувається наступним чином: керівництво картелю\nрозглядає національний чи регіональний ринок з позицій монополіста, і\nвизначає обсяги продаж (QК), що максимізують прибуток картелю. Далі ці\nобсяги розподіляються між учасниками, і кожна фірма отримує свою квоту\nТреба створити стабільну картельну організацію, члени якої погоджували P\nта Q, а потім дотримувалися б цієї угоди.\nПотенціал монополіста. Для можливості підняття цін потрібно щоб крива D\nбула достатньо нееластичною. Потенційна монопольна влада може виявитись\nнайважливішою умовою успіху; якщо потенційні здобутки від кооперації\nзначні, у членів картелю буде більше стимулів вирішити свої\nВідмінності у D і S.У зв’язку з цим відрізняються P, які будуть\nмаксимізувати прибутки кожної компанії і тому дуже важко вибрати одну\nціну, яка задовольняла б всіх фірм-учасників.\nЧисло фірм. Чим > кількість, тим важче укласти успішну угоду.\nШахрайство (обман). Для учасників угоди завжди існує спокуса зайнятися\nтаємним зниженням P для того, щоб здобути додаткові замовлення. Крім\nтого квоти не максимізують П окремих фірм, тому вони прагнуть підвищити\nвиробництво та збут. Для фірми при ціні P=PК оптимальним є qопт, а вона\nзмушена випускати тільки q\nСпад ділової активності => зростання середніх витрат => зменшення П =>\nкомпанії знижують ціни в надії розширити об’єм продажу за рахунок своїх\nМожливий вхід нових фірм на ринок. Підняття P і зростання П буде сприяти\nпривабленню додаткових фірм.\nПравові перешкоди: антитрестівське законодавство. В багатьох країнах\nзакони забороняють утворення картелів і будь-які інші угоди щодо\nПорівняно з конкурентною галуззю картель не є ефективним, бо\nвиробляється менше товарів по вищих цінах і не при найнижчих ATC.\n57 .Похідний попит і принцип оплати факторів.\nПопит на продукти пов’язувався з максимізацією корисності їх для\nспоживачів, а пропозиція — з максимізацією прибутку виробників.\nПропозиція споживчих благ надходила від підприємств, а попит утворювали\nдомогосподарства. На ринку факторів виробництва (ресурсному ринку) їх\nролі принципово змінюються: первинні фактори виробництва (праця,\nкапітал, земля) пропонуються домогосподарствами та іншими суб’єктами\nринку, а попит на них утворюється підприємствами.\nТака зміна веде до того, що на ринках факторів виробництва індивідуальна\nпропозиція виводиться з максимізації функції корисності, а\nіндивідуальний попит — з максимізації прибутку (або іншої цільової\nПідприємство, виявляючи попит на фактори виробництва, прагне\nмаксимізувати корисність від їх використання, що виявлятиметься у\nприрості прибутку. Така цільова функція реалізується на ринку благ і\nтому попит на ресурси є похідним попитом, залежним від попиту на\nкінцевий продукт підприємства.\nПрацю, землю і ін.. фактори в-ва можна розгул-ти як різні форми\nкапіталу.Слід мати на увазі , що всі фактори вир-ва (крім праці) , крім\nпоточної ціни, яка дозволяє робити висновки при ефективність вик-ня\nресурсу протягом якогось часу (ЗП,рента процент), мають капітальну\nоцінку.Це пов’язано з відмінністю капіталу(ресурсу)як джерела постійного\nдоходу і доходу як результату виробничого використання\nПоточна ціна – ціна послуг даного фактора протягом певного часу(оренда),\nа капітальна – ціна його кінцевого продажу(зміна власника).\nДля того, щоб максимізувати прибуток фірма має вик-ти рівність РL =MPRL,\nтобто гранич-й виторг від гран-го прод-у фактора має =ціні цього\n58 .Рівновага виробника на ринку ресурсів.\nРинки є взаємозалежними і вся їх чисельність переплітається в\nнадзвичайно складну ринкову систему. І ця система теж прагне рівноваги,\nале значно більш загального характеру. Загальна ринкова рівновага\nпередбачає формування рівноважної ціни та рівноважного обсягу продукції\nна даному ринку з урахуванням змін рівноважного стану на всіх інших\nринках. Можна вважати, що стан загальної ринкової рівноваги є\nкомпозицією усіх станів часткової рівноваги на взаємопов’язаних ринках\nфакторів і продукції .