Господарство українських в доісторичні часи\n>1.Хозяйственная життя доісторичного періоду. Трипільська культура\n>3.Экономическое розвиток грецьких і римських колоній Північного Причорномор'я\n>4.Расселение слов'янських племен території України та його економічне життя\nМета цієї роботи розглянути господарське життя України у доісторичний період.\nТеоретичною базою до роботи становлять наукові праці вчених-економістів, істориків\nСтруктура роботи визначено завданням і логікою проведеного дослідження.\nЗ метою найбільш докладного й докладного висвітлення основних аспектів представленої теми, об'єктивного аналізу проблем, що вона включає, робота розділена чотирма розділу.\nЦя тема розкрито у економічній й історичною літературі досить. Проблема досить поширена і розглядається у багатьох джерелах.\nАктуальність теми цього дослідження у цьому, що характер господарську діяльність трипільців зумовив розвиток територіальних зв'язків, відображених у формах соціального життя. Скіфія надавала значний вплив на економіку, суспільний лад, матеріальну культуру, ідеологію землеробського населення лісостеповій України, також особливе значення для історичного прогресу на теренах мала тисячолітня епоха антична цивілізація Північного Причорномор'я. Давньогрецькі міста-держави надали великий вплив на соціально-економічне, політичне, культурний розвиток як сусідніх із ними скіфів, сарматів та інших., але й віддалених племен, зокрема слов'янських.\nНайбільш тривалим етапом доісторичного періоду був палеоліт (від появи людини до 10—11 тисяч літ тому). Первісні в цей час користувалися примітивними знаряддя праці, які виготовляли дерев'янний і каменю. Вони займалися збирачем і полюванням. У пошуках їжі часто переходили з місця цього разу місце, їх колективи були постійними. Цей період історії людського суспільства багато дослідників характеризують як час первісного людського стада. На думку вчених, тільки з колективному співіснуванню людина змогла вижити в непростих кліматичні умови. Знайдені матеріали свідчать, що первісних людей знали вогонь, вміли споруджувати житло, використовуючи кістки та шкіри тварин.\nБлизько 10—11 тис. років тому палеоліт змінивсямезолитом (>IX—VI тис. до зв. е.). Саме тоді з'являються великі гармати в обробці дерева — кам'яні сокири і тесли, і навіть мікроліти (пластини завтовшки 1 мм). Їх використовували для знарядь (наконечники копій, стріл, гарпунів, ножів).\nУ період мезоліту було винайдено цибуля йстретили; полювання була головною галуззю господарства, осіб розпочав приручати тварин. Розвивається рибальство з допомогою човнів, сіток, гарпунів.\n>Родоплеменной лад, що склався вмезолитичную епоху, розвивається протягом нового кам'яного віку — неоліту (кінецьVI—III тис. до зв. е.). Саме неолітичної епосі, з урахуванням особливостей кераміки і кремінних виробів, виготовлення яких збагатилося новими засобами (>распиловка, шліфування, свердління), території України вчені вирізняють культури кераміки.\nДослідження визначних пам'яток неолітичної доби Україні дали підстави висновку, що у цей час людина переходить від споживчого господарства до відтворюючому (землеробство і скотарство).\nКорінним зламом в Історії людства було освоєння металів. Першим металом, що використовував людина, була мідь. Однак ще довго мідь співіснувала з кам'яними виробами цю епоху -енеолитом.\nУ період неоліту територію Західної України заселяли дві основних групи племен: хлібороби, які освоїли Правобережжя, іскотники, які жили, в степових і лісостепових зонах Півдня і південного сходу, тобто відбувалося перше велике громадське розподіл праці.\nТрипільські пам'ятники уперше виявлено У. У.Хвойкой біля з. Трипілля на Київщині наприкінці уже минулого століття. Вважається, що витоки вирощування цієї культури слід шукати у регіонах Східного Середземномор'я і Балкан, звідки було передові форми ведення хліборобства й скотарства. Активне формування трипільської спільності відбувалося на сучасну територію України в базі синтезу місцевих податків та минулих елементів. Вже IV тис. до зв. е. осілі трипільці населяли СереднєПоднистровъя і басейн Південного бугу, протягом другої половиниIV—III тис. до зв. е. пішли в ВерхнєПоднистровъя, Волинь, в басейн Середнього Дніпра й на частина території Лівобережжя.\nНа етапі існування вирощування цієї культури поселення мали із Києва кілька десятків житлових і місцевих господарських будинків, розміщених рядами чи з колу. Кількість жителів досягало кілька сотень. Найтиповішим житлом був наземний глинобитний будинок прямокутної форми з кількома приміщеннями. У кожному будинку мешкали, зазвичай, дві-три родинні парні сім'ї. На середньому етапі історичного поступу племен трипільської культури розміри поселень значно збільшилися. У селищі, виявленому поблизу з.Володимиривка на Південному бузі, налічувалося понад 200 глинобитних будинків, у яких могли проживати до 2 тис. людина. На пізньому етапі значно зросла чисельність трипільців, і знов-таки ще більшими стали площі їхніх поселень. З'являються поселення-гіганти площею 280—400 га з кількістю будинків від 1 до $1,5 тис. Вони відкриті ПівденномуПобужжи біля сілДоброводи,Талянки,Майданецке та інших. Провідними галузями господарства трипільців були орне землеробство і скотарство.Виращивались пшениця, ячмінь, просо, бобові, льон.Рало із застосуванням тягловою сили великої рогатої худоби різко підвищило загальну культуру землеробства; виникла можливість початкупереложной системі землекористування. Хоча трипільці і почали вживати металеві вироби, їх знаряддя праці загалом зберігали неолітичний характер.Кремневая індустрія, як і зараз, мала велике значення. У багатьох районів проживання трипільців виявлені рудники, пов'язані з добуванням кременю, і навіть спеціальні майданчики на поселеннях, де працювали майстра. Високого технічного і мистецького рівня досягло керамічне виробництво. Досліджені гончарні печі (під з.Жванець на Дністрі), вишуканість форм посуду, різнобарвні розписи й іншого подібного начиння — усе це свідчить у тому, що гончарним справою займалися майстра професіонали, ремісники. Спеціалізованої галуззю був і виготовлення антропоморфної ізооморфной пластики. Особливе торгівлі поширення набули жіночі статуетки. Характер господарську діяльність трипільців зумовив розвиток територіальних зв'язків, відображених у формах соціального життя. За підсумками територіальних громад формуються племена, зароджуються міжплемінні об'єднання, складається ієрархічна структура пологів, виділяються видатні їх на чолі з визнаними главами — патріархами.\nУ VII ст. е з'явилисяираноязичние племена скіфів,. До кордонів Скіфії ввійшла також лісостепова зона УкраїниСкифскими землями протікалиБорисфен (Дніпро),Гипанис (Південний буг), Тірас (Дністер), Танаїс (Дон) та інші річки.\nДавньогрецький історик Геродот у своїй «Історії» зазначив загальне полотно розселення народів Скіфії і його сусідів. У низов'я ПівденногоІ,V, в жиликаллипиди , вищий від них —>алазони, далі північ між Дніпром і Дністром — скіфи-орачі. Всі ці групи племен займалися милися землеробством (при Геродотом, скіфи-орачі вирощували зерно продаж грецьким колоніям, переважно Ольвії).