Урок літератури рідного краю у 5 класі з вивчення творчості Марії Людкевич - укр. поетеси, що народилася на Івано-Франківщині. Автор понад 30 книг, керівник літературної студії "Джерельце" при Львівській обласній бібліотеці для дітей. Учні під час уроку прослухали "Пісню про Львів" у виконанні Пікардійської терції, інсценізували вірші та оповідання поетеси, виразно читали вірші та складали сенкан.\nТЕМА УРОКУ: ЛІТЕРАТУРА РІДНОГО КРАЮ. СВІТ ДИТИНСТВА У ТВОРЧОСТІ МАРІЇ ЛЮДКЕВИЧ.\nМЕТА: ознайомити школярів із творчістю Марії Людкевич, з’ясувати ідейно-тематичну спрямованість віршів; розвивати культуру зв’язного мовлення. Виховувати любов до поетичного слова; розвивати естетичні смаки, творчі здібності.\nКОРЕЦІЙНА МЕТА: удосконалювати навики виразного читання.\nОБЛАДНАННЯ: виставка книжок Марії Людкевич.\n1. Слухання пісні про Львів.\n1. Запис теми у зошиті.\nМарія Людкевич народилася у 1948 р. на Івано-Франківщині в учительській родині. Навчалася у Коломийському педучилищі, згодом – в університеті імені Івана Франка на факультеті журналістики. Працювала вчителем молодших класів, журналістом газети «Молода Галичина». Нині – редактор львівської газети «Галицьке юнацтво».\nІз захоплення згадує про своє дитинство Марія в оповіданні «Учительська коза».\nКоли Марія була у 5 класі з нею сталася пригода. Про це вона потім розказала в оповіданні «Морозяна шибка, або перша шкільна любов».\nДитинство для Марії – це своєрідний оберіг душі. Це батьківське подвір’я, яке завжди пам’ятає її молодим дівчам. Визначними темами її ранньої творчості стали дім, родина, діти. Вона щаслива, коли бачить щасливими тих, хто поруч з нею.\nМелодію тривожну і знайому.\nІ землю, що здригається від грому,\nУ світі М. Людкевич добре і затишно. Тут найближчі люди, найдорожчі обличчя, добро і казка.\nТільки у рідній оселі панує спокій, послухайте про це у вірші «Крила білої хати».\nОй чия ж то хата, біла-біла,\nСклала крила у траві, щоб відпочити,\nІ лишилася назавше в квітах жити?\n- Ми зів`ємо над віконечком гніздечко. -\nДощем густим весняним заспівала.\nВийшла баба й та у сльози: "Ой, дитино,\nТи на кого нас на старості покинеш?".\nІ дивується земля: "Ну, звідки сон цей?\nБіла хата в рушниках летить до сонця,\nЖаль мені садка і річки, й сиву м`яту,\nБудем разом пильнувати нашу хату".\n2. Щоб все у домі було в порядку, потрібно, крім господарів, подбати і Домовику.\nЯкось одного вечора завітав Домовик до Марії і за горнятком запашної кави розповів, що він не має черевиків і все життя мусить сидіти в комині.\n– Не біда, – сказала Марія. А вже згодом написала вірш і помістила у книжку. І ось Домовик Безчеревик гостює у кожній оселі, де живуть діти і люблять читати. Дійшов Домовик аж до Києва, підкорив серця дуже поважних панів, що роздають літературні премії. І ось Марія Людкевич стає лауреатом премії імені Лесі Українки, яка присуджується в галузі дитячої літератури. А перед цим ще були премії «Благовіст» та премія імені Маркіяна Шашкевича.\nВиразне читання вірша «Домовик Безчеревик».\nЖив у домі старий домовик\nВін не мав, не носив черевик.\nЙого звали Димок – домовик\nІ до всіх своїх друзів він звик.\nВін сидить собі в теплому комині,\nЗвідки бачить, що діється в домі.\n3. А зараз познайомимося з іншими героями віршів.\nІнсценізація вірша «Хто вдягає капелюх?».\nХто вдягає капелюх,\nНасува його до вух?\nЦе, напевно, вуйко Філько\nХто вдягає капелюшок,\nНасува його до вушок?\nЦе, напевно, пані Рузя\nХто хова під капелюх\nСонні очка, наче сплюх?\nЦе, напевно, у соснині\nХто з соломи капелюх\nНасува на вуха? Ух!\nЦе, напевно, дід солодкий\nХто яскравий капелюшок\nНатяга собі до вушок?\nЦе ж,звичайно, справжня леді –\n4. Про своє заповітне бажання нам розповість дівчинка Настуся.\n«Ну купіть велосипед».\nКаже дівчинка Настуся:\nЯ люблю тебе, матусю,\nІ хутенько з магазину\nФруктів привезу корзину,\nБулку хліба, дрібку солі\nІ на борщ – стручки квасолі.\nОт побачиш чудасію:\nПерегнати всіх зумію,\nЯк крутитиму педалі\nПо доріжці – далі й далі.\nЯ люблю тебе, бабусю,\nХочу мать велосипеда.\nПосаджу кота спереду,\nВас із дідом, тата й маму\nЯ візьму усіх на раму.\nНа прогулянку – вперед!\nНу купіть велосипед !\n5. Веселі та сумні, жартівливі та серйозні вірші Марії Людкевич. Але всі вони народжені з любов’ю до дітей.\nВірш «Кольорові парасольки».\nПлаче небо: кап-кап-кап\nПарасолі кольорові лопотять над нами.\nРозбігаються по місту,\nяк з стручка квасольки,\nІ сміються, і регочуть мокрі парасольки.\nКрасі, в крапочку і смужку,\nв клітку і клітинку…\nДощик вперто барабанить,\nмов лічить хвилинки.\nКрапля краплю доганя, і на парасолі\nВже співає не вода, а суцільне море.\nЛюбить теплий дощик навіть\nМи для нього парасолю купимо красиву,\nЩоб не мокла в левеняти\nРуда пишна грива.\nДіти, наше місто Львів старовинне, загадкове і дуже подібне на казку. Саме тому тут відбуваються дивовижні речі. Наприклад, кам’яні леви можуть раптом покинути свої місця і опинитися в зовсім інших. Одного разу маленьке Левеня ожило і з легкої руки Марії помандрувало Львовом.\n6. «Левеня із міста Лева»\nЛевеня із міста Лева,\nВ нього мати королева,\nБіля ратуші на троні\nНа залізному припоні.\nНа гербі Лев-батько гідно\nСім віків стоїть незмінно.\nЛевеня--воно ж дитина,\nЗвісна річ, у тім причина,\nЩо воно не скам`яніло\nНі душею, ані тілом.\nХоче гратись, пустувати\nІ зубами гризти ґрати.\nІ бруківкою кидатись,\nІ нікого не боятись.\nНа гойдалці в "Луна-парку"\nЛевеняті ох як жарко.\nПишна грива, очі сині,\nЛевеня щасливе нині.\nБо день міста в ріднім Львові--\nІ воно вже на значкові.\nТой значок купила мати\nДля синка Левка на свято.\nІ так гарно їм обом--\nЛевенятку із Левком.\n7. «Площа Ринок».\nПлоща Ринок –\nв центрі Львова,\nТам є Ратуша чудова,\nДревні леви кам’яні,\nЩо ричать хіба що в сні.\nВежі, брами і бруківка,\nЦокає трамвай підківками:\nі князь Данило\nНа коні стріча нас мило.\n8. «На малюнку ми удвох».\nКам’яний у Львові лев\nВигляда з-поміж дерев.\nСправжній лев тепер – циркач:\nНа арені носить м’яч.\nНу, а в мене лев ласкавий,\nБез корони і без слави.\nНа малюнку, на моєму,\nМи у двох кудись ідемо.\n9. «Смерекова пригода».\nЦя пригода смерекова\nЗалетіла аж до Львова,\nПобувала скрізь і всюди,\nДе дощі, трамваї, люди…\nНавіть вилізла на гору,\nНа Замкову вечорову.\nПодивилася на місто –\nЯк на чудернацьке дійство.\nІ від втоми задрімала,\nБо вже десять діб не спала…\nСнились їй Карпати-гори,\nСело Тур’я, місто Сколе,\nІ веселий хлопчик Йванко,\nЩо її придумав зранку.\nА пригоді пить не дати,\nЛиш по світу мандрувати.\nЧи ви чули це, чи ні –\nХоче буть в Рогатині.\nІ збирається у Косів,\nБо Іванко в гості просить.\nЩира правда в щирім слові –\nЩе пригода є у Львові.\nТож спішіть її зустріти.\nЩо це за пригода, діти?\nКоли наше Левенятко подорослішало, почало задумуватись: ким бути?\n10. Інсценізація оповідання «Як Левцьо хотів стати художником».\nУ кожного своє покликання. І скажу вам більше, що вірші Марії Людкевич дуже подобаються дітям.\nУ 2007 році проходив конкурс дитячих симпатій, де перемогла М. Людкевич, адже вона щиро і довірливо розмовляє зі своїми юними читачами, даючи їм можливість товаришувати з героями казок і оповідань, захоплюватися дивами, мандрувати рідним містом.\n11. Складання сенкану до слів:\nЛьвів, Левеня, Домовик.\n1. «Любить теплий дощик навіть львівське…» (Левенятко).\n2. «І ось у школі – новорічний…» (бал).\n3. «Ця пригода смерекова\nЗалетіла аж до…» (Львова).\n4. «Справжній Лев тепер – …» (циркач).\n5. «Він сидить тепер в теплому…» (комині).\n6. «Будем разом пильнувати нашу…» (хату).\n7. «Левеня із міста Лева,\nВ нього мати…» (королева).\n8. «Хоче гратись, пустувати\nІ зубами гризти…» (грати).\n9. «Вежі, брами і бруківка,\nЦокає трамвай…» (підківками).\n10. «Як Левцьо хотів стати…» (художником).\n11. «Бо ж господар – Димок-домовик\nНе зносив за життя…» (черевиків).\n12. «Вас із дідом, тата й маму\nЯ візьму усіх на…» (раму).\nСьогодні ми мали можливість побувати у гостях в Марії Людкевич, а вона пригощає усіх вас солодощами з цукерні пана Яця.\nЧитання вірша «У цукерні пана Яця».\nУ цукерні пана Яця\nМарципанів повна таця.\nІ пуделочки із крему\nДо вподоби теж Яремі,\nАле з вишнями пиріг\nТане в роті, він – для всіх.\nІ для бабці й для дідуся,\nДля матусі й татуся,\nДля Миросі і для Насті\nСмаковинки ці пухнасті.\nТож в неділю вся родина\nВ пана Яця на гостині.\nПрочитати казки «Акція незвичайної ночі», «Різдвяний ангелик».\nЗавдання до твору З. Мензатюк "Таємниця козацької шаблі" 5 клас


Представники ЦЕПД взяли участь у конференції INUDECO-2018 і відвідали ЧАЕС - Центр економіко-правових досліджень\nКві 30 2018\nВже третій рік поспіль фахівці Центру економіко-правових досліджень відвідують з робочим візитом місто Славутич, де відбувається ІІІ Міжнародна конференція «Проблеми зняття з експлуатації об’єктів ядерної енергетики та відновлення навколишнього середовища» INUDECO.\nЦя поїздка стала для нас доброю традицією, і щоразу наукові дискусії та зустрічі з колегами, які теж беруть участь у заходах, залишають велике натхнення та багато нових ідей.\nКонференція INUDECO, що проходила протягом 25–27 квітня 2018 р., є частиною заходів до 32-х роковин аварії на Чорнобильській АЕС. Серед її організаторів – місто Славутич, Інститут проблем безпеки атомних електростанцій Національної академії наук України, Державне спеціалізоване підприємство «Чорнобильська атомна електростанція», Інститут проблем математичних машин і систем НАН України. Співорганізаторами заходів виступили: Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут», Clean Futures Fund, Асоціація Підприємств Промислової Автоматизації України, ВП «АТОМРЕМОНТСЕРВІС», Академія технологічних наук України, КП «Агентство регіонального розвитку» Славутицької міської ради, а спонсором – Digital Data Pro.\nМетою конференції є розгляд проблем і перспектив, підвищення рівня ефективності науково-практичних досліджень, налагодження співпраці та обміну досвідом щодо зняття з експлуатації об’єктів ядерної енергетики та поводження з радіоактивними відходами, відпрацьованим ядерним паливом в контексті техногенних катастроф у Чорнобилі (1986) та Фукусімі (2011). Адже і на сьогодні залишаються важливими питання реінтеграції територій, соціальної адаптації постраждалих осіб, відновлення навколишнього середовища.\nВід Центру економіко-правових досліджень участь у заходах взяли директорка к.ю.н., с.н.с. Ірина Кременовська, перший заступник директора Олексій Святогор і завідувач редакційно-видавничого відділу Олександр Дорохов з доповіддю, тематика якої присвячена проблемам будівництва централізованого сховища відпрацьованого ядерного палива у зоні відчуження Чорнобильської АЕС.\nВідкриття конференції та панельні дискусії відбувалися у Славутицькому ліцеї, де з вітальною промовою до гостей звернувся міський голова Славутича Юрій Фомічев. Він розповів, чим живе сьогодні місто і як громада намагається залучати якомога більше гостей для обміну досвідом і вироблення конструктивних пропозицій для реалізації можливостей розвитку.\nНа відкриття конференції було запрошено Іхару Тойокадзу (Японія) – безпосереднього свідка радіаційного опромінення у місті Нагасакі. Містер Іхара висловив шану загиблим внаслідок Чорнобильської катастрофи та закликав підтримувати світ без ядерної зброї.\nКлючовими спікерами панельної дискусії INUDECO стали: Юрій Фомічев (міський голова Славутича), Олег Насвіт (ДАЗВ), Сергій Кондратенко (ДСП «ЧАЕС»), Сергій Паскевич (ІПБАЕСНАНУ), Володимир Удовиченко (Офіс реформ), Норберт Молітор (Німеччина), Володимир Казарін (ТНУ). Модератором виступила Арина Старовойтова (КП АРР).\nЗагалом участь у відкритих дискусіях взяли 215 представників державного та приватного секторів, неурядових та наукових організацій з Білорусі, Німеччини, Польщі, Російської Федерації, Сполучених Штатів Америки, України, Франції, Чехії та Японії.\nРобота конференції була організована за такими секціями:\nінституційний розвиток місцевого самоврядування, реабілітація, реінтеграція територій та соціальна адаптація населення у зв’язку з припиненням експлуатації містоутворюючих підприємств;\nінформаційні технології підтримки зняття з експлуатації АЕС та ліквідації аварій на об’єктах критичної інфраструктури;\nтехнології розумного міста у XXI столітті;\nекологічні проблеми сталого розвитку та збереження навколишнього середовища;\nУ перший день конференції також стартував ІІ-й Хакатон «Славутич – місто нових ідей» та Х-й Славутицький екофорум.