\nПри аналізі загальної рівноваги рівноважні ціни та обсяги встановлюються\nз урахуванням ефекту зворотного зв’язку, який відображає зміну часткової\nрівноваги на даному ринку в результаті змін, що відбулися на суміжних\nринках під впливом первісних змін на даному ринку.\nОчевидно, що при аналізі загальної рівноваги головна увага має\nприділятися вивченню взаємозалежності (взаємодоповненості та\nвзаємозамінності) різних товарів.\nПоняття «загальна ринкова рівновага» тісно пов’язано із ефективністю\nрозміщення ресурсів в економічній системі на стадіях виробництва,\nобміну та споживання. Ефективним вважається таке розміщення, коли жоден\nз ресурсів не витрачається марно. Але якщо можливий такий перерозподіл\nресурсів, коли будь-який економічний агент може покращити своє становище\nбез погіршання становища будь-кого іншого, тоді при попередньому\nрозміщенні ресурсів мало місце певне марнотратство й ефективність\nрозміщення не досягалася.\n59.Еластичність попиту на ринку ресурсів. Ефект доходу і заміщення.\nЗміна ціни ресурсу веде як до ефекту випуску і до ефекту заміщення.\nЕфект заміщення полягає у тому, що виробник замінює більш дешевим\nресурсом відносно більш дорогий ресурс. Ефект випуску – що виробник\nзбільшує випуск продукції, якщо ціна ресурсу знижується, і зменшує його,\nякщо ціна ресурсу збільшується.\nЧутливість виробників до зміни ціни на ресурс аналізується за допомогою\nкоеф. еласт., що обчислюється як відношення % зміни попиту на ресурс до\n% його ціни. E= (?D / D) / ??P / P),\nцінова пряма еластичність попиту на продукт (чим еластичнішим є попит на\nпродукт, тим еластичнішим є попит на ресурс);\nтехнічні можливості заміни ресурсу іншим (чим вони більші, тим\nеластичнішим є попит на ресурс);\nеластичність пропозиції інших ресурсів, що використовуються в галузі\n(чим еластичнішою є пропозиція ресурсів-субститутів, тим нееластичнішим\nє попит на ресурс, ціна якого змінюється);\nчас (попит на ресурс у довгостроковому періоді порівняно з\n60. Праця як фактор виробництва: попит і пропозиція.\nСеред усіх економічних ресурсів, використовуваних у виробництві товарів\nі послуг, найважливішим є праця. Це обумовлено такими обставинами:\n– суб’єктом ринку праці є практично кожен працездатний член суспільства;\n– винагорода (заробітна плата) є основною складовою доходу переважної\nбільшості сімей будь-якої країни;\n– проблеми зайнятості, безробіття, рівня заробітної плати стають\nоб’єктом політичної та економічної боротьби, державної політики.\nДля ринку праці характерним є саме вплив на мобільність цього ресурсу\nнеекономічних факторів, але в мікроекономічному моделюванні виходять з\nїх незмінності хоча б у певний період часу. Єдиним чинником, що впливає\nна попит і пропозицію праці, залишається заробітна плата, рівень якої, в\nсвою чергу, встановлюється в результаті взаємодії попиту та пропозиції\nпраці.Попит на працю зі сторини фірм визначається дохідністю від\nграничного продукта, який приносить цей фактор.Величина граничного\nпродукта праці зілежить від якості робочої сили, від рівня професійної\nпідготовки і т.д. Пропозиція праці визначається чисельністю\nнаселення, долі в ньому працездатних, статево-віковим складом,\nсереднім числом відпрацьованих годин.\nПопит і проп-я на ринку праці.\nЗ деякого рівня (Wn) ефект доходу починає переважати.Чим більший дохід\nотримують робітники, тим більше їхнє прагнення витрачати його на\nвідпустки, розваги.А для цього потрібно більше вільного часу.