Степними просторами Лівобережжя і Правобережжя Дніпра володіли скіфи-кочівники і царські скіфи. На схід від Дніпра, у Лісостепу, жили скіфи-землероби.\nНаприкінці VI ст. до н.е. в причорноморських степах формується могутнє державне об'єднання на чолі із скіфами, до складу якої ввійшло місцеве населення степових і лісостепових регіонів. Верховна владу у Скіфії належала царям та племінної верхівці; столиця перебувала на Нижньому Дніпрі (поблизу сучасного р. Кам'янкаДнипронска).\nЗа характером скіфську державу був у великою міроюексплуататорско-паразитарним, адже основний метод отримання додаткового продукту мала експлуатацію сусідніх землеробських племен грабіжницькі військові походи.\nНаселення Лісостепу вони мали величезні багатства, економіка самих хліборобів під вантажем зовнішньої експлуатації приходила в занепад.\nОсновну галузь господарства скіфів становила скотарство. Худобу мав важливого значення — він був основним засобом існування. Головна турбота кочівників полягала в збереженню та збільшення поголів'я худоби.\nОснову кочового господарства за степах становила конярство. До складу стада входили також велика рогата худоба, вівці, небагато кіз. Скіфські коня були невеликими, проте відрізнялися жвавістю і витривалістю.\nСкіфи кочували великими групами. Худобу цілий рік містився на підніжному корму. У найважче час зимівлі коня своїми копитами розбивали сніг, добуваючи збережену траву собі інших тварин.\n>Жилищами у кочових скіфів служили повстяні приміщення візку з чотирма чи шістьма колесами.Кибитки, захищали від вітру, дощу, і снігу, призначалися тоді і маленькі дітей; них також зберігалося майно. Життя чоловіків зі дитинства пов'язана з верхової конем.\nОдяг і екіпірування скіфів були добре пристосовані до місцевих умов кочовий життя. У тому побуті велике місце займали різні вироби зі шкіри, шкур, повсті та вовни. З положень цих матеріалів виготовляли одяг, взуття, бурдюки і багато інших речей домашнього побуту.Изготовлением їх займалися переважно жінки.\nДуже зручною була одяг скіфів — короткі, туго перетягнені шкіряні (хутром всередину) каптани, щільно прилеглі шкіряні штани чи широкі вовняні шаровари, м'які, перев'язані у кісточки напівчобітки (>скифики), гострі башлики, добре захищали голову. Одягукрашалась вишивкою, а парадна одяг багатих скіфіврасшивалась безліччю золотих прикрас.\n>Посуда, вдавалися в кочовому побуті скіфів, була переважно дерев'яної і металевої: бронзові казани на приготування м'ясної їжі, бронзові миски, дерев'яні підноси і чаші.\nБільшість предметів побутового побуту з металу, кістки, і навіть, очевидно, дерев'янний, тканин, повсті та шкіри художньо оформлялися з певним своєрідністю. Мотивів такої оформлення були запозичені іззооморфного світу і знаходили своє собі втілення у зображеннях фігурок чи якихось частин тварин, птахів чи риб. Цей вид витонченого прикладного мистецтва отримав назву скіфського звіриного стилю.\nСеред образівраннескифского мистецтва улюбленими були зображення оленя, барана, пантери, лося, гірського цапа. Часто використовувалися мотиви головок коня, орла,грифобарана. Найчастіше тварини зображувалися в спокійному стані.\nНадалі, під впливом грецького мистецтва, скіфський стиль втрачає таку здатність. У той самий час отримують поширення реалістичні сюжети - сцени боротьби, і терзання тварин і зображення різних тваринах.\nЗображення в звіриному стилі як відповідали естетичним смакам скіфів, а й втілювали певну магічну символіку. Вони роль амулетів- оберегів, покликаних захищати власників від ворожих зусиль і залучати заступництво і соціальну допомогу доброзичливих богів.\nНемає сумніву у цьому, що у кочовищах скіфів існували збройові, ливарні, ковальські, ювелірні та інші майстерні. Вироби їх широко представлені у різноманітне складі предметів скіфської матеріальної культури. Проте ремесло мало характер домашнього виробництва.\nУ скіфів розвинулися торгівля та обмін і в середині племен, і коїться з іншими народами. Величезне значення мали торговельні зв'язки з населенням Кавказу та і з грецьким світом.\nЗ Скіфії вивозили худобу, хліб, мед, віск, шкіру, і навіть дуже багато рабів, захоплених військових походах.Ввозили до Скифії вино і оливкову олію в амфорах, тканини, різні вироби грецького ремесла, зокрема, посуд, прикраси.\nСкіфи створили високу матеріальну культуру. Увібравши в собі досягнення місцевих племен, передових цивілізацій Сходу, Кавказу та особливо Греції, та — і Риму. Натомість, Скіфія надавала значний вплив на економіку, суспільний лад, матеріальну культуру, ідеологію землеробського населення лісостеповій України. Проте, як ми вже вказали, тривала експлуатація із боку кочівників зрештою вона виснажила господарські ресурси Лісостепу, і ця зустріч стала одним із головних причин загибелі Скіфії.\nЗ кінця III ст. е. почався заключний період його історії. Під тиском сарматів переважна більшість скіфів відійшла в НижнєПоднипровъя й у Степовий Крим. Була заснована нова столиця і з грецьким назвою Неаполь, тобто Новий місто. Залишки цього міста можна тепер побачити на царині сучасного Сімферополя. Нове державне об'єднання відомо у літературі як Мала Скіфія.\nЗаключний період історії скіфів характеризувався подальшим розвитком державності, й етнічної консолідації, зародженням міських форм життя, пожвавленням торгових оборотів і міждержавних культурних зв'язків з грецькими містами Північного Причорномор'я. Найвищої розквіту Мала Скіфія досягла в II ст. е . У перших століттях нової доби спостерігаються іще одна підйом економічного і політичною могутністю Малої Скіфії, після чого під ударами сарматів з півночі і римських міст-держав в III ст. до зв. е. фактично перестає існувати.\n3. економічний розвиток грецьких і римських колоній Північного Причорномор'я\nВелику роль Історії України зіграли античні міста-держави Північного Причорномор'я. Як органічна частина антична цивілізація, вони і Єгиптом розвивалися у взаємодії із місцевимпричерноморским населенням. Останнє, як ми вже вказали, протягом усього тисячоліття відчувала у собі вплив високої античної культури, що вже знайшло своє прояв у пришвидшенні їх соціально-економічного і охорони культурної розвитку.\nЗаселення греками Північного Причорномор'я відбувався за умовах формування рабовласництва і відносного перенаселення у Греції. Колоніїучреждались, зазвичай, організовано. Їхали сюди основному безземельні селяни, ремісники, торговці. Вже у перші століття колонізаційних процесів (>VII—VI ст. до зв. є.) визначилися грецькі центри, особливо активні під аркушами колоній. Це першу чергу міста малоазійського узбережжяИонии (зокрема Мілет), і навітьдорийская колоніяГераклеяПонтийская.\nУ історії античних міст-держав Північного Причорномор'я виділяються дві основні періоду. Перший охоплює період із VI по середину 1 ст. е. разом й характеризується щодо самостійним життям з урахуванням еллінських традицій і мирними відносинами зі скіфськими племенами. Другий посідає середину1ст.