\nРобота конференції проходила за вельми щільним графіком, адже за два дні було заслухано 90 доповідей учасників. І показово, що всі вони були цікавими, в чому є велика заслуга оргкомітету, члени якого приділяють особливу увагу конструктиву та налаштовані на отримання корисного результату від проведення заходів. Завдяки цьому, мету конференції було успішно досягнуто, а учасники заходів змогли не лише поглибити свої знання, а й налагодити співробітництво з колегами для обміну передовим досвідом, в тому числі на міжнародному рівні.\nПроведення подібних заходів є вагомим внеском у розвиток науки, що сприяє активізації досліджень і впровадженню їх результатів у практику задля досягнення глобальної мети – протидії та ліквідації наслідків екологічних, зокрема ядерних, катастроф.\nЗа підсумками конференції 26 квітня 2018 р. у Навчально-тренувальному центрі ДСП «Чорнобильська АЕС» учасники INUDECO ухвалили рішення, в якому йшлося про таке:\nПродовжити у м. Славутичі роботу науково-технічного кластеру з проведення науково-дослідницьких робіт на Чорнобильській АЕС, Об’єкті Укриття та Зоні відчуження за участі усіх зацікавлених сторін, у т.ч. наукових інституцій, органів місцевої та регіональної влади, спеціалізованих підприємств, вищих навчальних закладів.\nАдміністрації міста Славутича спільно із учасниками науково-технічного кластеру звернутися до Уряду України із пропозицію державного фінансування діяльності науково-технічного кластеру у м. Славутичі.\nРекомендувати ДСП «Чорнобильська АЕС:\n3.2. актуалізувати та деталізувати «Стратегію перетворення об’єкта «Укриття» на екологічно-безпечну систему» після вводу в експлуатацію Нового безпечного конфайнменту;\nНалагодити університетську та муніципальну співпрацю щодо впровадження технологій розумного міста як системи багаторівневого інформаційного моніторингу.\nПідтримати угоду про співпрацю м. Славутича із Таврійським національним університетом.\nЗабезпечити висвітлення проблемних питань, які піднімались на Конференції, на сторінках науково-практичних журналів, а також опублікувати матеріали Конференції і рішення в засобах масової інформації.\nНа виконання Меморандуму, підписаного між Держенергоефективності та м. Славутич продовжувати створення енергетичного кластеру на території м. Славутича за рахунок будівництва нових потужностей виробництва енергії з використанням відновлювальних та альтернативних джерел енергії.\nЗ метою зменшення, а в подальшому відмови від залежності в постачанні газу, реалізувати на базі Славутича пілотний проект – «Енергоефективне, енергонезалежне місто».\nСтворити умови для підготовки та підвищення кваліфікації фахівців зі зняття з експлуатації ядерних установок, поводження з відпрацьованим ядерним паливом та радіоактивними відходами.\nТакож 26 квітня було підбито підсумки Х екофоруму «Екологічні проблеми сталого розвитку та збереження навколишнього середовища» і хакатону «Славутич – місто нових ідей», де 4 команди продемонстрували на загал свої роботи, напрацьовані під час хакатону.\nТак, збірна команди Славутича презентувала проект «EVENT RESEIVER» (Проект №1), студенти Національного університету будівництва та архітектури запропонували «Інтелектуальну систему вуличного освітлення м. Славутич» (Проект №2), молодь Київського політехнічного університету – «Автоматизовану систему збору обробки та контролю послуг ЖКГ» (Проект №3), студенти 1 курсу Національного університету будівництва та архітектури – «SES (Проект №4).\nЖурі визначило переможців та нагородила дипломами за І місце – Проект №2, Проект №3; ІІ місце – Проект №1; ІІІ місце – Проект №4.\nВсі учасники ІІІ міжнародної конференція INUDECO «Проблеми виведення з експлуатації об’єктів ядерної енергетики та відновлення навколишнього середовища» отримали від організаторів сертифікати.\nНа третій день конференції – 27 квітня, учасники заходів мали можливість здійснити технічний тур електропоїздом на Чорнобильську атомну електростанцію. На теперішній час основні роботи на майданчику навколо зруйнованого 4-го енергоблока ЧАЕС полягають в обслуговуванні нового безпечного конфайнменту (НБК) Арки, будівництво якого було завершено 2017 р. Після цього складна конструкція герметичної Арки накрила енергоблок, завдяки чому тепер стало можливим проводити подальші роботи з його демонтажу.\nПід час екскурсії було відвідано місто Прип’ять, де гості конференції змогли на власні очі побачити наслідки Чорнобильської катастрофи.\nPermanent link to this article: http://el-research.center/2018/04/30/%d0%bf%d1%80%d0%b5%d0%b4%d1%81%d1%82%d0%b0%d0%b2%d0%bd%d0%b8%d0%ba%d0%b8-%d1%86%d0%b5%d0%bf%d0%b4-%d0%b2%d0%b7%d1%8f%d0%bb%d0%b8-%d1%83%d1%87%d0%b0%d1%81%d1%82%d1%8c-%d1%83-%d0%ba%d0%be%d0%bd%d1%84/\nПідсумки INUDECO-2018: хамство і поливання брудом науковців – UNews.info on 07.05.2018 at 20:36\n[…] рівні. Більш докладно про це можна прочитати у новинах на сайті нашої установи. До речі, і про попередні заходи ми не раз писали […]


Руслана объяснила, почему группа «НеАнгелы» провалила нацотбор «Евровидения» | Зіркові новини\nРуслана пояснила, чому гурт «НеАнгели» провалив національний відбір «Євробачення»\nНа другому півфіналі національного відбору гурт «НеАнгели» отримав друге місце і отримав шанс поборотися за право представляти Україну на «Євробаченні-2016».\nСлава і Віка відзначали в інтерв’ю, що композицію «Higher» для них написали шведські музиканти з гурту «Army of Lovers». Але, як виявилося, імениті автори не можуть гарантувати визнання глядачів, до того ж в мережі стали з’являтися звинувачення в плагіаті, адже трек аж надто нагадував хіт «Runnin» Naughty Boy ft. Beyoncé.\nРуслана розповіла, чому «НеАнгели» отримали так мало балів на фіналі нацвідбору.\n«Скільки виконавців погоріло на «Євробаченні» через те, що робили свій номер «по інструкції». Наприклад гурт «НеАнгели» виконали все на п’ятірку, але не було іскри. Не треба бути подібними на попередні успішні проекти. Якщо у когось це спрацювало, то це не значить, що спрацює ще раз», – зазначила співачка.\nРуслана зізналася, що під час фіналу члени журі планували підняти питання оригінальності треку.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Руслана рассказала, почему поставила SunSay лишь один балл


Ви зможете економити на паливі\nВи уникнете проблем які можуть Вас чекати\nВи будете знати як правильно обрати майстрів які будуть монтувати Ваш твердопаливний котел\nВи зможете економити на паливо?\nВи уникнете проблем які можуть Вас чекати?\n« Якщо ви шукаєте інформацію про твердопаливні котли, сонячні колектори, про повну комплектацію твердопаливного котла, про акумуляційну ємність, про бойлери чи системи опалення – значить ця інформація для вас. »\nВсі публікації на вище наведені теми є авторськими та є надбанням Компанії “Економтепло”. Основне гасло нашої Компанії “Те, що ми Вам пропонуємо – в інтернет-магазинах не продається і за гроші не купується!” Тим не менше ми готові поділитися своїм досвідом з вами. Заходьте, читайте, вивчайте, вчіться на чужих помилках, і це дасть вам можливість зробити неправильний вибір та та з’єкономити масу своїх грошей. Уважно вивчивши розділ “Про твердопаливні котли”– ви взнаєте як обрати хороший котел для себе, ви так само взнаєте, що для того щоб твердопаливний котел, правильно, безпечно та економно працював, його потрібно доукомплектувати додатковим обладнанням та автоматикою, так само ви взнаєте, що будь який найкращий котел, навіть правильно доукомплектований, не зможе правильно працювати, без його правильного, встановлення, підключення, монтажу. Бажаємо вам корисного знайомства з інформацією, яка дозволить вас заощадити ваші кошти.\nВсе про твердопаливні котли\nПравильний монтаж твердопаливного котла\nВсе про акумуляційні ємності\nВсе про блоки безпербійного живлення для котлів\nВсе про дрова для твердопаливного котла (Заготовка, сушка…)


Лагідний подув | Уроки Біблії\n«О Господи, веди мене твоєю правдою - з уваги на ворогів моїх; вирівняй твою путь передо мною. Бо в їхніх устах немає постійности, серце в них - пропасть;» (Книга Псалмів 5:9-10)\nГоловна › Історії для душі › Лагідний подув\nГосподь сказав йому: Вийди, і станеш на горі перед Господнім лицем. Аж ось переходитиме Господь, а перед Господнім лицем вітер великий та міцний, що зриває гори та скелі ламає. Та не в вітрі Господь. А по вітрі трус землі, та не в трусі Господь. А по трусі огонь, і не в огні Господь. А по огні тихий лагідний голос. І сталося, як почув це Ілля, то закрив своє обличчя плащем своїм … 1 Цар. 19, 11-13\nМоїм "героєм" завжди є Бог або Ісус, без огляду на те, яким чином Він з’являється в казці або як проявляється Його таємнича дія в житті людини. Часом казка замальовує той фрагмент життя християнина, який є його відповіддю на прагнення Бога, пов’язане з нашим остаточним щастям.\nПисати ці казки було для мене справжньою радістю, і я сподіваюся, що читач також відчує радість. А якщо, до то ж, читання подарує йому не тільки приємність, але й принесе користь, то моя радість буде ще більшою. (Ніл Ґвілемент)\nУсі люди мають доступ до Бога, але кожен по іншому. (Martin Buber, The way of Man)\nЮн мав заледве 19 років, коли успадкував від батька маленький бар. Цей заклад ніколи особливо не процвітав, але був розташований у дуже доброму місці – в самому центрі торгової частини міста. Однак батько Юна не дуже дбав про свій бізнес. Цей старий побожний чоловік уважав, що, присвячуючи занадто багато уваги комерції, замало уваги приділятиме Богові. Коли він мав поганий настрій, повторював: "Я помилився у виборі покликання, треба було стати священиком". Протягом останніх років він щоразу більше замикався в собі й щоразу менше приділяв уваги клієнтам. А вони, відчуваючи, що власник чимось пригнічений, розмовляли пошепки й виходили з бару, щойно закінчивши їсти. Багато хто з них більше не приходив сюди.\nНайперше він постукав у ворота сусіднього монастиря отців-трапістів, відомого своїми строгими правилами. Своє життя ченці присвячували постам і молитві, а також важкій фізичній праці. Такий спосіб життя влаштовував Юна. "Де ж, як не в такому монастирі, можна знайти Бога?" - думав він, вирішив стати ченцем.\nДалі Юн попрямував до семінарії. "Безперечно, - думав, - життя священика на парохії активніше, і це саме те, чого я потребую. Знайду Бога, вивчаючи Його Слово і проповідуючи Євангеліє, вділяючи святі таїнства і даючи свідчення віри". Відтак почав вивчати богослов’я, що тривало цілих два роки. Однак знову, незважаючи на те, що, з огляду на свою привабливу особистість, здобув велику популярність серед товаришів, учителів та вихователів, ніколи не почувався у своїй тарілці. Все вказувало на те, що інші семінаристи знайшли Бога, сенс життя й щастя, а в його душі не було спокою. Його молитва й надалі залишалася сухою та порожньою. Навчання перестало цікавити Юна, хоча він і далі сильно прагнув пізнати Бога. Не міг спекатися думок про те, що дні минали й не мали для нього жодного значення. Врешті, його здоров’я, яке поліпшилося після того, як юнак покинув монастир, знову почало погіршуватися через постійні сумніви і вагання. Треба було покинути семінарію й шукати Бога деінде.\nВтретє Юн розпочав пошуки свого покликання й Бога розважливіше. Досвід двох попередніх разів дозволив йому зрозуміти, що священиче чи чернече життя – це не його покликання. "Дуже добре, - думав він, - стану світською людиною. А Бога шукатиму, присвячуючи весь свій час і силу служінню вбогим і переслідуваним". Так і вчинив. Два роки Юн працював як соціальний працівник, розділивши своє життя з бездомними. Був дуже відданий своїй праці, адже його надихала світла мета – суспільна справедливість. Усім серцем служив бідним, однак Бога не знайшов. Це стало зрозуміло тоді, коли знову проявилися колишні симптоми: втрата ваги, безсоння, нервовість, нездатність молитися, глибоке почуття незадоволення життям. Відтак, хоч як це не було прикро для нього та всіх тих, які цінували його любляче серце й покірну працю, юнак зробив висновок, що цей спосіб життя не приведе його до Бога, - хоча колеги були переконані, що Юн на своєму місці.\n- Знаєш, Фреде, справді не розумію, чому так багато людей приходять до мене зі своїми проблемами. Адже я не священик. Я лише звичайний християнин.\n- Здається, для них очевидно, що ти знайшов Бога.\n… І незначне світу та погорджене Бог вибрав, і те, чого не було, щоб знівечити те, що було, щоб жодне тіло не величалося перед Богом.\nУ певний момент організаторка цього бенкету-товста Шоколадна Паличка, схильна надто серйозно сприймати себе, оголосила, що за мить розпочнеться особливий конкурс.\n- Так, пані й панове, - розпочала вона, - для того, щоби підвищити культурний і духовний рівень нашої зустрічі … У цей момент група неотесаних солодких булочок вибухнула нестримним сміхом у відповідь на помпезний стиль промови Шоколадної Палички.