В цьому\nвипадку крива пророзиції праці починає вигинатися і нубувати\n61. Капітал як фактор виробництва\nКапітал є ресурсом тривалого користування, що створюється з метою\nвиробництва більшої кількості товарів і послуг. Сутнісна риса\nкапітального блага полягає в тому, що воно є водночас і фактором\nвиробництва, і продуктом. Коли йдеться про капітал як про об’єкт\nкупівлі-продажу на ринку ресурсів, то мається на увазі не весь запас\nкапітальних благ, наявний в економіці, а потік нового капіталу, що\nз’являється в даний період у виробництві. Підприємства пред’являють\nпопит не просто на якісь матеріальні капітальні блага, а на тимчасово\nвільні грошові засоби, які можна витрачати на зазначені блага і\nповернути, віддавши частину прибутку від їх використання у майбутньому.\nТаким чином, якщо мова йде про ринок капіталу, то мається на увазі ринок\nгрошового капіталу. На ньому об’єкт купівлі-продажу переходить з рук в\nруки тимчасово, а тому всі економічні форми угод тісно переплетені з\nсистемою прав власності і дуже різноманітні. Інструментами ринку\nкапіталу можуть бути і безпосередньо кредитні ресурси, і цінні папери\n(акції, облігації, векселі), і різні похідні контракти.\n62.Інвестування .Визначення поточної вартості активу довгос-го і\nДіяльність будь-якого виробника пов’язана необхідністю здійснювати\nкапіталовкладення, або інвестиції – витрати грошових засобів в даний\nмомент з розрахунком отримати доход в майбутньому.\nПрийняття підприємцем рішення про придбання капітальних ресурсів\nгрунтується на порівнянні очікуваного доходу, який він отримає від\nвикористання даного капітального товару, і витрат на його придбання та\nКапітальні блага можуть приносити дохід протягом деякого періоду.\nПоточна, або дисконтована, вартість довгострокового активу обчислюється\nтак: визначається, скільки потрібно вкласти грошей сьогодні за наявної\nпроцентної ставки, щоб отримати майбутній дохід від цього активу. Для\nбезстрокового (довічного) володіння, наприклад, таким активом, як земля,\nщо приносить N грош. од. доходу кожного року від цього моменту аж до\nвічності, поточна вартість землі PV обчислюватиметься за формулою PV =\nN / i, де і — ринкова процентна ставка, %.\nУ більш загальному випадку поточна вартість будь-якого активу, що\nприносить дохід, який з часом змінюється, обчислюється як дисконтована\nвартість кожної частини потоку доходів.\nЯкщо сума майбутнього доходу FV через n років відома, величина коштів,\nякі потрібно вкласти сьогодні, розраховується за формулою PV = FVn /\n(1 + i)n. У цьому випадку і є ставкою дисконту, величина якої може бути\nприйнята як процентна банківська ставка. У випадку використання\nпозичкових коштів потрібно порівнювати внутрішню норму окупності r і\nпроцентну ставку і.\nПідприємства, намагаючись максимізувати прибуток, інвестують тоді, коли\nдоходи на інвестиції вищі від ринкової процентної ставки. Якщо процентна\nставка вища від норми прибутку на інвестиції, то підприємство не\nінвестуватиме. В ідеальних конкурентних умовах рівновага досягається\nтоді, коли конкуренція серед підприємств збиває дохід на інвестиції до\nрівня ринкової ставки процента.\n63. Рівновага на ринку капітальних благ у коротко- і довгостроковому\nВизначення ставки процента і доходу у короткостроковому періоді\nРівновага у точці Е спостерігається тільки у короткостроковому періоді,\nтому що за такої високої (10%) процентної ставки домашні господарства\nРівновага на ринку капіталу у довгостроковому періоді\nНагромадження капіталу продовжується, тому лінія пропозиції є не\nвертикальною, а висхідною. Тривала рівновага у точці Е* спостерігається\nтоді, коли величина фінансових активів, якою люди хочуть володіти у\nдовгостроковому періоді, відповідає величині капіталу, яку підприємства\n64. Земля як фактор вир-ва. ЕК-на і земельна рента.\nЗемля, як і капітал, є фактором виробництва довгострокового\nвикористання. Її особливістю є те, що вона обмежена, тобто пропозиція\nземлі є відносно стабільною. На рис. 16.3 видно, що лінія пропозиції на\nземлю S є вертикальною, тобто пропозиція абсолютно еластична.