до зв. е.—70-ие роки IV ст., коли міста-держави поступово потрапляли до сфери інтересів Риму та при цьому відчували постійні руйнівні нападу готовий і гунів.\nУ процесі античної колонізації у Північному Причорномор'ї утворилися чотири основних осередки. Перший — це узбережжіДнипро-бужского і Березанського лиманів. У другій половині VII ст. е. греки заснували на про. Березань (тоді півострів) поселенняБорисфениду. У першій половині VI ст. е правому березіБугского лиману, неподалік місця появу в їх у Дніпровський лиман (поблизу сучасного з. Парутіно Очаківського району магазинах Миколаївської області), це з Мілета заклали Ольвію — згодом одне із трьох найбільших давньогрецьких міст Північного Причорномор'я. її зручне географічне розташування сприяло налагодженню тісних торгових зв'язку з хліборобами Лісостепу і кочівниками Степу.\nДругий центр антична цивілізація Півночі України спостерігався районі Дністровського лиману, де містилися містаНиконий (поблизу сучасного з. Роксолани Одеської області) і Тіра — на західному березі Дністровського лиману, у північній частині частини нинішньогоБелгород-Днестров-ского (при середньовіччя тут було зведена фортеця). Географічне ситуацію


Елітний ЖК замість заводу з виробництва зброї для армії: у центрі Києва — протест (фото, відео) | СтопКор\n17 грудня на столичній вулиці Предславинській — протест та намети. Активісти виступають проти будівництва ЖК «Stanford», який нібито з порушенням законодавства зводять на території ПАТ «Київський завод «Радар».\n«Завод є власністю «Укроборонпрому» і на ньому мають виготовляти обладнання та зброю для нашої армії. Але зараз тут будують ЖК. Відповідно до документів, тут здійснюється реконструкція майнового комплексу. Але такий вид робіт не передбачає будівництво ЖК, як це зараз тут відбувається», – розповів один із мітингувальників.\nЗа словами активістів, мітинг триває вже другий день. Сьогодні забудовник нібито найняв тітушок.\n«Щойно була бійка в офісі продажу. Поліція прийняла заяву. Наразі всередині перебуває близько 30 осіб. Позиція в нас принципова: будівництво має припинитися, а на цьому місці має стояти завод», – додав він.\nЯк повідомляв "СтопКор" раніше, на Одещині легковик влетів у дерево, двоє людей загинули.\n"Укроборонпром" Активісти будівництво ЖК «Stanford» Останні новини Києва протест\nПоліцейські затримали підозрюваних в умисному вбивстві таксистки з Одещини Прокуратура в апеляційній інстанції домоглася стягнення 900 тис. грн з двох громадян за незаконне користування земельною ділянкою


Смачні страви з картоплі і курячого фаршу в духовці на кожен день - рецепти, як смачно приготувати\nДва продукти, які зустрічаються в сотні рецептів різних національних кухонь – картоплю з курячим фаршем. У духовці на основі цих інгредієнтів готують різноманітні запіканки, другі страви, пироги, підливи і багато іншого. Причому складність не в тому, щоб приготувати ту чи іншу страву, так як в більшості випадків технологія досить проста. Складність у виборі, оскільки рецептів з картоплі з курячим фаршем для духовки не перерахувати. Навіть варіанти, описані нижче, можна інтерпретувати на свій смак. Все одно вийде дуже смачно.\nКартопля з курячим фаршем в духовці: загальні принципи\nДля запікання картоплю використовують сиру або варену. У деяких рецептах овоч навіть не чистять, а просто миють, ріжуть на часточки і запікають з шкіркою.\nДля інших страв встановлено загальне правило: картоплю почистити і ретельно помити. Подальша обробка цього інгредієнта, спосіб нарізки і готування виконується згідно з рецептом. Коли в наборі продуктів вказані інші овочі, коренеплоди і зелень, їх теж миють, чистять (якщо потрібно), подрібнюють і готують тим чи іншим способом.\nКурячий фарш зручно і можна використовувати магазинний. Проте краще зробити його самостійно. Для фаршу найбільше підходить куряча грудка, причому тільки чисте філе. Тому м’ясо відокремлюють від кільової кістки, знімають шкіру, ріжуть смужками і подрібнюють, пропустивши через м’ясорубку або перемолу блендером.\nРецепт простий запіканки з картоплі з курячим фаршем в духовці\nЛегка в приготуванні страва з мінімальним складом продуктів. Підходить як для буденного обіду, так і для прийому гостей.\n· 300 г картоплі і фаршу;\n· по 2 ст. л. сметани та майонезу;\n· 150 г сиру (твердого або м’якого легкоплавкого, як моцарела);\n· сіль, спеції, перець – на смак.\n1. Сметану з’єднати з майонезом.\n2. Половину суміші вмішати в курячий фарш. Посолити, приправити спеціями. Вимішати і вибити фарш.\n3. Чищенную цибулину нарізати півкільцями.\n4. Чищений картоплю нарізати тонкими слайсами. Викласти в миску, додати пару крапель олії, сіль і перець. Перемішати.\n5. Форму з високими бортами змастити рослинним маслом. Викласти по черзі: шар цибулі, картопляні слайсы, фарш.\n6. Затерти запіканку сиром, полити залишками сметани з майонезом.\nВипікати при 180 градусах 60 хвилин. Подаючи до столу, картопляну запіканку з курячим фаршем посипати рубаною петрушкою.\nМусака з баклажанами, картоплею і курячим фаршем в духовці\nСтрава родом з країн Балканського півострова. Дуже популярно в Греції, Болгарії, на Близькому Сході. По суті це та ж картопляна запіканка, але під спеціальною заливкою і з більш різноманітним набором інгредієнтів.\n· 500 г картоплі;\n· 700 г фаршу;\nЩе смачненьке: Омлет класичний\n· 3 середніх баклажана;\n· 125 г свіжих печериць;\n· велику цибулину;\n· зубок часнику;\n· стручок перцю чилі (можна звичайний горький);\n· 100 г твердого сиру;\n· 4 ст. л. томатного соусу;\n· ½ Ч. л. кмину;\n· 30 г олії;\n· за смаком сіль і суміш перців.\nСоус для мусака:\n· 30 г білого борошна;\n· 50 г вершкового масла;\n· ½ Ч. л. меленого мускатного горіха;\n· перець і сіль – на смак.\n1. Миті баклажани нарізати кружальцями завтовшки 0,5 див Скласти в миску, посипати сіллю. Залишити на 20 хвилин. За цей час овочі пустять сік і втратять характерну гіркоту. Після баклажани промивають чистою водою і обсушують на паперових рушниках.\n2. Картоплю порізати кружальцями, і замаринувати в рослинній олії, солі і перці.\n3. Цибулю і гострий перець нарізати кільцями. Часник подрібнити. Зелень порубати.\n4. Печериці помити, обсушити, порізати слайсами.\n5. На розпеченій сковороді підсмажити в олії цибулю і часник (1 хвилина). Додати фарш, перемішати. Смажити на середньому вогні 3 хвилини.\n6. Влити в сковороду томатний соус. Додати чилі, гриби, зелень, кмин, сіль, мелений перець. Перемішати, накрити кришкою. Тушкувати 20 хвилин на тихому вогні.\n7. Баклажани обсмажити в окремій сковороді на пісному маслі з обох сторін.\n8. Для соусу розтопити в сотейнику вершкове масло, додати борошно, перемішати. Коли з’явиться піна, тонкою цівкою влити молоко, постійно помішуючи суміш. Додати за смаком сіль і перець, всипати мускатний горіх.\n9. Змастити форму для запікання олією. Викласти шар картоплі, потім обсмажені баклажани і підливу з курячого фаршу. Залити запіканку соусом.\nЗапікається мусака при 200 градусах протягом півгодини.