\n- Ми, члени організаційного комітету, подумали, що добре було би цієї ночі провести для гостей інтелектуальний турнір. А оскільки останнім часом стали популярними релігійні теми, то ми вирішили, що найвідповіднішою темою інтелектуального турніру могло би бути запитання: "Чому Бог мене створив?" (звісно внаслідок прохань натхненного кухаря). Цього разу вишукане тістечко, яке по-французьки називають Vol-au-vent, поблажливо захихотіло, почувши таке дотепне формування.\n- Кожен учасник змагань повинен буде продемонструвати свої інтелектуальні здібності, - продовжувала Шоколадна Паличка, - а для цього йому доведеться переконати гостей у тому, що його релігійна роль у плані спасіння важливіша за своїм значенням від ролі всіх присутніх тут. Тобто кожен муситиме продемонструвати, що Бог мав вищу й далекосяжнішу мету, створюючи саме його, а не інших членів кондитерської спільноти. Чи все зрозуміло, пані й панове?\n- Якщо так, - додала на закінчення Шоколадна Паличка, - то оголошую конкурс відкритим. Хто першим хоче взяти слово й, скористатися нагодою, розповісти, чому на його думку, Бог створив його та в якому сенсі його існування з релігійного погляду важливішим, ніж будь-кого іншого зі світу кондитерських виробів?\n- Дорогі солодощі, - сказав він, - усі ми знаємо про ті спустошення у світі, які від незапам’ятних часів спричиняв матеріалізм.\n- Через те, що люди надмірно турбуються матеріальним справами, - продовжував Ангел, - Бог вирішив піднести людський розум до вершини духовного життя. Для цього Він створив мене. Як ви добре знаєте, я дуже легкий, пухнастий і білий. Мене не зробили з важкого травного жиру чи жовтків. Усе в моїй субстанції вказує на летючі властивості духа: прозорість, легкість, свободу. Чи ж відтак не я є з-поміж солодощів найсильнішою зброєю Бога в Його постійній боротьбі проти пасток матеріалізму?\nНаступним учасником змагань був Пампух який завжди говорив по-діловому й конкретно. Він розпочав виступати без жодного вступу.\n- У людському серці є порожнина, - промовив до притихлих слухачів, - і зроблено це задумом Божим. Згідно з Його споконвічним планом спасіння, люди не можуть насититися тимчасовим: грошима, владою, приємностями, почуттям безпеки чи приятелями. Та порожнина має залишатися вільною. Для одних вона може стати джерелом страху або нудьги, якщо залишиться бездонною прірвою, для інших джерелом тривалої радости, якщо її заповнить Бог. Одно слово, людина схожа на пампушок. Пампух – це не пампух, якщо він не порожній усередині. Хтось міг би також сказати, що пампушок не реалізував себе, якщо дозволив, щоби порожнеча залишилася заячою прірвою. Натомість він виконає своє призначення, якщо його вхопить голодна дитина й заповнить цю порожнечу своїм пальцем.\n- А отже, - продовжував промовець, - Бог створив мене, щоби нагадати людям про їхнє основне покликання. Так, пані й панове, кажу це з гордістю й, оцінивши всі "за" і "проти", моє покликання як пампуха перевищує місію кожного з вас, бо є нічим іншим, як образом найглибшої туги людини за тим, що одного дня її заповнить палець Божий.\n- Я ніколи, з огляду на досвід двох моїх попередників, не насмілився би взяти слово, - промовив він дзвінким голосом, - якби мав говорити лише від свого імени. Однак це не так Як Дамський Пальчик я переставляю сьогодні Нашу Пані, як Її всі називають. Я упевнений що ніхто не піддасть сумніву Її головну роль в історії спасіння. Безперечно, - солодко усміхнувся Дамський Пальчик до слухачів, - можна нагадати загальновідому істину, що відколи існував Божий план, "Вона встромила палець у кожний фруктовий пиріг". Як Божа Мати Вона почала передавати світові Божу благодать. Чи ж може бути більше покликання? А все це відображається на мені – Дамському Пальчикові.\n- Без сумніву, скажете, що мій звичайнісінький вигляд ледве чи пасує до такого високого покликання. Я згоден із вами. Однак факт залишається фактом: Бог створив мене, щоби підтримувати в людських серцях відповідну побожність до Нашої Пані, найбільшої зі всіх створінь, які коли-небудь існували.\n- Чому Бог створив мене? – запитала замислено. – Що ж, думаю, що в Його планах було створити дуже звичайне й просте, що можна було би легко спекти й дешево купити. У цю мить Хлібина усміхнулася, з подивом дивлячись на своїх слухачів.\n- Однак, - продовжувала, коли Бог визначився, ви всі вже були, такі пишні зі своїми смачними прикрасами. Ви були занадто гарні й незвичайні для Його задуму. Відтак Він створив мене, найменший і найнезначніший кондитерський виріб з-поміж усіх, щоби я ставав тілом Його Сина під час Євхаристії. – Потім, немов перепрошуючи, додав. – Безперечно, якщо Бог замислив би щось ще звичайніше й простіше, то створив би дещо інше.\n- У всякому разі, - прошепотіли вершки, які любили попліткувати, своєму сусідові, - хліб завжди є хлібом, без огляду на те, чи їдять його під час Тайної Вечері, чи ні.\nУ цій Істрії – наука для всіх нас. Якщо коли-небудь нам випаде відіграти значну роль в історії спасіння, то це буде можливо тому, що ми є звичайним і простим матеріалом, нічим не ліпшим від звичайного хліба. Ця думка отвережує. Чи не так?\nМи нерозумні Христа ради …(1 Кор 4,10).\nНіхто ніколи не міг подумати, що Ема – розумна дівчина. Справді, зі своєю солодкою, щирою усмішкою, було якнайбільше сповненою простоти істотою, яку будь-коли створив Бог. Вона не була дурною, навпаки – їй було до цього далеко. Просто володіла вродженим даром відкритості серця й щирости – рисами, які помилково вважають наївністю. У серці Ема залишалася дитиною, а для цього певна річ, їй не могли пробачити.\nКоли Емі випросилося 18 років, вона покинула рідні краї й переселилася до міста, де найнялася служницею до багатої родини Гарбріелів. Працедавці були снобами, що не шанували своїх працівників. Фамільярність, з якою трактували їх, не знала меж. Господарі не лише не знали імен своїх працівників, але й ставилися до них так, наче ті були лише трохи важливішим, ніж меблі. Емі було важко погодитися з цим, бо від народження мала добре серце. Однак вона не мала вибору. І незважаючи на всі зусилля, яких дівчина докладала, щоби бути милою й увічливою, Габріелі нібито не помічали її. У їхніх очах вона була тільки служницею тобто, іншими словами, - знаряддям. А хто хотів би потоваришувати зі знаряддям?\nОдним із багатьох обов’язків Еми було супроводжувати до храму стару матрону з роду Габріелі, апатичну стареньку пані, яка ніколи не мала ні для кого зі свого оточення жодного доброго слова. Родина, однак, терпіла її пихатість, оскільки старенька була власницею цілого родинного маєтку, хоча сама ним не керувала. Ема, як могла, старалася уприємнювати час нестерпній вдові під час щоденної дороги до храму, та єдиним її "досягненням" були нові настирливі зауваження старої пані, яку дратував простий підхід дівчини до людей.\nНезважаючи на їдку вдачу своєї пані, Ема полюбила ці щоденні походи. Насправді то була єдина можливість вирватися з лабетів численних обов’язків. Оскільки дівчина болісно переживала, що не має освіти, вирішила якнайуважніше слухати літургію, сподіваючись, що засвоїть дещо з мудрості Святого Письма. Одного разу її особливо зворушило повчання Ісуса про те, що треба стати малим, як дитина. Так само й наука апостола Павла, викладена в листах, глибоко врізалися їй у пам'ять, - християнин з огляду на Христа, мусить стати дурнем і так звану мудрість світу трактувати як дурниці. Дивним чином ці думки полонили Ему, і вона розмірковувала над ними по дорозі до храму й назад. Єдина проблема полягала в тому, що Ема не знала, чи коли-небудь зможе жити за цим ідеалами.\nЗрозуміло, що після наполегливих, але безрезультатних пошуків господиня почала підозрювати, що хтось із прислуги вкрав її прикрасу. Оскільки Ема була останньою, кого прийняли на роботу, а до того нічого подібного не траплялося, то відразу ж підозра впала на неї. Господиня обшукала кімнату Еми, коли та була зі старою панею в костелі. Після повернення Ема помітила, що її речі обшукали, і не треба було бути дуже кмітливою, щоби здогадатися в тому річ. Що ж вона мала робити? Захистити свою репутацію, розповісти господині, хто є справжнім винуватцем у цій справі? Поговорити з Юзефіною і переконати дівчину, щоби зізналася у всьому матері? Звільнитися з роботи поки її формально не звинуватили й не вигнали?\nВсі ці й багато інших запитань клубочилося в її голові до кінця дня. Виконуючи свої обов’язки, вона молилася про спокійний плин думок, чого ніколи раніше не робила. Проте її розум був, наче спаралізований. Вона не могла думати ні про що інше, адже якщо стане відомо, що винна Юзефіна, яка мовчала протягом усього часу безладдя, що запанувало в родині і на багато днів зруйнувало звичайний ритм життя, то це може спричинити кризу в стосунках дівчини з матір’ю. Мати, яка й так ніколи не була близькою з Юзефіною, без сумніву, розгнівалася би через лицемір’я доньки, а це свою чергою значно погіршило б їхні, і без цього не надто добрі, стосунки. Це означало би ще один поділ у родині, якій завжди бракувало справжньої єдности. Роздумуючи про все, Ема того вечора вирішила, що мовчатиме, - і нехай діється, що завгодно.\n- Що можеш сказати на свій захист?\n- Нічого, прошу пані, - спокійно відповіла Ема. А потім, спокійно дивлячись жінці просто у вічі, додала. – Можу тільки сказати, що я ніколи в житті нічого не вкрала.\nТака ситуація зберігалася протягом багатьох тижнів. Тижні згодом перетворилися на місяці. А останні, врешті, розтягнулися на довгі 17 років. Увесь цей час Ема була цапом-відбувайлом і мішенню для насмішок та глузувань від усіх мешканців дому, навіть сусідів. І як би вона не старалася, виглядало, що Ема нікого не може задовольнити і нічого доброго зробити. Від ранку до вечора вона була змушена терпіти буркотіння господині, ворожість Юзефівни (яка завжди боялась, що Ема може видати таємницю), а також приниження від інших домочадців, включно з водієм і кур’єром. Це були важкі роки для Еми. Вона часто думала про те щоби знайти роботу деінде. Однак здоровий глузд підказував, що якщо ти є лише слугою, то немає значення, хто господиня: все одно в очах останньої залишишся тільки служницею – або іншими словами – знаряддям праці.\n- Бідна Ема, ніколи не мала й крихти поваги до себе. Та смішна дівчина дала бандитові себе вбити і смиренно вибачила йому, замість того, щоби послати його до пекла. Просто божевільна!\nІ знялася хуртовина, ще й з вітром, і хвилі линули у човен, отож уже наповнювався. А він на кормі, - спав на подушці. (Мр. 4, 37-38)\nІзабелла запізнювалася. Вона завжди запізнювалася. І, як завжди, протягом решти дня "наздоганяла час". Найперше мусила догнати автобус, щоби заїхати на роботу, а, поспішаючи, часто сідала не в той, що треба, й укотре запізнювалася в контору. Потім, після невдалих перегонів із годинником, щоби опинитися за письмовим столом до того, як з’явиться керівник, намагається впоратися з купою листів. Але й тоді, поспішаючи, знову зробила стільки помилок, що половину записів треба переписувати. Одно слово, розпочався черговий стандартний день у життя Ізабелли. День страшенного поспіху, перегонів без перепочинку й справ, які вона робила пізніше, ніж треба. Змарнований день. А оскільки такі дні стали правилом можна б, узагальнюючи, сказати, що вона марнувала життя.\nДівчина раптово опинилася в дивній країні не з цього світу, де здавалося, все немов укрите пеленою. Могла, наче крізь імлу, бачити ліс або, виразніше, - галявину, освітлену надприродним світлом, яскравість якого приглушувала напівпрозора мла. Однак, на відміну від цього невиразного тла, дві постаті було добре видно. Однією з них був Поспіх, який, як здавалося, цілий час почувався неспокійно. Саме у цей момент він ходив туди-сюди, розмахуючи руками, щось вигукуючи й вибухаючи час від часу нестримним сміхом. Друга постать спокійно спостерігала за дивною поведінкою Поспіху. То був Спокій. Це ім’я дуже пасувало йому, адже його обличчя віддзеркалювало свого роду величний спокій, який справив на Ізабеллу найбільше враження. Обидві особи розмовляли.\n-\tНе промовляй цього слова! – верескнув.\n-\tЯкого слова: - запита Спокій.\n-\tМаю на увазі те ім’я, те ім’я, яке навіює жах і паралізує нас щоразу, коли хтось вимовляє його.\n-\tА! вигукну простодушно Спокій, маєш на увазі ім’я І…\n-\tТак, перебив Поспіх, саме його. Не називай цього імени знову!