\nРис. Визначення ренти на землю на ринку досконалої конкуренції\nАбсолютна нееластичність пропозиції землі означає, що ціни на землю\nвизначаються рівнем попиту на окремі її ділянки. Ціни на землю пов’язані\nз ціною власності на земельну ділянку, яку слід відрізняти від земельної\nренти, тобто ціни послуг землі як різновиду економічної ренти. Ціни на\nземлю визначаються, як дисконтована вартість майбутньої земельної ренти,\nтобто шляхом капіталізації земельної ренти. Лінія попиту на землю D має\nнизхідний характер внаслідок дії закону спадної родючості землі.\nРівновага у точці Е означає рівень щомісячної ренти за одиницю площі\nЦя модель показує активну роль попиту, а саме: за умов нееластичної\nпропозиції землі ціна землі та абсолютна рента цілком залежать від зміни\n65. Часткова та загальна рівновага ринкової економічної системи.\nЧасткова рівновага передбачає формування рівноважної ціни та обсягів\nпродукції під впливом тих факторів, які діють лише на даному,\nЗагальна ринкова рівновага передбачає формування рівноважної ціни та\nрівноважного обсягу продукції на даному ринку з урахуванням змін\nрівноважного стану на всіх інших ринках. Можна вважати, що стан\nзагальної ринкової рівноваги є композицією усіх станів часткової\nрівноваги на взаємопов’язаних ринках факторів і продукції\n66. Рівновага в економіці обміну.\nЕфективність при обміні обумовлена, насамперед, граничними нормами\nзаміщення, які притаманні учасникам мінових (торгових) операцій. До тих\nпір, поки ці норми різняться між собою, існує можливість взаємовигідного\nобміну й підвищення ефективності. Розподіл товарів є ефективним тоді,\nколи граничні норми заміщення між будь-якими парами товарів однакові для\nвсіх споживачів, тобто подальше продовження мінових операцій призведе до\nзниження ефективності розподілу.\nУмови ефективності обміну у формалізованому вигляді можна представити\nтаким чином. Два споживачі С і П шляхом взаємообміну міняють кількості\nпридбаних товарів А і В доти, поки співвідношення цін на них не\nдорівнюватиме їхнім граничним нормам заміщення товару А товаром В:\nЯкщо розглядати споживання товару В як еквівалент грошових витрат (З) на\nпридбання всіх інших товарів, крім товару А, то можна сформулювати такі\nхарактеризує певну суму грошей, призначену для придбання інших\nтоварів, яку потрібно спрямувати для додаткової одиниці товару А.\n67. Рівновага у виробничій сфері.\nТочка дотику лінії однакових витрат (ізокости) і кривої однакового\nобсягу виробництва (ізокванти) відображає рівновагу виробника (рис. 7.6)\n68.Проблеми оптимальності та загальна економічна рівновага\nЗагальна ринкова (економічна) рівновага передбачає формування\nрівноважної ціни та рівноважного обсягу продукції на даному ринку з\nурахуванням змін рівноважного стану на всіх інших ринках. Можна вважати\nщо стан загальної ринкової рівноваги є композицією усіх станів часткової\nрівноваги на взаємоповязаних ринках факторів і продукції . Очевидно що\nпри аналізі загальної рівноваги головна увага має приділятися вівченню\nвзаємозалежності різних товарів. У звязку із цим нацпростіший аналіз має\nпередбачати як мінімум чотири етапи\n1. первинна зміна на даному ринку\n2.зміни на ринках товарів субститутів\nзміни на ринках товарів комплеметів\nефект зворотного звязку\nПоняття загальна ринкова рівновага тісно повязано із ефективністю\nрозміщення ресурсів в економічній системі на стадіях виробництва обміну\nта споживання. Ефективним вважається таке розміщення коли жоден з\nресурсів не витрачаеться марно.\n69. Інституціональна природа сучасної фірми. Загальні, специфічні,\nінтерспецифічні ресурси фірми. Трансакційні витрати.\nІнституції – формальні і неформальні норми і правила поведінки що\nрозробляються та встановлюються державою, суспільством і дають змогу\nіндивідам структурувати і координувати свою діяльність.