\nЧовники з картоплі з курячим фаршем в духовці\nДуже просте блюдо з самих звичайних продуктів. Але на будь-якому столі виглядає по-святковому красиво і дуже апетитно.\n· 10 великих картоплин однакового розміру;\n· 300 г фаршу;\n· 125 мл м’ясного бульйону;\n· 20 г майонезу;\n· 100 г легкоплавкого сиру;\n· соняшникова олія;\n· сіль, перець, зелень.\n1. Очищені картоплини розрізати вздовж навпіл. Чайною ложкою акуратно вибирають серцевину, формуючи «човники» з товщиною бортів до 1 див.\n2. Закладають картоплю в каструлю з киплячою підсоленою водою на 15 хвилин. Дістають «човники шумівкою, остуджують.\n3. Нашатковану півкільцями цибулю пасерувати на сковороді в рослинному маслі 2 хвилини.\n4. Додають до цибулі крупно натерту моркву, перемішують. Обсмажують хвилину.\n5. До овочів в сковороді висипають курячий фарш. Перемішують і обсмажують на сильному вогні 3 хвилини.\nЩе смачненьке: Запіканка з фаршем і картоплею\n6. М’ясо з овочами, заливають бульйоном, солять, перчать, приправляють спеціями. Вогонь зменшити до середнього і тушкують підливу 15 хвилин під кришкою.\n7. Картопляні човники викладають рядком на змащений маслом деко. Заповнюють тушкованим курячим фаршем з бульйоном.\n8. У кожну заготовку додають трохи майонезу. Посипають сирної стружкою.\nКартопляні човники з курячим фаршем при температурі 210 градусів до утворення рум’яної скоринки. У середньому на це йде 20-30 хвилин. При подачі прикрашають рубаною зеленню.\nЗрази з відвареної картоплі з курячим фаршем та сиром у духовці\nЦе варіант дієтичних зраз з меншою, ніж в звичайному виконанні, калорійністю. Хрустка скоринка виходить завдяки панировочным сухарів. Соковитість курячого фаршу додасть свіжа зелень і тертий сир.\n· половину пучка кропу;\n· 1 ч. л. сметани;\n· 100 г панірувальних (великих) сухарів;\n· перець, сіль – на смак.\n1. Картоплю відварюють, розминають в пюре. Вмішують 1 яйце, сіль.\n2. У фарш кидають друге яйце, дрібно рубаний кріп, сметану, сирну стружку. За смаком солять, перчать, приправляють спеціями. Фарш добре вимішують і вибивають.\n3. Беруть шматочок картопляного тіста і розплющують на долоні в коржик. У центр кладуть чайну ложку начинки. Формують овальні зрази, з’єднуючи краю коржі вгорі.\n4. Заготовки обвалюють у панірувальних сухарях, викладають на змащений маслом деко.\nЗрази з картоплі з курячим фаршем в духовці загалом запікають 40 хвилин (по 20 хвилин з кожної сторони). Температура – 170 градусів.\nСвятковий картопляний рулет з курячим фаршем\nУ цьому рецепті використовується також картопляне пюре. Але оскільки з нього роблять не зрази, а великий рулет з начинкою з курячого фаршу, страва має зовсім інший вигляд. Невеликі зміни в складі продуктів змушують звучати смак частування по-новому.\n· 1200 г картоплі;\n· 600 г фаршу;\n· 200 г моркви;\n· 300 г цибулі;\n· 3 яйця;\n· 60 г вершкового масла;\n· 2 ст. л. борошна;\n· 100 мл рослинного масла;\n· 2 ч. л. солі;\n· 25 г панірувальних сухарів;\n· ½ Ч. л. меленого перцю.\n1. Картоплю відварюють у підсоленій воді, запікають або варять в мундирах, а після чистять. Подрібнюють будь-яким зручним способом в пюре.\n2. У гаряче картопляне пюре гаряче молоко, вводять розтоплене вершкове масло, яйця. Гарненько перемішують, чекають, поки пюре охолоне.\n3. Деко застеляють пергаментом, просоченим рослинним маслом. Викладають тісто з картоплі і формують з нього шар завтовшки 15 мм Заготовку ставлять на холод на 2 години.\nЩе смачненьке: Гарбуз з молоком в мультиварці\n4. Цибулю шаткуємо кубиками дрібно. Моркву труть на тертці.\n5. У сковороді нагрівають 50 мл олії. Обсмажують в ньому фарш (2 хвилини).\n6. В іншій сковороді нагрівають 50 мл олії. Пассирую цибуля (1 хвилину). Додають борошно, перемішують. Обсмажують до прозорості.\n7. До цибулі в борошні висипають морквину, перемішують. Тушкують 2 хвилини, солять.\n8. Обсмажений курячий фарш змішують з пасерованими в борошні овочами. Додають трохи солі і перцю.\n9. Остигнула начинку трохи розподіляють рівним шаром по поверхні картопляного пюре, залишаючи з країв по 2 див.\n10. Формують рулет: загортають третю частину тесту до центру з однієї й іншої сторони, краї защипують. Перевернувши заготівлю догори дном, пергамент прибирають.\n11. Рулет змащують сметаною, щедро обсипають панірувальними сухарями і трохи збризкують розтопленим вершковим маслом.\n12. Випікають при температурі 200 градусів поки поверхня рулету не покриється рум’яною скоринкою. У середньому на це потрібно 30 хвилин.\nСвятковий рулет з картоплі з курячим фаршем в духовці – повноцінне друге блюдо. Подають без гарніру, з салатами зі свіжих овочів або домашніми маринадами.\nЗаливний пиріг з начинкою з картоплі і курячого фаршу в духовці\nДуже смачна, ароматна випічка з ситної соковитою начинкою. Готується пиріг швидко і зовсім нескладно.\n· 100 мл кефіру;\n· 1 ст. борошна;\n· 100 г майонезу;\n· 1 ст. л. олії;\n· ½ Ч. л. розпушувача;\n· 2 ст. л панірувальних сухарів;\n· за смаком перець і сіль.\n1. Чищений картоплю нарізають слайсами, цибулю – кільцями.\n2. У глибокій мисці змішують всі рідкі інгредієнти, борошно і розпушувач. Замішують тісто по консистенції таке ж, як для оладок.\n3. Фарш солять і перчать за смаком.\n4. Духовку включають на 180 градусів.\n5. Форму для випікання змащують рослинним маслом.\n6. Дно і бортики викладають кружальцями картоплі. Заповнюють основу курячим фаршем, розрівнюють. Зверху викладають кільця цибулі. Заливають все рідким тістом.\nВипікають пиріг з картоплі з курячим фаршем 50 хвилин.\nСтандартні спеції і доповнення до курячого фаршу сіль, чорний мелений перець. Можна додати спеції для курятини, які роблять смак страви більш яскравим, насиченим.\nФорму, в якій буде готується блюдо в духовці, можна брати будь – чавунну, металеву, скляну, керамічну. Якщо того вимагає рецепт, ємність повинна мати високі борти. Для деяких рецептів підходить звичайний лист.\nСтрави, основу яких становлять картопля і курячий фарш, в духовці запікається в середньому 40 хвилин. Середня температура 180 градусів.\nЯк варити бурий рис\nГлінтвейн в домашніх умовах\nТорт з печива «Рибки» без випічки – на швидку руку. Кращі рецепти торта з печива «Рибки» : з сиром, желатином, згущеним молоком