\n- Визнаю, - сказав, що наразі Ізабелла слухає тебе. Але повір мені, не завжди так буде. Хто знає? Можливо, цей серйозний випадок, який ти так уміло спровокував, обернеться проти тебе. Якщо Ізабелла бодай на кілька днів залишитися в лікарні, що дуже правдоподібно то матиме час для роздумів. І хто знає, що тоді станеться? Бабич, Поспіху, цього разу, ведучи гру, ти міг помилитися у своїх розрахунках. Провидіння мого Вчителя здатне використовувати навіть твої фокуси, щоби осягнути власну мету. Я не здивуюся, якщо Ізабелла незабаром відкриє для себе потребу очікування – очікування, думання, зосередження, пізнання. Пізнання дійсно важливих справ. Бог ніколи не поспішає, бо Віг завжди займається тільки вагомим і важливими справами.\nКоли через шість тижнів вона вийшла з лікарні, то біла вже іншою людиною. Жодного поспіху. Жодних запізнень на роботу. Жодного хаотичного писання й переписування. Завжди була спокійною, зорганізованою, зібраною, зосередженою , добре працювала. І, що найважливіше, була щасливою. Тепер час до часу, повертаючись з роботи, звикла спокійно сідати в автобус і молитись такими словами: "Дякую тобі, Спокою. Ти мав рацію. Коли зупиняюся й хвилю чекаю, замість поспішати до щоденних справ, здається мені, що віднаходжу Бога набагато легше. Справді, якщо дивлюся достатньо довго, то знаходжу його всюди!". Після цього часто додавала: "Ага, при нагоді скажи, будь ласка, Поспіхові, щоби пошукав собі іншу Ізабеллу. Бо ця більше не хоче знати його".\nІ багатьма такими притчами він проповідував їм слово, оскільки вони могли зрозуміти. Без притчі не говорив він їм … (Мр. 4, 33-34)\nОтець Майно – на відміну від деяких старих людей, які мають претензії до призначених їм помічників, оскільки присутність останніх нагадує їм про близьку старість і неміч – утішився приїздом молодого помічника. Привітав його дуже сердечно й оселив у найкращій кімнаті плебанії. Потім, за кілька днів, протягом яких було облаштовано помешкання, запросив юнака на оглядову поїздку пародією. Оскільки старий отець запланував кілька візитів, то саме випала нагода, щоби познайомити нового сот рудника з деякими парохіянами. Отець Самсон охоче прийняв запрошення, хоча був трохи здивований поведінкою свого настоятеля. "Як на такого старого гриба, - подумав зневажливо, - він, дійсно, досить пристойний". Відтак вони вирушили з плебанії стареньким пошарпаним фольксвагеном отця Майо.\nНасамперед зупинилися на маленькій фермі, власниками якої були Март і Анжі. Добре зичливі молоді люди прийняли їх дуже щиро. Після традиційного обміну люб’язностями Март звернувся до отця Майо з виразним збентеженням у голосі:\n- Отче, Анжі і я наслухався нових теорій про виховання дітей у наш час. Дехто каже, що треба поважати спонтанність дитячого віку й тільки пізніше навчати їх самодисципліни або навіть залишити цю справу школі, Церкві чи самому життю. Що Ви, отче, думаєте з цього приводу?\nСлухаючи це, отець Самсон подумав, що старий священик міг би процитувати сповнений мудрий біблійний фрагмент із книги Сираха: "Хто ж випещує сина – той і рани його перев’яже … Випестиш сина, а він тебе розчарує, гратимешся з ним, а він тебе засмутить" (Сир. 30, 7 і 9).\n- Знаєш, Марте, пригадую собі, як господарюють фермери, коли вже минули жнива й на фермі достатньо попрацювали тільки півдня, щоби впоратися з усім. Деякі господарі, жертвують своїм сном, устають удосвіта і виконують усю роботу ще до спекотного полудня, і тільки потім відпочивають. Для них усе, що починається починається в праці, закінчується в радості. Інші фермери відпочивають вранці, а працюють пополудні, під час найгіршої спеки. Для них усе, що починається в радості, закінчується тяжкою працею. Думаю, що подібно є й з вихованням дітей. Деякі батьки всю свою турботу й увагу присвячують тому, щоби добре виховувати дітей, коли ті ще малі. Це означає багато проблем і клопотів, але, зрештою, діти виростуть чудовими християнами. Інші батьки завжди уникають труднощів, пов’язаних із цим важким завданням, відтак їхні діти стають розпещеними. На жаль, такі діти не знаходять щастя й руйнують спокій своїх батьків.\nПісля цього двоє священиків покинули Господарів ферми й вирушили далі. Наступна зупинка була коло будинку Тіма. Це був просторий дім для великої родини. Шестеро їхніх дітей були в школі але Тім та його дружина Соня люб’язно привітала гостей. Після жартів на тему "Вічної молодости" отця Майо розмова набула серезности. Знову з’явилися проблеми пов’язані з виховання дітей.\n- Бачите, отче, - звернулася Соня до старого душпастиря, - Тім і я не завжди знаємо, як поводитися з нашими підлітками. Вони бачать навколо стільки поганих прикладів.\n- Саме так, - підтвердив Тім, на доброчесному обличчі якого виразно було видно глибоке занепокоєння. – Ми хотіли би пояснити їм різні справи, розповісти, як вони мають чинити, Одначе, коли це робимо, здається, вони не надто зважають на ці поради. Що в тій ситуації маємо робити, отче?\nОбидва священики знали відповідь на це запитання. Молодь не зважатиме на те, чого ти її навчаєш, якщо сам цього не робитимеш. Для молодих один добрий приклад набагато цінніший за тисячі слів, так само, зрештою, я к і для дорослих. У цей момент отець Самсон очікував, що його настоятель зацитує біблійні тексти, в яких викладено цю правду, наприклад, думку з Першого послання апостола Петра: "Власне, на це ви покликані, бо й Христос страждав за вас також, лишивши вам приклад, щоб ви йшли його слідами" (1 Пт. 2, 21). Але старий парох знову здивував його.\n- Тіме, - звернувся отець Майо до фермера, - якщо хочеш, щоби твій буйвіл кудись пішов, чи підштовхуєш його заду? Певна річ, ні. Якби ти так зробив, буйвіл опирався би, не знаючи, куди податися. З допомогою упряжі, яка обплутує його морду, тягнеш тварину й ведеш туди, куди сам ідеш. Буйвіл ітиме за тобою так довго, як довго ти крокуватимеш перед ним. Подібно й з молоддю. Тут не допоможуть постійні нагадування. Тільки особистий приклад, учинки, згідні з тим, у що справді віриш, дадуть неймовірний результат. Я впевнений, ви знаєте, що маю на увазі.\n- Отче, ви знаєте, що ми з Кармен, наскільки могли, старалися якнайліпше виховувати всіх наших дітей. Що ж, можна сказати, що нам це непогано вдалося - за винятком Барні. – Старий фермер замовк, бо не міг висловити болю який відчував при згадці про померлого сина За хвилю знову почав говорити, серйозно дивлячись священикові у вічі. - Кармен і я ставили собі питання, що зробили не так? Чи не упустили щось важливе, виховуючи його? Де допустили помилку? Ми почувалися б не такими нещасними, якби знайшли відповіді на ці запитання.\n- Я не думаю, що у вас є причини звинувачувати себе за те, що сталося. Врешті-решт, виховання дітей дуже подібне до засівання поля. Знаєте, як то буває з урожаєм. Стараєшся, як тільки можеш, а все ж ніколи не отримуєш ідеального врожаю. Одного року забагато опадів, і частина врожаю зігниє в землі. Наступного – замало дощу, і все не може вирости достатньо великим. А ще іншого – заявляються шкідники або сарана. Чи ви тоді почувається винними? Звичайно, що ні. Подібно є й з вашими дітьми. Робите, що можете, а потім у надії очікуєте на найліпші плоди, хоча вони стають вільними у своїх діях. Не можете за них прожити життя. Крім того, - додав із заохочувальною усмішкою, - навіть якщо діти зійдуть на манівці, все одно залишаються в Божих руках.\nЮліус і Кармен глянули одне на одного. Видно було, що той погляд на справу, який пропонував їм отець Майо, був для них цілком новим. Його сова надовго закарбувалися в їхній пам’яті й, урешті, принесли спокій, якого вони так потребували.\n- Отче Майо, - сказав, - мушу визнати, що я був здивований, що ви жодного разу не покладалися на Святе Письмо, коли старалися відповісти на всі запитання й пояснити людям їхні проблеми.\n- Біблія? Що? А, знаю, що ти маєш на увазі. – Замислився на хвилю. – Ну, що ж, - промовив задумано, 0 напевне, я міг би зацитувати книгу Сираха або Перше послання апостола Петра, або навести приклад Ісуса з Юдою. Так, звичайно, я міг би це зробити.\nЗамислився й мовчав. Отець Самсон був здивований. Адже виглядало, ніби отець Майо читав його думки й точно знав. Які фрагменти Біблії спали йому на думку! Одне було зрозуміло: його настоятель не через неуцтво не цитував Святого Письма. "Очко для старого гриба", - подумав молодий священик з подивом, який усе зростав.\n- Так, - продовжував отець Майо, - може, я погано роблю, що не посилаюсь на святе Письмо, розмовляючи з цими бідними фермерами. Але знаєш, - додав, усміхаючись до свого колеги, - Ісус не надто часто посилався на Писання, розмовляючи з палестинськими селянами. Приберіг ці посилання для зустрічей зі знавцями Письма й фарисеями. А до селян промовляв, покликаючись на їхнє щоденне життя й досвід. Розповідав їм притчі про врожай і зерно, ґрунт і зростання рослин. А прецінь дуже добре знав писання. Більше того, знав його ліпше, ніж будь-хто інший. Однак надавав перевагу притчам. Як думаєш, чому?\n- Що ж, - продовжував старий священик замислено, - може, тому, що притчі випливають зі серця. І якщо молишся й роздумуєш над Святим Письмом достатньо довго, думаю, що воно проростає в тобі корінням і згодом розцвітає притчами. Отець Майо задоволено засміявся, ніби щойно зробив відкриття:\n- Немає в цьому нічого дивного. Врешті квіти теж виростають із насіння. Але вони набагато гарніші, чи не так, отче?\nРекламне агентство "Щира правда"\n"Але він – голий, сказала дитина". Г.Х. Андерсен, "Голий король"\nНашим покликанням … є чинити те, що зробила дитина, і повторювати, що король – голий. Томас Мертон\nРедні виконував чорну роботу у великому рекламному агентстві, тобто від восьмої години ранку до п’ятої пополудні писав звичайні пропагандистські дурниці, які, зазвичай, називають рекламою. Писав про все починаючи від канцелярських кнопок і закінчуючи навколосвітніми рейсами. Щоправда, він мав письменницьку жилку й розумів вагу слова. Відтак можна було собі тільки уявити, наскільки був розчарований фальшивим світом реклами, у якому практично все, що блищить, не є золотом. Отак він, інтелігентний молодий чоловік, якому виповнилося двадцять вісім років, марнував своє життя, вихваляючи нудні мила, малопоетичні мастила й несмачні тістечка – все це, зрозуміло, мусив вихваляти ефективними словами й влучними фразами, які привертали б увагу. Як це отуплює – використовувати всю свою енергію на те, щоби довести що одне мило ліпше за всі інші на світі! Більше того, по понеділках Ренді мусив переконувати потенційних клієнтів, що "Блиск" - найліпший гігієнічний засіб на ринку, по вівторках – що "Чистота" тощо. Слова, слова, слова – без жодного зв’язку з правдою. Зрештою, не йшлося про те, щоби говорити правду, бо треба було продати продукт й переконати клієнтів купити його, без огляду на справжню якість товару.\nРенді не знав, що робити, й був близький до відчаю, коли одного дня з ним сталося дещо дивне. Хоча він майже не ходив до церкви, того дня вирішив піти на Службу Божу, щоби догодити своїй новій дівчині. Аби вбити час – оскільки не дуже цікавився ти, що відбувалося коло вівтаря, - розгорнув молитовник, який лежав на лавці. Натрапив на драматичну сцену суду над Ісусом, а саме на словах, коли Ісус каже до Пилата: "Я на те уродився і прийшов у світ на те, щоб свідчити істину. Кожен від істини, слухає голос мій". А Пилат на те запитав: "Що таке – істина?" (див. Йо. 18, 37-38). Не відомо, чому ця сцена закарбувалася в пам’яті Ренді. Справді, чим, по суті, є істина? В одному не було сумніву. Небагато правди було у відшліфованих рекламних оголошеннях, які дюжинами продукував він щотижня. Проста, безпосередня постава Ісуса говорила про зовсім інше. Вона відкривала світ, у якому слова служили тому, щоби говорити про те, що справді є –й ні про що інше.\n- Як добре було би, - роздумував нераз, - якби ми могли говорити людям щиру правду! Замість, рекламуючи: "Слухайте, невігласи й простаки, це найліпший автомобіль у світі, повірте нам на слово. Ми розуміємося на цьому, бо нам платять, щоб говорити вам таке", ми могли б інформувати: "Цей автомобіль не поганий, але й не надто добрий. Він призначений для використання в місті й може прослужити від восьми до десяти років, якщо про нього відповідно дбати. Під час довгої подорожі, однак, споживає багато бензину. Якщо не можеш дозволити собі ліпшої машини, то виплачується купити цю. Однак уважай на коробку передач вона не дуже надійна". У таку рекламу я повірив би.\n- Чи ти можеш собі уявити, - відповідали, - що фабрики платять за те, щоби ми говорили правду?\n- Фабрики, може, ні, але люди – так. Вони поважали б агентство, яке говорить правду, тільки правду і нічого, крім правди. Хто знає? Думаю, можна заробити більше грошей, говорячи правду, ніж напівправду, як це ми робимо тепер.