\nІнституціональне середовище функціонування економічних суб’єктів багато\nв чому визначається правами власності. Сучасна економ теорія під правом\nвласності розуміє санкціоновані норми поведінки, сукупність яких регулює\nвідносини між людьми щодо використання ними економічних благ.\nЕфективність цих норм прямо залежить від панівної в суспільстві форми\nвласності а також від структури форм власності що склалася, та тенденції\nТеорія прав власності дає змогу по новому побачити роль і природу\nекономічних організацій. У рамках цієї теорії під фірмою, як економічною\nорганізацією, розуміють коаліцію власників скооперованих факторів\nвир-ва, які зв’язані між собою контрактними зобов’язаннями з метою\nмінімізації трансакційних витрат.\nТрансакційні витрати – це витрати у сфері обміну, пов’язані з передачею\nправ власності. Вирізняють 5 основних форм транс витрат:\nВитрати, пов’язані з пошуком, збиранням, обробкою та аналізом ринк\nВитрати, пов’язані з пошуком партнерів, веденням переговорів та\nВитрати, пов’язані із стандартизацією та забезпеченням і контролем\nвиконання вимог стандартів;\nВитрати, пов’язані з захистом прав власності;\nВитрати, обумовлені опуртуністичною поведінкою партнерів, тобто\nневиконання ними контрактних зобов’язань.\nВ основу фірми як економічної організації покладено систему котрактів,\nякі укладаються між власниками певних ресурсів. Фірмова коаліція\nпо-різному оцінює скооперовані ресурси і ділить їх на три групи:\nЗагальні ресурси, цінність яких не залежить від того, чи знаходяться\nвони у даній фірмі, чи ні;\nСпецифічні ресурси, які всередині фірми цінуються вище, ніж за її\nІнтерспецифічні ресурси – взаємодоповнюючі до найбільшого синергетичного\nефекту ресурси, максимальна цінність яких досягається тільки в даній\nфірмі. Фірма розглядається як об’єднання щодо спільного використання\nпередусім інтерспецифічних ресурсів.\nУнікальність інтерспецифічних ресурсів, об’єднуваних коаліцією, та\nрізноманітність трансакційних витрат й обумовлюють численність видів\n70. Позаринкові ефекти, їх регулювання.\nПозаринкова діяльність суб’єктів ринку та неринкові механізми\nрегулювання. Відносини між суб’єктами господарювання мо-жуть\nрегулюватися не тільки ринковим механізмом (втручання дер-жави, існуюча\nполітична система, законодавча база тощо).\nНаявність низки причин обмеженої спроможності ринкового регулювання\nобумовлює неможливість досягнення максимуму ефективності в економічній\nсистемі. За цих умов загальна рівновага досягається на новому рівні — на\nрівні квазіоптимуму. Теорія вказіоптимуму стверджує що у випадку коли в\nодній галузі викревлення не можуть бути усунені краще відмовитися від\nдосягнення максимуму ефективності в іншій галузі щоб збалансувати\nРозділ 1 Теорія поведінки споживача.\nТЕОРІЯ ГРАНИЧНОЇ КОРИСНОСТІ ТА ПОВЕДІНКА СПОЖИВАЧА\nПринцип раціональності –\n, де MUX, MUY — гранична корисність, відповідно, блага X та Y, ютиль;\nPX, PY — ціна, відповідно, блага X та Y, грош. од.\nГраничн норма заміщення MRS XY\n, де (Y — втрати у споживанні Y, одиниць; (X — вигоди у споживанні Х,\nMRS також можна визначити через співвідношення граничних корисностей\nблаг згідно із законом спадної граничної корисності:\nРозрізняють попит нееластичний (|Ер |< 1), одиничної еластичності (|Ер |= 1) та еластичний (|Ер |> 1). У разі абсолютної нееластичності\n(ЕР = 0) лінія попиту розміщена паралельно осі ординат, у разі\nабсолютної еластичності вона паралельна осі абсцис.\nФормула дугової еластичності..\n.де TP – сукупний продукт.\nде (ТР — приріст обсягу виробництва; (Х — приріст змінного\n. де TC – сукупні витрати.\nВаловий (сукупний, загальний) виторг — це сума коштів, яку одержала\nфірма від реалізації товарів за певний час. Він дорівнює ціні (Р)\nпроданого товару, помноженій на обсяг продажу (Q): TR = PQ.