Шафа для посуду - Купити посудну шафу в Києві. Доставка, Ціни. Redlight\nШафа для посуду необхідна і дуже зручна річ в будинку. За допомогою нех ви можете не тільки тримати в порядку свої улюблені сервізи, а й прикрасити інтер'єр, а також зберігати на виду пам'ятні посудні приналежності.\nПосудну шафу купити можна в будь-якому магазині. Це може бути окремий меблевий елемент, або як частина модульної системи для вітальні або кухні. Інтернет-магазин Redlight пропонує вам шафу для посуду купити за вигідною ціною. Чим примітні такі меблі? Вони являють собою вітрину, буфет або сервант.\nЦіна на них залежить безпосередньо не тільки від компанії, яка випускає меблі, але і від якості матеріалу, габаритів та інших факторів.\nШафи для посуду можуть бути виконані з ДСП, МДФ матеріалів, а також з масиву дерева. Останній варіант відрізняється більшою довговічністю, але і ціна на нього буде вище. Найбільш доступні за вартістю вироби з ДСП або МДФ матеріалів.\nФасади можуть бути виконані з суцільного полотна або прикрашатися склом з малюнками або без них. Внутрішнє наповнення буває різним, тут варто орієнтуватися на свій смак.\nПосудна шафа будь-якого типу стане цікавим і стильним елементом меблевого оформлення у вітальні або кухні-їдальні. Купити його недорого, докладаючи при цьому мінімум зусиль, ви зможете на сайті онлайн магазину Redlight, скориставшись спеціальною формою заявки. Також відвідайте магазин компанії Redlight у м. Київ, де представлені тільки найсвіжіші новинки від провідних фабрик України та Європи.\nМодульні шафи (Для посуду)\nВисота: 1923 мм\nГранда вітрина дводверна\nГранда вітрина однодверна\nТоскана Лукка вітрина дводверна варіант 2\nТоскана Лукка вітрина однодверна варіант 1\nТоскана Лукка вітрина однодверна варіант 2\nТоскана Лукка вітрина дводверна варіант 1\nБелладжіо вітрина 1Д\nВенеція вітрина 1-но дверна\nВітрина Тоскана дводверна варіант 2\nВітрина Тоскана дводверна варіант 1\nТоскана Нова вітрина 1-но дверна варіант 2\nТоскана Нова вітрина 1-но дверна варіант 1\nТоскана Нова вітрина 2-х дверна варіант 2\nТоскана Нова вітрина 2-х дверна варіант 1\nНабукко вітрина 1-но дверна


ТУРИЗМ ЯК БІЗНЕС В ІМПЕРАТОРСЬКОЇ РОСІЇ, Комерційний туризм як альтернатива клубному руху - Історія туризму і гостинності - Підручники для студентів онлайн\nТУРИЗМ ЯК БІЗНЕС В ІМПЕРАТОРСЬКОЇ РОСІЇ\n• відмінності комерційної організації туризму від клубної форми;\n• фактори появи комерційного інтересу до туризму в Росії;\n• аргументувати причини слабкого розвитку комерційної сфери туризму в Росії;\n• порівнювати чинники виникнення комерційних підприємств у сфері туризму в Європі і в Росії;\n• розрізняти іміджеву і комерційну рекламу в туризмі;\n• ретроспективним баченням потенціалу комерційної діяльності у сфері туризму;\n• навиком виявлення рекламних і маркетингових можливостей просування дестинацій.\nКомерційний туризм як альтернатива клубному руху\nНезважаючи на те, що найсильнішим організуючим початком в російському туризмі була клубна його форма, ми маємо інформацію про деякі спробах надати поїздкам росіян за кордон статус комерційної послуги. У грудня 1777 в інформаційно-рекламному додатку до газети "Московские ведомости" був опублікований цікавий документ під назвою "План проведеного подорожі в чужі краї, складений на вимогу деяких персон утримувачем благородного пансіону Веніаміном Генш". Передбачалося організувати невелику групу молодих дворян для виїзду до Європи з освітніми цілями з відвідуванням кращих німецьких, італійських і французьких університетів. Веніамін Генш до цього часу вже 20 років утримував пансіон для дворян. В освітніх цілях він пропонувалося подорож для своїх вихованців за маршрутом "Франція - Італія - Швейцарія" з оглядом головних культурних пам'яток.\nВ. Генш багато подорожував і організував подорож своїх підопічних у університетські міста Геттінген, Лейпциг, Турин, Страсбург. "План" починався з аргументів самого В. Генш про користь подорожей для освіти юнацтва. Пропонований проект нагадував знаменитий Grand Tour молодих англійців, хоч і передбачався більш коротким і дешевим, до того ж у супроводі гіда, в якості якого В. Генш пропонував себе. Известий про те, чи відбувся цей тур, у істориків немає, але пропозиція подорожі з виразною мотивацією симптоматично. Однак це подорож, хоча й оплачуване, не може бути віднесено до категорії повноцінного туристського бізнесу, оскільки воно входило до складу іншої послуги - освіти та виховання молодих дворян.\nДеяке пожвавлення комерційного туризму спостерігалося в епоху Великих реформ в середині XIX ст. Загальне захоплення підприємницькою діяльністю торкнулося і сферу гостинності та туризму. Найстарші російські курорти ставали об'єктом інтересу для утворення акціонерних товариств. Місцевість під назвою "Іматра" в Південній Карелії, на території нинішньої Фінляндії, що входила тоді до складу Російської імперії, розташована відносно недалеко від Петербурга, близько 270 верст, і виключно мальовнича. Ще Катерина II відвідала цю місцевість поблизу Петрозаводська з цілющими джерелами і дивовижними пейзажами і була вражена красою водоспаду Іматра. У 1871 р було утворено акціонерне товариство найстарішого курорту Росії Іматри, головною і найціннішою пам'яткою якої була сама природа. Успіх комерційного підприємства в цій місцевості в чому був забезпечений тим, що воно залишило природу практично недоторканою. Особливо багато гостей прибувало сюди з близького Петербурга. Важливою подією для розвитку бізнесу на цьому курорті було відкриття залізничного сполучення з Петербургом в 1892 р У 1903 р на березі красивої річки з водоспадами була побудована комфортабельний готель, що збільшило кількість туристів. Під час Першої світової війни ноток туристів майже припинився, відновившись тільки в 1920-і рр. Мінеральні води і незвичайно мальовнича місцевість з водоспадами і скелями, старовинними замками і комфортабельними готелями залучають публіку в ці місця і в наші дні.\nУ Петербурзі була помітна діяльність комерційної туристської фірми "Підприємство для громадських подорожей у країни світла", яка утворилася в 1885 р У Росії індивідуальні мандрівники рідко вдавалися до послуг посередників, і тому дана фірма зайняла єдино можливу нішу на ринку туристського бізнесу - колективні подорожі . Оскільки соціальна практика масових подорожей не отримала в Росії широкого розповсюдження, фірма проявила відому ринкову відвагу, вийшовши на слабо сформований ринок. У столичного "Підприємства ..." були свої готелі та деякий досвід в організації екскурсій.\nДещо більше відомостей є про фірму Леопольда Ліпстона, яка називалася "Контора для спільних подорожей". У рекламній брошурі про свою фірму в 1885 р Л. Ліпстон пропонував подорож в усі країни світу, сповіщаючи клієнтів про своє доскональному "знанні всіх пунктів країн світу". Фірма пропонувала досить широкий спектр сервісних позицій. Це були консультаційні та інформаційні послуги: "Вишукує найбільш цікавий напрямок подорожі, складає його план з урахуванням клімату і засобів пересування ... надає план поїздки", а також супроводжуючого групу перекладача. Фірма заявляла, що "бере на себе турботи про квитки, готелі, багажі, всієї оплати, включаючи чайові". Судячи але виданій Л. Ліпстоном рекламній брошурі, пропонувалися "громадські подорожі", тобто йшлося про масовий туризм. Передбачалася діяльність, аналогічна європейським туристським агентствам, оскільки в Росії відчувався брак комерційної пропозиції подорожей.\nЛ. Ліпстон пояснював майбутнім клієнтам, що має намір залучати для них не тільки залізничний транспорт, а й будь-які інші засоби пересування, надаючи "путівники, перекладачів, кухарів, прислугу, в'ючних тварин ... носилки, намети, ліжка для ночівель". З цього можна зробити висновок, що підприємець ще не визначився, які саме подорожі він буде пропонувати, і був готовий орієнтуватися як на масові, так і на ексклюзивні тури - залежно від попиту. З рекламного тексту видно, що Л. Ліпстон був готовий створювати якісь "записники" для конкретних турів (щось середнє між путівником і комерційним договором), в яких буде зазначено "докладний розподіл часу в дорозі ... позначені всі годинники прибуття і відправлення. .. а також готелі ... наведені корисні відомості для даної подорожі щодо одягу, білизни, поштових правил і грошових відносин "(Усискін, 1999, с. 199).