\nЗазвичай такі розмови закінчувалися цинічною реплікою, що світ змінити неможливо, або чимось подібним. Однак слова Ренді зацікавили двох його колег. Одного дня, коли вони втрьох зустрілися в барі за пивом, ті розповіли йому, що дуже не задоволені тим, що їх змушують писати, й що вважають такий вид діяльності безглуздям. Після цього вони разом почали напівжартома обговорювати власну ідею створення й відкриття маленького незалежного агентства, яке займалося би промоцією й давало вірогідну інформацію про всі продукти, що їх оцінювало би на замовлення різних організацій споживачів, - все за відповідну плату. Під час обговорення ця ідея почала видаватися їм щораз змістовнішою. Власне так було створено ТзОВ "Агентство "Щира правда".\nНове агентство змушене було розпочати свою діяльність дуже скромно. Та й існувало дуже скромно. Три письмові столи, які ледь умістились в одні кімнаті, один телефон і жодної секретарки. На стіні висіло мото: "Нічого, крім правди". І це було те, що треба. Їхній метод був простий. Якщо в них замовляли інформацію на продукт, вони насамперед збирали якнайточніші дані про нього, після чого подавали замовнику абсолютно об’єктивну інформацію, враховуючи і вади, і переваги цього продукту. Так і працювали. Спочатку, протягом перших важких місяців – для жменьки клієнтів. Пізніше, коли поширилася інформація про достовірність, їхніх оцінок, кількість клієнтів почала збільшуватися. Врешті, вони були змушені переїхати в ліпше приміщення. Бізнес "трьох мушкетерів" комерційної правди дійсно розвивався добре.\nЗвичайно, твердження "Нічого, крім правди", більше личить для сфери правосуддя, але не дуже пасує середовищу бізнесу. Останнє спочатку поблажливо поставилось до фірми "Щира правда". Їхню ініціативу висміяли як безглузде донкіхотство. Та невдовзі деякі великі підприємства, продукти яких рекламувалися ліпше, ніж вони насправді того заслуговували, почали відчувати наслідки правди. Говорити "тільки правду" - це був шок для впливових корпорацій, які до цього часу завжди базували свій бізнес на Міхаї рекламних кампаній і привабливих упаковках. Відтак урешті агентство "Щира правда" отримало ввічливу, але зі завуальованою погрозою вимогу: "Живіть і дозвольте жити іншим". Потім розпочалися судові процеси за наклепи. На щастя, тести й дослідження продуктів, а також інформацію, зібрану на їх основі, акуратно й безпомилково задокументували в агентстві. Цей факт суди визнавали раз за разом, стверджуючи: "Справді, оцінка "Щирої правди" суттєво зашкодила репутації цього підприємства. Та оскільки агентство, подаючи інформацію про продукти, керувалося інтересами клієнта, не можна визнати її наклепом". Зрозуміло, що розголос у засобах масової інформації, викликаний судовими процесами, тільки у твердив репутацію фірми. Підпис агентства під будь-яким продуктом вважали професійним схваленням, яке своєю чергою дозволяло розбагатіти.\nОтож, справи в Ренді йшли дуже добре. Врешті, сповнилася його мрія служити правді – голій правді, яку побачив у величі В’язня, що стояв пере Пилатом. Ще багато разів Ренді наново перечитував цей фрагмент після того дня, коли випадково зайшов до церкви, щоби догодити своїй дівчині. Ці слова завжди будили в його серці повагу. Він і надалі не надто часто ходив до церкви, але відчував, що певному сенсі став учнем Ісуса. Ніколи не зізнався б у цьому, але фактом було, що в міру своїх сил намагався бути вірним Євангелію. А деколи це було нелегко.\nОдного дня Ренді мав особливу зустріч. До нього прийшли два добродії – представники фабрики косметичних виробів "Королівська краса", - і висловили досить незвичне, особливе прохання. Чи не погодився би він опублікувати схвальний відгук про їхній новий продукт, яким мав бути революційний крем, що усуває зморшки протягом шести днів, без згадки про можливі побічні дії від його використання? Ренді відразу відмовився, пояснивши, що їхнє прохання цілком неетичне й неприйнятне для його сумління, а також суперечить принципам агентства. Та пани наполягали. Їхній продукт, як вдалося до цього часу з’ясувати, не мав жодних негативних побічних дій. Однак якби незважаючи на це, "Щира правда" виявила бодай найдрібніші хиби, то чи не могла б вона цього разу не оприлюднювати інформації про них, а спочатку повідомити про це фабрику, щоби можна було їх виправити, а до того не доводити свого оцінювання до відома громадськості хоча б деякий час, скажімо шість місяців? Ренді знову відмовив відвідувачам. Тоді панове вийняли дуже товстий конверт, даючи зрозуміти, що його співпраця з ними може принести йому велике багатство, але якщо він відмовиться, то з ним може щось статися … Це було сказано х удаваним усміхом, під яким ховалася замаскована погроза. Ренді встав і ввічливо попросив їх вийти.\nУпродовж наступних тижнів фірма "Королівська краса" надсилала Ренді сигнали, у яких витончено поєднала обіцянки з погрозами. Та Ренді був незворушний. Єдине, що він зробив то це поінформував своїх спільників про всю цю справу. Вони нічого не знали, адже представники фірми "Королівська краса" всі свої зусилля зосередили на Ренді, оскільки він був засновником і директором товариства "Щира правда". Ренді зробив ще одне. Таємно зібрав інформацію про "Королівську красу", роздобув зразки їхнього чудового крему й проаналізував їх. Він дійшовши до висновку, що крем дійсно усуває зморшки протягом шести днів, але водночас може викликати рак шкіри впродовж двох років. Відтак тішився, що відкинув пропозицію "Королівської краси".\nНезабаром почали траплятися різні "випадки". Спочатку то були лише маленькі надокучливі неприємності: тричі протягом дня пробити шини, трохи понищено кузов автомобіля, невелика пожежа в гаражі. Потім почали ставатися серйозніші випадки. Пошкоджена коробка передач ледь не стала причиною аварії; через отруєний шоколад, надісланий поштою, Ренді тиждень хворів; навмисне влаштоване замикання електромережі спричинило знищення домашнього електрообладнання. До того ж, інтенсивність кампанії, до якої вдалася фірма "Королівська краса", весь час зростала. Обіцянки ставали щораз спокусливішими, а погрози –відвертішими. Врешті, справа дійшла до крайової межі, і Ренді змушений був вирішити її раз і назавжди: або піддатися тискові, що постійно зростав, або виразно дати зрозуміти фірмі "Королівська краса", що ніщо не змінить його думки. Вибрав другий шлях. Зустрівся з директором фабрики й рішуче заявив йому, що "Королівська краса" даремно витрачає час, оскільки він ніколи не продасть своєї чесної репутації.\n- Ти - мій справжній учень, - сказав Ісус, - бо також свідчив істину. Сьогодні будеш зі мною в раю.\nРенді був здивований. Як можна заслужити вічне життя, лише служив правді в рекламному бізнесі? Ісус, немов читаючи його думки, усміхнувся до нього:\n- Не дивуйся, - сказав, - правда неподільна. Правда про людські справи – це також правда про Божі справи, бо, по суті, справи людські й справи Божі є одним цілим. Правда єдина й становить неподільну цілість, як моя туніка без швів, зіткана від низу до верху. Свідчити про будь-яку правду, хоч би й маленьку, непоказну – означає свідчити про Мене. Ходи, благословенний мого Отця, й оселися в царстві приготованому для тебе.\nПрирода моральної людини є такою, що переможена вона почувається нещасною, але Святий (Бог), коли його перемагають, радіє.\nКоли патріарх Яків був старий, йому приснився сон. Побачив себе набагато молодшого, а саме в тому віці, коли втік від свого тестя Лавана. Знову поставив намет над рікою Яббок. Була ніч, а він був сам. Дружини і діти вже переправилися через ріку.\n- Перед тим, як підеш, Незнайомцю, прошу, кажи мені щось.\n- Про що йдеться? –запитав Незнайомець. – Швидше кажи, що саме, бо я мушу піти звідси до світанку. Інакше ти можеш побачити моє обличчя – і тоді мусиш померти.\n- Чому ти боровся зі мною саме тепер?\nНезнайомець розслабився, немов був задоволений цим питання, однак мовчав. Яків помітив у світлі зірок відблиск Його зубів і зрозумів, що Він усміхається. А незнайомець продовжував наполягати:\n- Скажи мені, Чужоземцю, чому ти боровся зі мною? Я ніколи не зробив тобі нічого поганого, не згрішив перед тобою, наскільки знаю. А ти, зі свого боку, коли дійсно хотів би мене скривдити, міг задушити на смерть своїми сильними руками. Замість того ти поблагословив мене. Чи ти хотів лише принизити мене?\n- Принизити тебе? Ніколи! –запротестував. – Чого я хотів? .. Ну, не знаю, чи ти зрозумієш.\nЗнову спробував вивільнити свій одяг, не мов хотів піти. Яків відчув, що його огортає паніка від думки, що ніколи не дізнається причини, чому Бог боровся з ним.\n- Прошу, скажи мені, поки підеш. Мушу це знати, бо інакше вже ніколи не матиму спокою. Використай просте порівняння з людськими справами, і я зрозумію.\n- Ну, добре, - сказав. Якусь хвилю думав, а тоді несподівано запитав. – Коли твоїм синам було чотири - п’ять років, чи ти ніколи не борюкався з ними, вдаючи справжній поєдинок?\n- Чому? – запитав Незнайомець.\n- Я … я не знаю. Мені здавалося, що це природно. То були лише забава … Ну … думаю, що я заохочував їх і тренував, щоби вони росли сильними людьми. Так, - замислився, - зазвичай я вдавав, що вони перемогли мене, і це приносило їм велику радість. Та в глибині серця я чекав дня, коли вони дійсно стануть настільки сильними, що переможуть мене під час справжнього поєдинку. Думаю … Думаю, що кожен батько мріє, щоби його сини колись перемогли його.\n- Наближається світанок, і я мушу йти, - сказав. – Але ти вже маєш відповідь на своє запитання. Я боровся з тобою, щоби зробити тебе сильнішим, сину мій.\n… У покорі вважайте один одного за більшого від себе. Пос. Фил. 2.3\nОдного дня, коли близько до відчаю через свою невиліковну пиху міркувала в келії про те, що повинна зробити, аби нарешті стати малою у власних очах, виразно почувала в серці голос Божий:\n- Імперіал, підійди до вікна й побачиш справді покірну душу.\nПриголомшена цим дивовижним явищем, затамувала подих, не ймучи віри, що з нею це сталося. Оскільки вона була дуже врівноваженою особою, то не звикла перейматися так званим голосами з неба. Однак, на превеликий подив, почула той самий голос знову. Цього разу він звучав настільки авторитетно, що на це жодна створена істота не була здатною.\n- Будь слухняною, Імперіал, - промови голос, - бо таким є моє бажання. Підійди до вікна й визирни на вулицю. Там побачиш справді покірну душу.\nГолос звучав настільки переконливо, що встояти було неможливо. Залишалося зробити тільки одне - виконати прохання. Відтак Імперіал трохи приголомшена ти, що сталося, встала й підійшла до вікна своєї келії. Воно виходило безпосередньо на вулицю де панував інтенсивний рух автомобілістів і пішоходів. Виглянувши, відразу помітила молоду жінку – вуличну прибиральницю, що працювала на розі.\n- Так, це вона, - сказав голос. – Іди й учися в неї.\nУ цю мить Імперіал відчула себе зовсім загублено. Чи це можливо, щоби та неосвічена дівчина була здатна її, жінку середнього віку, яка веде споглядальне життя, навчити того, чого вона не змогла навчитися упродовж тридцяти років постійних зусиль і старань? Однак голос звучав так рішуче, що не залишилося нічого іншого, як підпорядкуватися йому. Відтак вона швиденько вийшла з келії й пішла на вулицю.\nПевна річ, що Імперіал не мала жодного поняття, як порушити тему, яка її цікавила, ні навіть, як розпочати розмову. Але їй пощастило … чи, може то було провидіння? Дівчина, побачивши черницю, що наближалася до неї, вся аж засяяла. Негайно припинила замітати й вигукнула:\n- О, перепрошую, сестро, я сподівалася зустріти сьогодні черницю. І ось ти є.\n- А, так? У такому разі, чим можу допомогти? Виявилося, що дівчина, яку звали Парва була занепокоєна станом здоров’я своєї вагітної братової, що мала клопоти. Парва хотіла, щоби сестри спеціально помолилися за не її здоров’я. Імперіал пообіцяла помолитися за її здоров’я. Імперіал пообіцяла невтомно молитися протягом наступних тижнів. Після цього вміло змінила тему розмови.\n- Парво, а може, навзаєм ти могла би дещо зробити для мене? – запитала.\n- Звичайно, відразу ж відповіла дівчина, - а що саме?\nІмперіал найпростіше, як тільки вміла, пояснила, що черниці теж потребують молитви інших людей. Наприклад, вона протягом багатьох років намагається отримати ласку покори й продовжує просите про це.\n- Повір мені, Парво, - закінчила, - мені й надалі дуже далеко до того, щоби стати покірною.\n- Хіба це можливо? Я думала, що, живучи в монастирі, легко стати покірною. Черниця відповіла на це дуже поширене уявлення, усмішкою:\n- О, ні, Парво, зовсім нелегко. Ми практикуємо покору, навіть учимося шукати принижень, але це інше, ніж покора сама в собі.