\nГраничний виторг (MR), тобто приріст загального виторгу підприємства в\nрезультаті збільшення випуску продукції на одну одиницю:\nСередній виторг (AR) — це виторг підприємства в розрахунку на одиницю\nГранична норма технологічної заміни праці капіталом визначається за\nМінімальний рівень витрат забезпечується за умови,\n, де МРL, МРК, МРn — граничний продукт відповідно праці, капіталу та\nn-го ресурсу; РL, РК, Рn — ціна одиниці праці, капіталу та n-го\nЯкщо ТС — сума грошей, яку витрачає виробник на придбання факторів праці\nі капіталу за цінами РL і РК, то рівняння ізокости має вигляд ТC = LPL\n+ KPK .\nУ точці дотику кут нахилу ізокости та ізокванти той самий, тобто\nТС(Q) = TFC + TVC(Q). Де – Постійні витрати (ТFС), Змінні витрати (ТVC)\nСередні постійні та середні змінні витрати визначаються діленням\nсукупних постійних і сукупних змінних витрат на обсяг випуску продукції:\nЕластичність пропозиції –\nРозділ 3 Теорія ринкових структур: РИНОК ПРОДУКТУ\nФункція прибутку має вигляд: П = TR – TC.\nТоді її максимум буде досягнуто за умови:\nтобто МR – MC = 0, або МR = MC.\nОтже, особливістю ринку досконалої конкуренції є те, що окреме\nпідприємство для максимізації свого прибутку повинно виконувати умови\nМR = MC = P.\nРозділ 4 РИНКИ ФАКТОРІВ ВИРОБНИЦТВА\nВиторг від граничного продукту праці дорівнює\nMRPL = (MPL) (MR), де MRPL — граничний виторг від граничного продукту\nпраці, грош. од.; MPL — граничний продукт праці, натур. од.; MR —\nграничний виторг від продажу продукту, грош. од.\nЗа умов досконалої конкуренції, оскільки ціна продукту дорівнює\nграничному виторгу, цей вираз спрощується: MRPL = (MPL)P, де Р — ціна\nпродукту, грош. од.\nГраничні факторні витрати. MRCL = (MPL) (MC), де MRCL — граничні\nфакторні витрати, грош. од.; МС — граничні витрати виробництва продукту\nіз залученням додаткової одиниці і-го фактора, грош. од.\nКоефіцієнта еластичності, що обчислюється як відношення процентної зміни\nпопиту на ресурс до процентної зміни його ціни. Наприклад, Еластичність\nпопиту на працю за заробітною платою становить:\nEL = (?L / L) / ??W / W), де L — кількість праці, од.; W — галузева\nринкова ставка заробітної плати, грош. од.\nЗа рівня почасової зарплати W денний заробіток працівника (дохід) І0\nстановитиме I0 = W(24 – H0).\nПоточна вартість землі PV обчислюватиметься за формулою PV = N / i, де і\n— ринкова процентна ставка, %.\nвартість кожної частини потоку доходів. Це виражається сумою окремих\nскладових поточної вартості за формулою\nPV = N1/(1 + i) + N2/(1 + i)2 + N3/(1 + i)3 + … + Nn/(1 + i)n, де N1,\nN2, N3, …, Nn — щорічний дохід, грош. од.;\n1, 2, 3, …, n — роки, протягом яких очікуються відповідні суми\nдоходів. Якщо сума майбутнього доходу FV через n років відома, величина\nкоштів, які потрібно вкласти сьогодні, розраховується за формулою PV =\nFVn / (1 + i)n.\nУ цьому випадку і є ставкою дисконту, величина якої може бути прийнята\nяк процентна банківська ставка. У випадку використання позичкових коштів\nпотрібно порівнювати внутрішню норму окупності r і процентну ставку і.\nРозділ 5 Рівновага та ефективність ринкової системи\nгранична норма трансформації товару А в товар В. Вона показує від якої\nкількості товару А слід відмовитися для збільшення випуску товару В на\nодну одиницю: .\nОцінюючи зовнішній ефект, визначають різницю між суспільними витратами\n(вигодами) та індивідуальними витратами (вигодами): MSC = MPC + MEC, де\nMSC — граничні суспільні витрати; MPC — граничні індивідуальні витрати;\nРис. 4.4. Лінія «ціна—спо-\nживання» для взаємодопов-\nРис. 4.5. Побудова лінії попиту на основі лінії «ціна—споживання»\nРис. Лінія «ціна—спо-\nРис. Побудова лінії попиту на основі лінії «ціна—споживання»\nПолятні випадки еластичності\nРис.1 Крива пропозиції (S)\nР D надлишок S\nРис.2 Встановлення рівноваж. ціни\nРис.1 Зміна обсягу пропозиції (S)\nР S2 S S1\nРис.2 Зміна пропозиції (S)