\nОрганізатор турпоїздок запевняв, що завдяки його великому досвіду - перебуванню в Італії протягом 18 років, а також подорожей у Францію і східні країни - його контора "має можливість представити шановній публіці не тільки за відносно помірну плату сама подорож, але й приміщення, і зміст в кращих комфортабельних готелях, а також вказати всі пам'ятки ". Всім бажаючим пропонувалося на вибір чотири маршрути з детально розробленою програмою, яка була представлена в спеціальній "шляховий книжці". Цікаво, що підприємство Л. Ліпстона піклувалося про безпеку своїх клієнтів, включаючи "всі турботи про духовне, тілесному добробуті всіх учасників подорожі". Плата передбачалася чимала, хоча і розрахована на середній клас заможних людей. Так, подорож з Петербурга до Італії через Мюнхен і Відень коштувало 775 руб., А 20 днів по Фінляндії та Швеції - 350 руб. Найдорожчим був подорож на Схід з відвідуванням Італії, Єгипту, Палестини, святих місць - більше 12 тис. Рублів. Фірма обіцяла надати невелику знижку подружнім парам і своїм постійним клієнтам. У вартість мандрівки входили проїзд у 1-му класі, провезення багажу, вміст у кращих готелях, послуги провідників і гідів. Комерційні умови поїздки передбачали передоплату від 100 до 200 руб. (Усискін, 1999, с. 199).\nИзвестий про процвітання цієї туристської фірми, як і інших, поки не виявляється. Закордонні поїздки російськими людьми здебільшого відбувалися в приватному порядку. Зарубіжний, і особливо груповий, туризм в Росії стримувався як нечисленністю прошарку заможних людей, так і поліцейськими утрудненнями. Закордонний паспорт коштував 500 рублів сріблом. Крім паспорта турбувалися отримати в охоронному відділенні поліції довідку про благонадійність. Дозволялося їздити за кордон з метою лікування або у комерційних справах. Подорож "з цікавості" не вважалося серйозною підставою для отримання такого дозволу. У ряді випадків, які стосувалися відомих людей, турбувалися особистий дозвіл імператора. Відомо, що Микола I так і не дав дозвіл на поїздку за кордон А. С. Пушкіну, незважаючи на наполегливі і неодноразові прохання. Η. М. Карамзін в "Записках російського мандрівника" зазначав, що росіяни, виїжджаючи з Росії, радіють, як школярі, відпущені на канікули.\nУ другій половині XIX ст. контингент мандрівних російських розширився, правила отримання дозволу були серйозно пом'якшені. Тепер в поїздки відправлялася не тільки аристократія, але й інтелігенція, освоювати італійські та французькі морські курорти і закордонні мінеральні води. У кінці XIX ст. пройшла успішна грошова реформа С. Ю. Вітте і російський золотий рубль став шанованою і конвертованою валютою. При цьому багато європейські курорти могли надати послуги за розумну ціну. Наприклад, Ніцца вважалася недорогим курортом. Росіян там було так багато, що видавалася місцева газета російською мовою. А. П. Чехов, відпочиваючи в Ніцці в 1897 р, писав, що в порівнянні з Ялтою "тут і теплей, і цікавіше, і життя набагато дешевше ..." Повний пансіон на весь літній сезон тоді обійшовся письменникові в 100 руб.\nЧастіше за інших місць Європи російські мандрівники відвідували Берлін і Париж. Берлін служив свого роду "перевалочним" пунктом, де відбувалася пересадка туристів на поїзди, що прямують в усі кінці Європи, а Париж залишався "третьою столицею", де у російських мандрівників практично не було мовного та культурного бар'єру. Невипадково після революції 1917 р найзначніші діаспори емігрантів з Росії та найбільша інтенсивне культурне життя "пішла Росії" існували саме в Берліні та Парижі. Побутувала навіть жартівлива приказка, що "Париж - гарне місто, тільки французів там забагато".\nНабагато частіше увагу приватних підприємців зверталося до екскурсійним послуг. Зростання інфраструктури у вигляді мережі ресторанів і готелів вимагав комерційних зв'язків з туристськими клубами і товариствами. Зазвичай це були комерційні угоди про різного роду знижки і надання окремих видів послуг для туристів. Так, Кримський гірський клуб обслуговували підприємці, які надавали екіпажі для екскурсій і дешевий нічліг для масових туристів. У Ялті більше десятка дрібних підприємців працювали в цьому бізнесі. Відомі спроби створення приватних екскурсійних бюро в Криму з найнятими на роботу гідами, але принципова дешевизна і доступність клубного туризму не дозволяли розвернутися такого роду бізнесу.\nВикористання пароплавів для туристського та екскурсійного бізнесу почалося в Росії досить пізно, хоча пасажирські перевезення здійснювалися з кінця 1830-х рр. Перші спеціальні пароходики з'явилися на Москві- річці в 1837 р і називалися "фінляндчікамі" за аналогією з закордонними зразками малого пасажирського флоту. У 1898 р московські газети надрукували першу рекламу річкового екскурсійного туру: з центру міста пароплав спускався вниз по річці на 40 верст до Ніколо-Угрешского монастиря. Реклама сповіщала екскурсантів про виняткову історію монастиря, заснованому ще в XIV ст. Дмитром Донським. Ретельністю прочан і меценатів монастир якраз в кінці XIX ст. переживав розквіт і був надзвичайно мальовничий зовні. Ця подорож організувала фірма Бромлея, яка в Москві опікувалась не туризмом, а будівництвом водопроводу. Підприємець Федір Іванович Бромлей, директор Товариства механічних заводів, власник значного капіталу, ентузіаст подорожей, був не надто вмілим інженером. Прагнучи побудувати судно, яке вміщувало б якнайбільше екскурсантів, він не врахував маломощности двигунів. На Волзькі простори таке неповороткі і повільні судно пускати було неможливо, а тому побудований ним корабель "Ярославль" возив екскурсантів по Москві-річці, долаючи шлях у 40 верст за 6:00.\nНайуспішніша пароплавна компанія, освоїла не тільки масові пасажирські перевезення, а й екскурсійні маршрути, іменувалася "Кавказ і Меркурій" за назвою двох первинних пароплавних фірм. Об'єднання відбулося в 1858 р і орієнтувалося на вантажні перевезення. Проте бурхливий розвиток підприємництва після епохи Великих реформ дозволило розширити діяльність компанії. З 1870-х рр. по Волзі почали ходити пасажирські пароплави "Імператор Олександр II", "Імператриця Катерина II", "Петро Великий", "Дмитро Донський", "Олександр Невський".\nЗ 1880-х рр. компанія почала будувати розкішні пароплави з електричним освітленням, прекрасними ресторанами, які спеціально призначалися для річкових круїзів. Якість цих судів було відзначено вдачею зображення на них державного герба Росії. Рейси охоплювали всю судноплавну Волгу і частина Каспійського моря. У 1914 р компанія "Кавказ і Меркурій" володіла 76 пароплавами, пристанями і доками і вважалася найбільшою пароплавної компанією Росії (див .: Баришніков М. Діловий світ Росії. СПб., 1998). Фірма тісно співпрацювала з туристськими клубами: укладала договори на перевезення туристичних груп, надавала знижку членам гірських клубів, школярам і організованим групам народних вчителів.