\n- Практикуєте покору? Що це таке? – запитала.\nКоли черниця закінчила пояснювати , що таке "практикувати покору", додала:\n- Чи тепер розумієш, Парво?\n- О так, - відповіла дівчина, - так, але … - Замовкла на хвилю, немов не хотіла говорити про свої сумніви. Після чого просто усміхнулася й нічого не сказала.\n- Скажи, Парво, чи тобі не важко бути покірною?\n- Ну, що ж, - відповіла Парва, дивлячись лукаво, - мушу сказати, що певний час було важко. Але потім я зрозуміла, чому це так було, і я почала інакше поводитись. Не знаю, чи відтоді я вдосконалилися в покорі, але тепер мені це вже не здається важливим.\n- Продовжуй, Парво, - наполягала, - поділися зі мною свої досвідом.\n- Ну добре, сестро, - сказала, - коли я почула, як священик читав Євангеліє про те, що треба стати малим, щоб увійти в Царство небесне, то почала нехтувати себе, і мене охопило бажання стати малою. Однак це не приносило бажаних результатів. Врешті, я зауважила, що, незважаючи на мою добру волю й найліпші наміри, я не перестала концентруватися на собі. Зрозуміло, що робила це, щоби звинувачувати себе за свої гріхи й усвідомлювати, яка я слабка. Але це нічого не змінювало в мені. Бачиш, то було так, як в одній із п’єс, герой якої – дуже нікчемна людина. Я була нікчемною героїнею моєї п’єси. Але продовжувала залишатися в центрі сцени.\n- Ну, - продовжувала далі, дивлячись на черницю з усмішкою, якою наче перепрошувала, що насмілилася стільки говорити лише про себе, - врешті я зрозуміла, що нехтування себе було марною тратою часу. Замість того я почала поважати людей, які були навколо мене. Бачиш, сестро, коли я дивлюся на людину з повагою й любов’ю, то помічаю, що вона вища, важливіша за мене. Тому тепер вже не маю труднощів із тим, щоби почуватися малою, - закінчила, смішно знизивши плечима, немов хотіла применшити вагомість свого відкриття.\n- Думаю, сестро, що все залежить від того, як дивитися – вгору чи вниз.\n- Дуже дякую тобі, Парво, - сказала зі сльозами на очах, - я назавжди запам’ятаю те, чим ти щойно зі мною поділилася. Потім вона повернулася до свого монастиря.\nЯк лань прагне до водних потоків, так душа моя прагне до тебе, Боже! Пс. 41,2\nКоли Ірена, яка все життя брала активну участь у справах Церкви, померла, її дуже здивувало, що брама до неба була для неї зачиненою.\n- То, мабуть, непорозуміння, - подумала, - адже після всього того, що я зробила для Церкви, мене мали би зустрічати тут з великим ентузіазмом. На землі людина не завжди отримує ту винагороду, на яку заслуговує, - Ірена пам’ятала про свої довгі суперечки з постійною опоненткою панею Лукас щодо відповідної діяльності Ліги католицьких жінок, - але на небі повинно би бути ліпше трактування. – Подивилась навколо Не було нікого.\n- Гм, - промовила сама до себе. - Сподіваюся, що апостол Петро належним чином перепросить мене, коли зауважить, що забув вислати привітальну делегацію для зустрічі особи, яка була опорою нашої парохії.\nЧекала. Далі нічого. Що ж, князь апостолів чи ні, не важливо, будь-що, вона скаже святому Петрові все, що думає, коли зустрінеться з ним віч-на-віч. А тим часом єдине, що могла зробити, це постукати в браму. Це мало би зрушити справу з метрового місця!\nІрена підійшла до брами й постукала. В ту ж мить відізвався гуркітливий голос, запитуючи:\n- Цей голос! То міг бути лише голос Бога, - подумала вражена Ірена. – Ну, тепер можна діяти!\n- Це я, Господи, - відповіла, - я, Ірена.\nТиша. Жодного знаку. І тоді зрозуміла, що на землі живуть, мабуть, кілька тисяч Ірен, а щонайменше для десятка з них було визначено саме цей день – цього було досить, щоби дезорієнтувати навіть Бога. Отож, уточнила.\n- Це Ірена Гарсон, керівничка Ліги католицьких жінок з парохої Святої вервиці.\nО! Цього має бути досить, щоби її впізнали Однак гуркітливий голос відповів:\n- Я знаю, хто ти, Ірена. Фактично, я спостерігав за кожним твоїм рухом від хвилини твого зачаття. Я оберігав тебе й вів, якщо ти погоджувалася, щоби тебе вели, аж до того дня, коли привіт тебе до цієї брами. Так, досконало знаю тебе, моя донько. Однак, щоби ввійти сюди, мусиш сказати пароль. Інакше брама ніколи не відчиниться. Скажи пароль.\nІрена остовпіла. Пароль? Який пароль? О, небеса! Парох нічого не згадував про пароль. І що тепер? Розгублено шукала слів:\n- Я … я ніколи не чула про пароль, Господи. Знову довга тиша. А потім голос озвався ще раз, тепер зі смутком:\nЗнову довга тиша. А потім голос озвався ще раз, тепер зі сумом:\n- Ну, що ж, Ірено, прикро мені, але ти не можеш увійти сюди доти, поки не дізнаєшся пароль.\nІрена була приголомшена. Вона хотіла протестувати, хотіла нагадати про свою безмежну відданість і працю в парохіяльних організаціях упродовж усього життя, хотіла наголосити, що … Але голос продовжував:\n- Я знаю, як ти почуваєшся, дитино моя, але тепер цьому не зарадиш. Однак не втрачай надії. Може, через деякий час ти дізнаєшся пароль.\nЦього для Ірени було вже забагато. Її справді вразила вся ця бюрократична тяганина.\n- На милість Божу, скажи мені як це зробити? – запитала, ледве приховуючи роздратування.\nГолос злагіднів майже до потаємного шепотіння:\n- Залишайся там, коло брами. Спостерігай за тими хто, заходить, і наслідуй їх.\nТо були останні слова Бога до Ірени. Незважаючи на всі її протести й заклики, більше нічого від Нього не почула.\nВідтак через деякий час, змирившись зі своєю ситуацією, почала чекати. Розмістилася біля самої брами (там були широкі лави, зроблені для того, щоби таким людям, як Ірена, було зручно) й чекала на наступну особу, яка мала прийти після неї.\nЧекала три дні. Не тому, що за цей час ніхто не ввійшов до неба. Навпаки, обранці заходили цілими юрбами. Та Ірена їх не помічала. За спеціальним розпорядження Бога, її очі були немов зав’язані. Щоправда, вона виразно бачила все навколо, але не зауважувала людей, які входили до неба. Отож, їй здавалося, що вона зовсім сама. Завдяки цьому, певна річ, мала час і змогу подумати.\nЧерез три дні Ірена побачила стару жінку, яка тримала під пахвою пошарпаний катехизм із позагинаними кутиками сторінок. Найправдоподібніше, що ця діяльна душа провела ціле життя, навчаючи тисячі дітей Слова Божого. Коли підійшла до брами, клякнула й мовчки чекала. Через кілька хвилин брама сама відчинилася, і жінка ввійшла.\nТепер я знаю, що робити, - подумала Ірена з радістю. Вчинила так само, як стара жінка, й чекала. Прогримів голос Бога:\nІрена відважно відповіла: - Справжній апостол. – Однак знову нічого не сталося.\nЧерез деякий час Бог обізвався:\n- Тобі й далі треба довідатися пароль, моя дитино. Будь терпляча – й одного дня ти дізнаєшся його.\nМинуло три місяця, поки Ірена знову побачила душу, що наближалася до брами. Цього разу це був чернець. Він був дуже худий, безперечно, вів покутне життя. Коли підійшов до брами, клякнув і мовчки чекав. Через кілька хвилин брама відчинилася, і він увійшов. Ірена, як і попереднього разу, буквально всотувала в себе кожну подробицю цієї сцени. Тепер була впевнена, що знає, що треба робити. Вона клякнула перед брамою й чекала. Голос Бога знову запитав:\n- Грішниця, що покутує, - відповіла. І знову нічого не відбулося. – Грішниця, що покутує, - повторила голосніше, на той випадок, якби її не почули. Але Бог тільки сказав:\n- Це не пароль, Ірено. Спробуй ще раз, коли настане відповідна хвилина.\nМинуло три довгих роки, протягом яких Ірено нічого не помічала. Звичайно, не маючи нічого ліпшого до роботи, як думати, часто згадувала своє земне життя. Спочатку робити це було досить приємно. Згадувала про свої численні успіхи в організації благодійних аукціонів і лотерей. Згадувала, як люди звикли з повагою вітатися з нею на вулиці (адже, була відомою особою в Церкві) й ті часи, коли змогла переконати парохіяльних священиків діяти за її задумами.\n- Ах, які це було часи, - думала з ностальгією. Однак згодом в усій цій приємній музиці їй почала вчуватися нотка неспокою. Чи не домінувала вона трохи (але лише трошки) над іншими, чи не була заздрісною за свій авторитет і певною мірою легковажною, висловлюючи думки про інших? Ну, що ж, у цьому всьому, мабуть, є трохи правди, думала. Але ж, зрештою, ніхто не досконалий. Відтак одразу ж відкидала такі самокритичні думки й повернулася до спогадів про свої тріумфи в парохіяльних справах.\nОднак навіть такі спогади згодом почали бліднути й втрачати свою згодом почали бліднути й втрачати свою привабливість. Для чого було практично самій займатися парохіяльним гуртком, якщо тепер вона застряла тут, перед зачиненою брамою до неба? Ця думка завжди впливала на неї, як сигнал тривоги, повертаючи до дійсності. То правда, вона керувала пародією, і що з того? Яким жалюгідним видалося все це тепер!\nПоступово почала усвідомлювати деякі речі, які зробила тоді, коли, як казали, працювала для Церкви. Згадала, яким чином використовувала інших людей, як безсоромно агітувала інших голосувати за неї. Коли прагнула посісти престижне місце в парохіяльній раді, і свої витончені маніпуляції проти пані Лукас. Крок за кроком перед нею відкривалися ті темні мотиви, які керували нею, коли бралася за справу, як, наприклад, нестримне бажання, аби її визнавали інші та потреба безпеки. Відтак уся її гарячкова діяльність постала перед нею в правдивому вимірі, тобто – трохи любови до Господа й багато до себе.\nКоли Ірена зробила це відкриття, остовпіла. Як вона могла стільки років жити в цілковитій ілюзії? Ось такі справи. Потім замість остовпіння відчула сором. А ще згодом сором поступився місцем болісному жалю. Чи ж вона не використовувала Бога задля досягнення власних прагнень? Такий спосіб думання відкрив, щ о й далі залишалася собою, зануреною у своє самолюбство, навіть тут, коло брами до неба, хоча Бог увесь час терпляче промовляв до її серця, просячи любови. А вона не слухала.\nАх, любов Бога до неї! Це було, що власне тепер відкрила Ірена! Перед її уявним зором наново проходили тисячі прикладів, які показували, як Бог протягом усього життя обдаровував її своєю любов’ю. Все це усвідомила з болісною ясністю суворого пустельного краєвиду. Але її хвилював не пустельний краєвид. Її огортав біль, коли дивилася на пустелю любови – любови, яка повинна була квітнути в її житті, але ніколи не мала жодних шансів. Адже Ірена була зайнята конкуренцією з пані Лукас і колекціонуванням почесних титулів у парохіяльній єрархії.\nМісяці перетворювалися на роки, а в серці Ірени почали з’являтися перші паростки безкорисливої любови до Бога. Це, зрозуміло, було щось зовсім нове для неї. Щоправда, невиразно пам’ятала схожі відчуття з раннього дитинства, як, однак, швидко поступилися місцем сильному прагненню здобути славу й стати відомою, щоби нею захоплювалися. Але тепер усе було інакше. Вона з подивом споглядала нескінченну любов Бога до себе і щораз більше оплакувала власне змарноване життя. Не тільки змарноване життя, але й свою нездатність відповісти Богові взаємністю таким чином, щоби ця відповідь була хоч трохи гідною Господа. Ця остання думка з часом ставала щораз сильнішою. О, як вона прагнула сказати Богові, що їй страшенно шкода за своє минуле й що тепер її єдине бажання – хоч би деякою мірою відповісти любов’ю – бодай малою й неспівмірною – на всеосяжну Божу любов.\nЦе прагнення наростало щораз більше і більше, і вона просто згорала від глибокої туги за Богом. Аж одного дня, не знаючи чому, Ірена інстинктивно підійшла до брами й клякнула перед нею. Та коли почула голос Бога: "Хто там?", не знала, що сказати. Її серце було надміру переповнене невимовною тугою. Не було такого слова, яким можна було би висловити її прагнення перебувати з Богом, беззастережно й за всяку ціну. Отож, її відповіддю на запитання Бога було лише глибоке зітхання, породжене в найпотаємніших закутках серця. І в цей момент брама відчинилася.\n- О, впізнаю, - сказав Бог, - тепер упізнаю голос моєї улюбленої дитини. Зітхання любови – ось пароль, який дозволяє знайти мене.\n… Полюбив мене й видав себе за мене. Гал. 2,20\n- Ах, - думав часто з глибокою тугою, - яка б це була радість, ширяти високо понад містами й селами, ріками й лісами …\nОдного дня, під час молитви, молодий чоловік відчув, немов щось підштовхує його попросити Бога, щоби подарував йому здатність літати. І він зробив це з великим хвилюванням. А Бог, який завжди це з великим хвилюванням. А Бог, який завжди в той чи інший спосіб вислуховує щирі молитви, виконав його прохання. Обізвався в серці Равля – так, як тільки Він може це зробити, не залишаючи жодних сумніві, - і сказав:\n- Так, мій любий сину, отримаєш дар, про який просиш. Однак мушу тебе застерегти перед одним. Не дивися прямо на сонце, коли літатимеш, бо від цього поступово втратиш зір, аж поки зовсім не осліпнеш. Такий вид сліпоти був би довготривалим. І тоді твої очі можна було би вилікувати, лише омивши їх кров’ю орла, бо тільки орли можуть без шкоди для зору дивитись на сонце.