12 октября 2021 - Просмотры 599\nНа трасі Київ – Чоп під Львовом розбився відомий гонщик Юрій Новак.\nЗа непідтвердженими даними, трагедія сталася під час проведення нелегальних вуличних перегонів, передає ukrmedia з посиланням на obozrevatel.\nРазом із 28-річним Юрієм, який сидів на пасажирському кріслі DAEWOO Sens, загинув також 40-річний Дмитро – водій цього автомобіля.\nТрагедія сталася в ніч із 8 на 9 жовтня на 17-му кілометрі траси Київ – Чоп.\nВодій не впорався з керуванням, врізався у відбійник, після чого вилетів у кювет і перекинувся.\nУ поліції Львівської області поки не можуть підтвердити, чи був цей нічний захід легальним.\n"Я не можу сказати, чи були це вуличні перегони, в мене такої інформації немає. Водій не впорався з керуванням" – прокоментувала керівниця пресслужби Світлана Добровольська.\n3найомі Юрія повідомляли, що тієї ночі він сів на пасажирське сидіння DAEWOO Sens.\nБагато хто не зовсім розуміє, навіщо і чому він вирішив проїхати саме цим автомобілем. А про водія відомо, що його звали Дмитро.\nЮрій Новак давно захоплювався автоперегонами. У нього був спортивний жовтий Ford, яким чоловік дуже пишався.\nАвтомобіль був придбаний не так давно, Юрій переробив його під спортивну гоночну модель і часто писав про це на своїх сторінках у соцмережах.\nУчасники перегонів і глядачі збиралися на автозаправці, а потім ганяли по нічній трасі, де в той самий час проїжджали звичайні водії.\nПоліція чомусь не помічала незаконні "змагання".\nЮрій мав автомобільний бізнес, володів компанією з тонування скла. За словами одного зі знайомих, раніше чоловік займався автозвуком. Ще кілька років тому Юрій розповідав, що займається продажем Tesla.\nУ 2019 він хвалився, що зумів продати перший такий автомобіль за 95 тисяч доларів.\nЗагибель молодого гонщика стала шоком для всіх його друзів і знайомих.\nВони згадують його як веселу і світлу людину.\n"Ти був моїм старшим братом, наставником і людиною, яка зробила в моєму житті багато позитивних змін. Ти був надзвичайно позитивною людиною, з тобою можна було посумувати і посміятися від душі. Я тебе ніколи не забуду" – написав після трагедії львівський фотограф Назар Дорош.\nПоліція після ДТП відкрила кримінальне провадження за статтею 286 КК України – порушення правил дорожнього руху.


Дружина бійця АТО розповіла шокуючі подробиці вбивства чоловіка в полоні | ОГО\nДружина бійця АТО розповіла шокуючі подробиці вбивства чоловіка в полоні\nЖінка бійця 30-ї бригади Олександра Бердеса, родом із Жашкова Черкаської області, розповіла як загинув військовий у полоні.\nУ покійного констатували проникаючу рану голови, проте не встановлено, чи осколочна, чи ні. Бойовики цю ранку вирізали, щоб не було видно, від чого загинув герой, повідомляє черкаський портал “Про все”.\nНа Рівненщині можна повідомити про полонених: Адреси центрів допомоги\nТакож у полоні було вбито 42-річного Василя Демчука із села Матейки Маневицького району Волинської області та 36-річного Павла Плацинського із Радомишля Житомирської області. Вони потрапили у полон 9 лютого під час відступу з Дебальцевого. Згодом волонтери групи «Патріот» знайшли тіла бійців. Їх прикопали в лісосмузі неподалік села Логвинове Артемівського району Донецької області. Хлопці мали поранення в голову та груди.\nСписок звільнених полонених, яких обміняли на бойовиків [+СПИСОК]\nЗагиблий Олександр Бердес воював на сході із серпня 2014-го. У нього залишилася дружина та двоє синів – 6 і 12 років. До мобілізації чоловік працював на цегельному заводі. Бійця поховали 9 квітня в Жашкові.\n67 днів у полоні у терористів: розповідь полоненого [ЕКСКЛЮЗИВНЕ ВІДЕО] [+Відео]\nНагадаємо, що нещодавно російський телеканал «Дождь» оприлюднив відео, де бойовики вбивають 3-х українських військовополонених. Одним із них і був боєць 30-ї бригади Олександр Бердес.\nАвтор: OGO.uaПереглядів: 2025\nполонені, АТО, герої