\nОрганізація масових туристських поїздок лягала на плечі окремих ентузіастів, які витягали комерційну вигоду з разових проектів. У 1903 р газети повідомляли, що група студентів Московського університету в кількості 133 чоловік виїхала на екскурсію до Греції. Підприємцю-організатора поїздки вдалося домовитися із залізницею про надання екскурсантам вагонів прямого проходження від Москви до Одеси, звідки передбачалося продовжити подорож морем (Новини дня. 1903. 30 липня). Проте це були окремі комерційні проекти, які не сформували стійкого бізнесу.\nТаким чином, комерційна частка в російському туризмі не володіла ні міццю, ні розмахом клубного громадського руху. Справа практично обмежувалося реалізацією невеликих підприємницьких проектів, які обслуговували окремі сервісні складові туристських поїздок. Сильне екскурсійне напрям російського туризму дозволяло створювати маленькі мобільні підприємства, які могли співпрацювати з громадськими туристськими організаціями по приватних питаннях.


Новини України – На Чернігівщині загорівся військовий полігон » Слово і Діло\nЧерез пожежу на військовому полігоні Генштаб призупинив навчання\nПожежа, що виникла на військовому полігоні на Чернігівщині, ліквідована. Через інцидент припинена активна фаза командно-штабних навчань.\nПро це повідомляє «Слово і Діло» з посиланням на прес-службу командування Сухопутних військ Збройних сил України.\nНа армійському полігоні в селищі Гончарівське Чернігівської області 15 липня виникла пожежа.\nСтаном на 16:00 п'ятниці пожежу локалізовано. Для її приборкання на полігон прибуло 20 пожежних машин. Площа пожежі склала близько 10 гектарів. За попередньою інформацією, загорілася трава.\nГенеральний штаб Збройних сил через інцидент припинив активну фазу командно-штабних навчань «Літня гроза-2016» у цьому регіоні. Вони стартували 11 липня й повинні були завершитися 15 липня.\nНагадаємо, як попереджали синоптики, в Україні можливі масові пожежі через аномальну спеку. Висока температура протримається в Україні до 17 липня.


У Хмельницькому вп'яте пройшла Спартакіада «Сила Духу» серед потерпілих на виробництві | Поділля News\nУправлінням виконавчої дирекції Фонду в Хмельницькій області спільно з Хмельницькою обласною організацією фізкультурно-спортивного товариства «Спартак» 28 березня у місті Хмельницькому проведено Спартакіаду «Сила Духу» серед потерпілих на виробництві. Такий спортивний захід вже став доброю традицією і проводиться в обласному центрі вп’яте.\nПідопічні Фонду з 12 районів (міст) Хмельниччини, приїхали поборотися за перемогу у шести видах спорту: армспорті, бомбаскеті, гирьовому спорті, дартсі, настільному тенісі та шахах. Багато учасників приймали участь в обласних змаганнях у минулих роках, дехто представляв регіон у фіналі Всеукраїнської спартакіади.\nЧемпіоном Спартакіади у загальнокомандному заліку стала команда міста Хмельницького. Такий успішний результат принесли команді золоті призери: Крищук О.В. (настільний теніс), Мельничук І.В. (бомбаскет), Бучок В.В. (настільний теніс), Богдан І.Б. і Григор’єв М.В. (армспорт), Гжибовська С.Л. (бомбаскет), Фуніков А.В. і Збаравський В.Ф. (гирьовий спорт).\nВдало виступили представники Волочиського району, які у підсумку вибороли друге командне місце. Це переможці у: дартсі – Літвінов Ю.В. і Мостовий А.Ю., у армспорті – Павлишен А.А.\nТретіми у командній першості стали представники Полонського району: Гаврилюк В.В. (настільний теніс) та Фомін В.І. (шахи).\nПредставники команд інших районів (Дунаєвецький, Летичівський, Старокостянтинівський та Ярмолинецький) вибороли другі та треті місця.\nУ кожного з учасників змагань є своя непроста історія, проте прагнення до здорового та активного способу життя об’єднує їх усіх. Саме вони є добрим взірцем для наслідування для інших людей, які в силу певних обставин потрапили в скрутні життєві ситуації. Тому що не втратили віри в свої сили і надії на краще.\nЗа результатами обласних змагань буде сформована команда, яка представлятиме Хмельниччину на Всеукраїнській спартакіаді праці «Сила духу», яка відбудеться у червні в м.Одеса.\nУ Ізяславському районі прокуратура домоглася справедливого розміру плати за оренду державної землі\nНа Хмельниччині за втручання прокуратури розмір орендної плати за використання землі вартістю 50 млн грн приведено у відповідність до вимог законодавства. На підставі рішення Ізяславської районної державної адміністрації у 2010 році в оренду для обслуговування виробничих будівель і дворів одному з місцевих товариств надано 58 га землі, розташованої за межами населених пунктів на території Клубівської […]\nКоманди хмельницьких спецпризначенців змагалися за звання кращої\nНа Хмельниччині в окремому полку спеціального призначення Сил спеціальних операцій Збройних Сил України пройшли змагання на кращу групу спеціального призначення. – Участь у першості нашої військової частини взяли чотири команди, які змагались на дев’яти різних етапах, – наголосив командир полку. – Зокрема – планування і перевірка теоретичних знань, десантування груп у тил противника для виконання […]\nКам’янець-Подільський знову буде з гарячою водою\nЗ 25 червня, починаючи з 16.00, в місті поступово буде відновлено централізоване гаряче водопостачання. Подача гарячої води відбуватиметься завдяки потужностям нової теплоелектростанції на вул. Крип’якевича, 3, де тривають пуско-налагоджувальні роботи теплотехнічного обладнання. Тому спочатку гаряча вода поступово з’являтиметься в центральній частині міста. За технічної можливості та по мірі теплового навантаження, гаряче водопостачання також подаватиметься споживачам […]


Костянтинівська міська рада — СВЯТКУЄМО ДЕНЬ ЄВРОПИ В УКРАЇНІ\nПочинаючи з 2003 року, в третю суботу травня, Україна відзначає День Європи. Це свято встановлено відповідно до Указу Президента України № 339/2003 від 19 квітня 2003 року. Цього року День Європи в Україні припадає на 16 травня.\nЩе з античних часів Україна є повноправною та невід’ємною частиною європейської спільноти – великої родини, об’єднаної прогресивними демократичними поглядами. Цей день – чудовий привід вкотре засвідчити прагнення України жити в мирі та злагоді, будувати своє майбутнє в колі країн об’єднаної Європи.\nВ ці травневі дні усі великі та маленькі міста України наповнюються святковістю, прикрашаються колоритом європейських країн, розповідають українцям про життя у Європі, про історію та культуру інших держав.\nПроте цього року через пандемію та карантинні обмеження ми не маємо змоги організовувати публічні заходи, та приймати участь в них.\nВ минулі роки м. Костянтинівка гідно представляла країни Європейського союзу на обласних фестивалях.\nТак в 2017 році представляли країну Бельгію;\nТак в 2018 році представляли країну Кіпр;\nТак в 2019 році представляли країну Румунія.