\nНеможливо приручити за один день такого незламного й незалежного птаха як орел. Однак Равль був так захоплений його красою, що охоче підпорядкувався дисципліні терплячості, яка була необхідна, щоби приручити орла. Коли він виявив, де орел має гніздо, - а воно було на вершку дуже високого дерева, почав літати туди щодня й, кружляючи з веселим лопотінням, бавився з ним обережно, щоби не налякати й не відштовхнути птаха. Ці польоти до гнізда повторював багато тижнів. Поступово птах почав реагувати – спочатку з цікавости, а потім, звикнувши, приязно. Аж нарешті настав день, коли орел почав вилітати назустріч Щавлеві, щойно помічав його здалека і, здійнявшись у повітря, супроводжував його в просторах блакитного неба. Так вони потоваришували. Равль назвав його Араком, і незабаром орел уже відзивався на це ім’я, немовби розуміючи незвичайний зв’язок дружби, який існував між ними.\nЗвичайно, сталося те, що мало статися. Равль почав втрачати зір. Арак помітив це, бо був дуже інтелігентним птахом. Він зауважив, що літ Равля щораз кривішає. Він цього моменту, немовби керуючись суто інстинктом, сам перестав літати в напрямку сонця, а замість цього намагався заохотити молодого чоловіка до інших забав у повітрі. Та було вже запізно. Вдивляючись в сонце стало пристрастю Равля, захопленням, яке пожирало його. Зрозуміло, він усвідомлював, що його здатність бачити погіршується швидкими темпами, однак невгамовна жага вдивлятися просто в сонце цілком заволоділа ним.\nТим часом Равль у сліпому забутті продовжувати здійматися до сонця. Врешті, однак його огорнув холод, який панує у вищих шарах атмосфери. Від пронизливого холоду руки Равля втрачали гнучкість. За хвилю він уже не міг контролювати свого тіла. Однак зрозумів це запізно. Льодяний холод заморозив тіло Равля. До того ж, він був повністю виснажений гарячкою розумового божевілля. Знепритомнів і розбився б об землю, якби, завдяки інстинкту, не переставав махати змерзлими руками. Це врятувало йому життя. Замість того, щоби безпомічно піти в піке до землі, падав повільно, наче осінні листок, підхоплений вітром. Відтак, усе ще непритомний, делікатно торкнувся землі, коли заходило сонце.\nЙого – напівпритомного, але живого – знайшов наступного ранку фермери. Знайшли також великого орла, що лежав на ньому. Величезні крила птаха, немов ковдра, прикривали Равля. Орел ще дихав, але жити йому залишалося недовго. Цілу ніч його тепло підтримувало юнакові життя й не дозволило померти від холоду. Трохи орлиної крови стекло на очі Равля. Коли, врешті, Равль опритомнів і зміг розплющити очі, перше, що він побачив, було мертве тіло друга, яке лежало поруч. Помітив також здивування фермерів, що стояли коло нього. Показували на нього, кажучи: "Дивіться на його очі!". Справді, очі Равля стали золотими, як в орла. Тепер він міг дивитися на сонце, не мружачись: успадкував очі Арака.\n… Немічне Боже міцніше від людської сили. 1 Кор. 1,25\nУві сні він знову опинився на Голготі, зі всіма її кривавими подробицями розп’яття. Бачив хрести й тіла, що висіли на них, солдатів, роззяв і сповнених вірою жінок. Спостерігав сцену, під час якої Ісус, помираючи, повільно стікав кров’ю, а первосвященик і книжники глумилися з Нього, кажучи один одному: "Інших рятував, то нехай тепер себе порятує! Хочемо побачити Месію, царя Ізраїля, що сходить із хреста, тоді увіруємо в Нього!"\nГлузували ще деякий час, але Ісус, здається, не звертав на це уваги. Може, знепритомнів? Ні, бо коли прозвучали слова: "Побачимо, чи Бог захоче Його врятувати", Він розплющив очі. Ця остання репліка зачепила за живе. Дихати ставало чимраз важче. Жили на скронях виразно набрякали. Злість перекривала вуста. Очевидно, згадка про Отця стала останньою краплею, яка переповнила чашу. Отож, Він кричить на своїх ворогів, охоплений раптовий гнівом: "Змієве плем’я! Невір’я ваше є вашою погибеллю!"\nА потім сталося цілком незвичайне. Жахлива блискавка, яку супроводжував оглушливий грім, освітлила ціле небо. Сліпуче сяйво з неба освітило хрест. На очах переляканих роззяв Ісус преображається. Один за одним звикають цвяхи, піт, кров. Ісус, повністю звільнившись від хреста, тепер стоїть у повітрі, прекрасний і спокійний. Його очі зведені вгору, а руки так велично розпростерті, що це навіює страх. У цей момент усі книжники й фарисеї, які знущалися з Ісуса, палають на землю й в агонії корчаться від болю. З їхніх років тече кров. Животи починають надуватися, збільшуються до жахливих розмірів, після чого зі силою вибухають, і з них витікає гній, перемішаний з черв’яками. За кілька хвилин усе це скінчилося. Всі вороги Ісуса помирають страшною смертю!\nМожна собі уявити справжній хаос, який запанував після цього. Решта роззяв, вражені, задкують, а потім панічно втікають. Римські солдати, хоча й звикли протягом усього життя до вигляду крови, поспіхом відступають до казарм. Залишаючи тільки Ісус, огорнутий сяйвом, та група Його учнів. Марія, Його і жінки клякають перед своїм Учителем і Господом. Нарешті Він відімстив за їхню віру! Тепер вони, по-новому впевнені в собі, можуть протистояти цілому світові. Хто ж насмілиться протистояти Ісусові з Назарету?\nСон апостолів продовжувався, але – як це часто буває в снах – події змінюються. Відбувається скачок у часі. Тепер усе розгортається в перших століттях Церкви, через багато років після великого тріумфу Ісуса на Голготі. У сні Іван стає свідком того, що діється потім, спостерігаючи за низкою подій, які швидко змінюють одна одну.\nВід цього часу Ісусове царство розвивалося від перемоги до перемоги. Новому цареві не потрібна армія, щоби нав’язати свою волю. Досить, щоби люди згадали, що стається з усіма його противниками. Отож, Ісусу має абсолютну владу. Звичайно, Його мудрість і доброта до простих людей допомагають підкоряти світ. Тому цілу Палестину здобуто без жодної краплі крови.\nЗрозуміло, що наступним кроком було проповідувати Євангеліє а басейні Середземного моря. Тут ситуація виглядала інакше. З плином часу й з огляду на відстань, яка відділяла цю частину світу від Святої землі, криваву перемогу Ісус на Голготі тут сприймав не так переконливо, а навіть з недовірою. Та були засоби, щоби цьому зарадити. Коли кількох імператорів і королів було стерно в порошок іменем Ісуса, їхні піддані охоче прийняли нову віру, отож, не було більше потреби демонструвати її переконливу ефективність.\nРаптовий гавкіт пса на сусідній вулиці перервав сон Івана. Він прокинувся. Миттєво усвідомив, що в дійсності Ісус наколи не сходив з хреста! Його кривава перемога над ворогами відбулася тільки у сні. "Ні, ні, - сказав сам собі, - це був тільки страшний сон". Тепер Іван зрозумів, чому Ісус не зійшов з хреста. Бо знав, що силою можна поставити на коліна цілий світ, але це буде зі страху, а не з любови. Натомість Ісус прагнув тільки любови, й нічого більше. А любити не можна примусити силою. Любов можна лише просити, в повній слабкості.\n- Хто ж то знає?\nНе судіте, щоб вас не судили. Мт. 7,1\n- Енді, розповім тобі одну історію, а потім поставлю запитання. Якщо відповіси правильно, прийму тебе до неба. Готовий? Дуже добре. Ось ця історія. Відомий багатий чоловік одного разу впав у ріку. А оскільки не вмів плавати, то почав борсатися у воді й кликати на допомогу. Саме у цей час повз ручку проходило троє чоловіків. Один із них утік. Інший почав шукати човна. А третій скочив у воду. Тепер моє запитання: хто з них трьох був сміливий, хто боягузом, а хто – захланним?\n- Боягузом був. Певна річ, той хто втік. Він просто боявся вплутатися в щось небезпечне. Сміливою людиною виявився той, який скочив у воду й був готовий ризикувати власним життям задля порятунку потопаючого. Нарешті третій, той, який узявся відв’язувати човна, мабуть, був захланним, адже дві перші особи вже належить до інших категорій. Чому використав човна? Може, тому, що, будучи захланним, планував доплисти до потопаючого й за його врятування отримати велику винагороду.\n- Прикро мені, Енді, але це була неправильна відповідь, відтак ти, на жаль, не можеш увійти до неба. Однак дам тобі ще один шанс, та спочатку мусиш повернутися на землю й поспостерігати за людьми зблизька, щоби ліпше зрозуміти їх. Коли вважатимеш, що знаєш про людську натуру все, повертайся сюди з іншою відповіддю. Може, тоді матимеш рацію.\n- Відважною людиною, - сказав. – був той який утік. Е вміючи плавати, він зробив найліпше, що міг – побіг по допомогу. Боягузом був той, хто використав човна. Цей чоловік умів плавати, але боявся, що піде на дно, коли потопаючий учепиться за нього. Відтак вирішив, що потопаючий ухопиться за борт човна. А щодо захланного, то, застосувавши метод виключення, я дійшов висновку, що ним був чоловік, який скочив у воду. Він міг мати намір наблизитися до потопаючого, зачекати, поки той знепритомніє й обікрасти його, забравши гроші й усі цінні речі.\n- Прикро мені, Енді, - сказав, - але ти знову не маєш рації. Однак утретє дам тобі шанс. Іди на землю й повернешся сюди знову, коли вважатимеш, що зрозумів людську натуру настільки, що можеш правильно відповісти на моє запитання.\n- Оскільки мої перші дві відповіді на запитання були помилкові, то я схильний сказати, що захланним був той, який утік, відважним – той, який використав човна, а боягузом – той, що скочив у воду. Але тепер, апостоли Петре, припускаю, що ти хотів би, що я обґрунтував свою відповідь.\n- Так, звичайно, - відповів апостол, - бо інакше не знатиму, чи ти лише відгадав, чи справді поглибив свої знання про людську натуру.\n- Це питання, звісно, досить дискусійне, чи не вважаєш? Та наскільки розумію, людина, яка використала човна, не вміла плавати, але відразу ж зробила все, що могла, щоби врятувати потопаючого. Людина, яка втекла, була захланною, бо можна припустити, що працювала, наприклад, журналістом і побігла по фотоапарат, щоби першою зробила світлини цього випадку й таким чином здобути сенсаційний матеріал для своєї газети. Це своєю чергою могло принести їй підвищення зарплатні, а може, навіть, нагороду за найліпші репортаж року. І, врешті, боягуз, який скочив у воду, міг зробити це тому, що боявся звинувачень з боку своїх двох товаришів, які могли осудити його за бездіяльність під час порятунку потопаючого. Звичайно, він не мав наміру підпливати до людини, яка топилася, він навіть був готовий вдавати, яка топилася, він навіть був готовий вдавати, що його вхопив корч. Але повторюю, апостоле Петре, все це, певна річ, значною мірою – гіпотетично. Та беручи до уваги ту плутанину, яка панує в людському серці, майже неможливо оцінити цю ситуацію ліпше.\n- Мій хлопче, мені справді дуже прикро, але ти й далі відповідаєш неправильно. Однак дам тобі останні шанс. Цього разу повернися на землю на ціле століття. Потім, точно через сто років від цього дня, хочу, щоби ти знову прийшов сюди й розповів про свої пошуки, і тоді побачимо, чи зможеш правильно відповісти на моє запитання.\nНарешті настав день, коли закінчився відведений йому термін. Енді мусив востаннє постати пере апостолом Петром. Апостол люб’язно привітав його й запитав:\n- Ну що, Енді, можливо, тепер зможеш правильно відповісти на моє запитання? Хто з тих трьох чоловіків був боягузом, хто - відважним, а хто – жадібним?\n- Правду кажучи, - відповів, відчуваючи, що його мучать сумніви, - не знаю.\n- Нарешті! Слава Богу, мій любий Енді! Нарешті ти дав таку відповідь, яка відчинить перед тобою небесну браму!\nОсновою інтелектуального життя є три слова: читання, писання й рахування. А основою духовного життя – зрошування, очищення й чекання.\nКоли Чіто став послушником монастиря св. Колумби, його найбільшим бажанням було стати святим. І так само, як усі інші послушники, хотів стати святим швидко. Отож, ще того ж дня пішов до абата, щоби порадитися щодо цієї термінової справи. Абат, мудрий і побожний старий чернець, дуже добре розмів нетерплячість юнака. Та замість того, щоби дати йому відповідну духовну пораду, повідомив, що наступного дня він працюватиме під наглядом брата Макарія – ченця, який був монастирським садівником.\n- Він нього, - сказав абат, - навчишся всього, що мусиш знати про святість.\n- Дуже добре. Не говори без потреби і роби те, що я.\n- Отче, - сказав, - прошу, поясніть, чому ви доручили мені працювати з братом Макарієм. Мене боліла спина, коли підливав город, але про святість не дізнався нічого.\n- Навпаки, - відповів абат, - ти саме засвоїв першу лекцію. Підливай своє серце, якщо хочеш, аби воно зродило плід.\n- А як це робити? – запитав Чіто.\n- Черпаючи з джерела Євангелія, - відповів абат. – Роздумуй над його словами, щодня розважай про те, що написано у цій Книзі – і почнеш вростати у святість. А завтра підеш на свою другу лекцію.\n- Отче, - скаржився, - я пошкодив собі хребет, полючи город, але про святість не довідався нічого.\n- Навпаки, сину мій, ти отримав наступну дуже важливу лекцію про святість. Виривай бур’яни зі свого серця, бо інакше вода Євангелія не принесе користи.\n- А як це робити, отче?\n- Очищуй його від гріхів, позбуваючись поганих звичок, виправляючи невідповідні ставлення й схильності, щойно помітиш їх. Роби це щодня – й швидко досягнеш поступу у святості. А завтра підеш на третю й останню лекцію, найважчу зі всіх.\n- Що тепер робитимемо, брате?\nЦього дня вони практично нічого не робили, і Чіто ледь не вмер від нудьги.\n- Це був мій найгірший день з братом Макарієм,- скаржився. – Весь день ми нічого не робили, лише чекали.\n- Ах, - вигукнув абат, - бачу, що ти навчився третьої з-поміж найголовніших правд про святість!\n- Що? Навчився? Нічого не роблячи? – Чіто не вірив власним вухам.\n- Не йдеться про те, що ти нічого не робив, - спростував абат. – Адже ти сам сказав, що ви чекали.\n- Бачиш, Чіто, поступ у святості можливий тільки тоді, коли навчишся чекати на Бога, поки Він почне діяти. А Він починає діяти, коли дозволяєш Йому в тиші виконувати найпотаємнішу справу – в глибинах твого серця. Вона полягає і делікатному проростанні, яке лише Він може здійснити. Нашим завданням відтак є терпляче чекати. Роби так – і станеш святим ще до того, як дізнаєшся про це.\nЧіто прислухався до цієї поради абата. Відтоді він робив три речі: зрошував своє серце, очищував його й чекав.\nНайстарший з-поміж пустельників був Серапіон Містик, чоловік молитви, який був здатний проводити сім годин у день на колінах не пропускаючи жодного дня. Другим був Мели тон Аскет, людина яка практикувала умертвіння плоти. Він міг легко нічого не їсти цілий тиждень. Наймолодшим серед них був Филимон Екстатик, чоловік настільки відданий спогляданню Бога, що часто впадав в екстатичні транси й ставав зовсім нечутливим до того, що діялося навколо нього.\nОднак треба згадати, що Джо мав одну ваду, певну слабкість, яка – в його очах –робила його найбільшим з-поміж усіх грішників. Отож, він любив добре вино. Зауважмо, що Джо ніколи не був п’яним. Та оскільки мав запаси цього чудового напою для паломників, то час до часу приймав запрошення від когось із них випити. Коли траплялося така нагода – о, нечасто, може раз на місяць, то він міг іноді переступити тонку межу стриманости й трохи захмеліти. Однак не до тієї міри, щоби внаслідок цього занедбав свої обов’язки. А взагалі ніхто навіть і не вгадав би, що його щоки зарум’янилися не від напруженої праці, а від випитого вина. Та Джо знав про це. І коли порівнював свою легку залежність від слабкості з аскетичним життям своїх трьох учителів, то завжди вважав це страшним гріхом, який можна було спокутувати певною мірою, лише повністю віддавшись служінню своїм братам. Після кожного падіння були сльози розкаяння й урочисті обіцянки більше ніколи в житті не пити.\nОсь такі були справи на цій святій горі пустельників, та найстарший з-поміж них – Серапіон Містик – несподівано помер. Коли звістка про це поширилася околицями, натовпи відразу почали вигукувати: "Помер святий! Помер святий!" Коли Серапіон прибув до небесної брами, тримаючи в долонях великий молитовник, апостол Петро з юрбою святих і ангелів уже чекали на нього, щоби привітати. Вони тріумфально привели його до великого Христового трону й представили як святого Серапіона Містика. Ісус у відповідь тепло усміхнувся й привітав його лагідним жестом правої руки. Цілі небеса почали вигукувати: "Святий! Святий прийшов по свою корону! Радіймо!"ю Та коли небесні сурми почали грати урочистий гімн, можна було почути тихий коментар Ісуса, який він промовив немов до себе: "у, може не святий, але по суті, побожна людина".\nОдного дня, після особливого довгого посту, помер Мелитон Аскет. Натовп одразу почав вигукувати: "Великий святий помер! Великий святий помер!". Коли Мелитон прибув до небесної брами, тримаючи в руках порожню миску, його теж урочисто привітали апостол Петро та інші мешканці неба. Привели його до Христового трону й представили як великого святого Мелитона Аската. Ісус глянув на нього з великою любов., після чого залунали вигуки: "Великий святий! Великий святий прибув по свою корону! Радіймо!". І знову, коли пролунав звук труби, Ісус промовив сам до себе: "Ну, може, не святий, але, по суті, побожна людина".\nА на землі смерть Серапіона Містика й Мелитона Аскета зовсім не зменшила напливу паломників до Святої гори, адже на ній ще жив третій пустельник, якого люди вважали найбільшим з-поміж усіх трьох – Филимон Екстатик. Він конкурував із молитовним завзяттям Серапіона й Мели тоновою строгістю посту: більше того – його обличчя справді сяяло, як в ангела, коли надовго впадав в екстаз. Звичайно, що для Джо це був важкий час, бо він мусив стримувати цікавих людей, адже багато хто з них намагався відрізати й зберегти як реліквію шматок чернечої ряси або навіть волосся з його бороди. Такою великою була побожність паломників.\nТа навіть на Филимона поширювалися закон нашої, людської природи. І одного дня після особливого довгого екстазу, він також помер. Негайно натовп заволав: "Дуже великий святий помер! Дуже великий святий помер!". І коли Филимон Екстатик прибув до небесної брами, тримаючи в руках запалений смолоскип, на нього чекав цілий небесний почет. Одразу ж його урочисто й з радістю відвели до Христової великої тронної зали й представили як дуже великого святого Филимона Екстатика. У відповідь Ісус галантно вклонився, а ціле небо співало: "Дуже великий святий! Дуже великий святий прибув по свою корону! Радіймо!". Та знову, коли після цих вигуків зазвучала труба, можна було почути, як Ісус тихо промовив сам до себе: "Ну, може, не святий, але, по суті, побожна людина".\nПісля смерти трьох пустельників на Святій горі настали великі зміни. Потік паломників пересох, і Джо залишився сам. За ці роки він також передчасно постарів через безперервну працю, яку виконував, служачи пустельникам та їхнім шанувальником, що захоплювалися ними. Відтак одного дня Джо теж помер. Та ніхто про це не знав, тим паче-нікому не спало на думку вигукнути: "Помер святий!".\n- Вітаю тебе, любий друже! Ти дуже добре служив мені всі ці роки. Тому годиться, щоби я особисто привітав тебе в раю.\n(Історії взято з книги "Історії для душі: Лагідний подув", автор Ніл Ґвілемент, видавництво "Свідчадо-2007")


Наступну половину дня ми провели в тюрмі на Роббен-острові.\nОстрів розташований 12 кілометрів від материка. І всю свою історію служив, як тюрма строгого режиму, де також відбували покарання політичні в’язні з усіх англійських колоній. На острові є містечко з церквою і школою для персоналу в’язниці. Госпіталь-лепрозорій, куди звозили пацієнтів з небезпечними заразним хворобами для лікування і ізоляції. Воєнна база, яка активно працювала під час Другої Світової Війни.\nЗ 1997 року на місці тюрми створено музей боротьби і перемоги апартеїду. Всього зафіксовано дві вдалі спроби втечі з тюрми. В 1659 і 1690 році.\nПісля пред’явлення квитків нас прогнали через детектор металу і на прекрасному швидкісному катері повезли на острів.\nПо дорозі ми мали ще одну змогу попасти під чари Стіл-Гори. Насолодитись бризом чистого океанського повітря.\nДалі ознайомлення з островом, його історією, містечком, дикими тваринами та рослинністю. Заключним етапом була в’язниця.\nЧорний екскурсовод, колишній в’язень, розказував про розпорядок дня в тюрмі поєднуючи з своїми враженнями та історією. Ця тюрма виявилася набагато людяніша ніж наші. Ми вияснили, що він пройшов прискорені спеціальні курси в СРСР по саботажу за що і був знову ув’язнений після впровадження отриманих знань на практиці.\nКамера, де провів більшу частину свого ув’язнення Нельсон Мандела. Цікава його історія. З тюрми і в Президенти. Його тут люблять і поважають, як білі, так і чорні. Чорним він приніс волю, а білих і країну він вберіг від розправи і розрухи, що сталося в деяких прикордонних країнах.\nТак ми прощалися з Кейптауном і продовжували подорож далі…


Cмілянський майстер обладнав мінометом мотоцикл (ВІДЕО) - Нова Доба\nCмілянський майстер обладнав мінометом мотоцикл (ВІДЕО)\nМайстер зі Сміли Микола Тарановський більше 7 років ремонтує скутери. У чоловіка є мрія – організувати власне виробництво мотоциклів. Декілька років тому чоловік пропонував виготовляти мотоцикли оршанецьким прикордонникам. Ті ж до ідеї поставилися схвально. Але далі балачок справа не пішла, інформує Громадське ТБ: Черкаси.\n«Україна і Росія – це єдині 2 країни, які не використовують у воєнній справі мотоцикли. Всі країни світу, включаючи Берег Слонової Кістки і Зімбабве, використовують мотоцикли для війни. Там є своя ніша», – говорить Микола Тарановський.\nКоли в Україні почалися бойові дії, смілянський механік знову взявся пропагувати ідею використовувати мотоцикли в армії. І створив двоколісного штурмовика: обладнав мотоцикл 50-мм мінометом (поки на ньому стоїть муляж).\nАртилеристи, каже, скептично ставляться до такої ідеї. Мовляв, кріплення мотоцикла не витримає віддачі міномета. Але майстер наполягає на своєму. Говорить, треба спробувати – поставити і вистрілити. Якщо двоколісний таки не встоїть, чоловік мотоцикл укріпить.\nЄ у Миколи Тарановського і байк для десантників. Він компактний, легко складається. Важить близько 70 кг. За словами майстра, підготовлений боєць зможе закинути його собі на спину і пробратися там, де ніяка техніка не пройде.


Країни - Сторінка 3 з 123 - вКарпати\n03.06.2020 Від admin\nВ’єтнамський острів Фукуок, розташований в Сіамській затоці, – це тиха курортна зона з відмінними пляжами і чистим, спокійним морем. У грудні тут буде багато туристів, які шукають порятунку в тропіках від холоду і морозів рідних широт. Більшість приїжджих намагається поселитися ближче до цивілізації у південно-західного пляжу Лонг-Біч. Взагалі-то це неофіційне, спрощене на європейський манер назва […]\nЯк не дивно, але про відпустку в грудні мріють багато наших співгромадян. Подорож на початку зими – це елегантний спосіб втекти від передноворічної метушні, не брати участь у виборі та оздобленні ялинки, не думати про подарунки колегам. І поки одна частина туристів мріє про засніжених схилах, друга – азартно складає в валізи купальники, плавки і […]\nУ грудні всіх любителів подорожувати можна умовно розбити на дві групи. У першій виявляться любителі пляжного відпочинку – і таких буде більшість. Нічого дивного, після похмурої осені людям, які вже встигли призабути, яким може бути літнє сонце, так хочеться тепла і тих позитивних емоцій, які може забезпечити тільки відпочинок на березі моря. І абсолютно все […]\n26.05.2020 Від admin\nУ червні добре прогрівається не тільки Середземне море, до турецьких курортів якого тут же спрямовуються тисячі відпочиваючих з Європи і колишніх республік Радянського Союзу, а й більш північне – Егейське. Найзнаменитіший курорт Туреччини на Егейському морі – Бодрум. Від Стамбула його відокремлюють 800 км. Сюди приїжджають на відпочинок все більш-менш заможні турки, а також французи, […]\nПочаток літа – це благословенний час, коли відчуваєш себе молодим, активним, життєрадісним, коли будь-яка поїздка буде вдалою і позитивної, а спогади про неї ще довго будуть розбурхувати і надихати. Здається, що в цей період перед туристами, як на долоні, лежить весь світ. У червні всім особливо хочеться на море. Радує, що тепер можна планувати відпочинок […]\nМало хто знає, що до 1972 року, коли на Мальдівах відкрився перший острів-курорт Kurumba, туризму, як такого, там просто не існувало. Були лише безлюдні острови і ті, де жили місцеві. У 60-х роках Місія ООН відвідала Мальдіви і не рекомендувала розвивати там туризм. Зараз же ситуація кардинально змінилася. Тепер для більшості мандрівників Мальдіви – це […]\nЗа всіма прогнозами (схрестимо пальчики), світ почне приходити до тями після тривалого карантину вже в липні. Любителі подорожей, затамувавши подих, стежать за інформацією про відкриття кордонів і відновлення авіарейсів. Мальдівські готелі також відкривають свої двері для гостей з липня. Але багато хто скаже: стоп, адже літо – сезон дощів на Мальдівах! Чи варто летіти туди […]\n20.05.2020 Від admin\nНазад 1 2 3 4 … 123 Далі