Швидкі гроші!!! м. Луцьк\nГоловна Оголошення Продаж-Купівля Бізнесу. Кредити та Інвестиції Кредити Швидкі гроші!!!\nПропоную Отримати готівковий кредит дуже легко для цього Вам потрібен лише мінімальний пакет документів (паспорт та код). У нас є можливість оформлення без довідки про доходи та надання кредиту до 3000 т.грн для неофіційно працевлаштованих. Також жодних штрафних санкцій за дострокове погашення. Вік від 23-67 років, з 21 року кредити на товар. Рішення по кредиту протягом 20хв. Звертайтесь за адресою пр. Перемоги 5 (магазин "Точка").


Різдвяний бій УПА. Бірча, 7 січня 1946 року - Історія з грифом «Секретно». Таємниці українського минулого з архівів КГБ\nРіздвяний бій УПА. Бірча, 7 січня 1946 року\nЗавершення Другої світової війни не зупинило польсько-українського конфлікту, який розпочався 1942 року на Холмщині, в 1943-му перекинувся на Волинь, а в 1944-му охопив і Галичину. Конфлікт, жертвами якого стали тисячі людей з обох сторін, активними учасниками — підпільні рухи двох народів, швидко набув рис, характерних для війни. Кривавої війни у війні. Завзятість сторін у протистоянні забезпечила його тривалість і продовження в нових реаліях після відходу німецької окупації.\nГоловною ареною війни між українцями та поляками після завершення Другої світової стали терени так званого Закерзоння — землі, заселені здебільшого українцями, проте включені до складу відновленої Польщі. Саме намагання поляків позбутися українського населення стало причиною продовження польсько-української війни, загибелі та депортації тисяч українців.\nНавесні 1945 року атаками польських підпільників знищено українські села Завій, Середниця, Пашова. з березня вчинено жорстокий напад на село Павлокома, жертвами якого, за різними даними, стали від 366 до 500 українців. У відповідь відділи УПА провели кілька акцій, спрямованих проти польських населених пунктів. Отож, весною 1945 року подальше розростання конфлікту було більш ніж ймовірним — він міг набрати масштабів протистояння на Волині чи Галичині у 1943—1944 роках. Зупинили його переговори між представниками українського та польського підпілля 29 квітня 1945 року у Селиськах Березнівського повіту та підписання угод про перемир'я і співпрацю у боротьбі з НКВД.\nПроте перемир'я з польським підпіллям не гарантувало цілковитого спокою українцям Закерзоння. Восени 1945 року польська комуністична влада, аби пришвидшити примусове виселення українців до УРСР, залучила до депортацій свою армію. Брутальність поведінки військових щодо цивільного населення, залякування та вбивства стали щоденною практикою. На захист українців виступили відділи УПА, які здебільшого складалися з місцевих жителів, повсталих проти польського терору. Між повстанцями та загонами польського війська почалися завзяті бої. Незважаючи на величезну військову перевагу супротивника, протягом кількох місяців 1945 року ініціатива була на боці Української повстанської армії, яка контролювала значні території. Польська комуністична влада зосереджувалася в укріплених містах. Однією із таких «твердинь», звідки періодично здійснювалися напади на українські села, було містечко Бірча.\nУкраїнські повстанці готуються до наступу на Бірчу, 1946 р.\n1946 рік українці Закерзоння зустрічали з тривогою за майбутнє. Сподівань на те, що він виявиться спокійнішим і безпечнішим, ніж попередній, було мало. Це стало зрозуміло вже в перші дні нового року: 1 січня загони польського війська з Бірчі увірвалися в село Ляхава. «В селі, — читаємо у повстанському звіті, — розпочали тоді свій кривавий танець. З хат забрали тоді сімох господарів-українців у віці 40-80 років та двох хлопців по 16 років, та всіх розстріляли біля школи. Одного застріленого господаря вкинули в вогонь».\nНаступного дня брутально викинуто більше трьох сотень українців із села Монастирець, 6 січня вранці напередодні Святвечора польське військо з Бірчі атакувало село Добре.\nТака активність гарнізону Бірчі на антиукраїнському фронті не могла залишитися непоміченою для командування УПА на Закерзонні. Ще наприкінці 1945 року кілька сотень здійснили два наступи на це містечко. Найуспішнішою була перша акція, проведена в ніч з 22 на 23 жовтня куренем УПА під командуванням Павла Вацика — «Прута». Повстанці прорвали ворожу оборону, увірвалися в містечко, розбили тюрму, визволивши в’язнів, знищили військові казарми.\nУспіх повстанців примусив польське військо ще більше укріпити свою твердиню, тож запорукою нового результативного нападу на Бірчу мала стати передусім несподіванка. Саме тому атаку запланували безпосередньо на українське Різдво. «Акція, — читаємо про це в звіті УПА, — спеціально була запланована в часі, коли поляки могли її найменше сподіватися, і мала за завдання викинути ворога з його укріплень і знищити ворожі укріплення та саме містечко, котре має ще кільканадцять мурованих будинків». Бій на Різдво був несподіванкою і для вояків УПА, які зазвичай відзначали це свято разом із цивільним населенням у селах, які захищали. Очевидно, така ініціатива не викликала особливого захоплення у повстанців, проте в армії накази не обговорюються, а виконуються.\nТретій зліва — курінний Михайло Гальо — «Коник», йому залишилося жити кілька годин.\nЗагалом до штурму залучено чотири відділи, а саме: сотні «Ударники-4» (командир Володимир Щиґельський — «Бурлака»), «Ударники-7» (командир Григорій Янківський — «Ластівка»), «Ударники-2» (командир Дмитро Карванський — «Орський» — заступав пораненого сотенного Михайла Дуду—«Громенка») та «Ударники-6» (командир сотенний «Яр», прізвище невідоме).\nЗагальне керівництво перебрав на себе курінний Михайло Гальо — «Коник». Ввечері 6 січня він виступив перед вишикуваними і готовими до бою повстанцями. «У цей Святвечір, — згадує його слова учасник бою Михайло Овимко, — наша мета піти у відплатну акцію проти Бірчі, щоб знищити це вороже кубло, яке палить українські села (показує в сторону присілка Ропа, де догоряла решта хат), вбиває невинних людей, старців, жінок і дітей, та не дає спокійно відсвяткувати навіть того Святвечора. За ті всі кривди, за пролиту українську кров, за смерть наших упавших героїв ми сьогодні відплатимо. Замість колядок Рождества Христового, будуть грати наші повстанські кулемети і вибухати гранати».\nНаступ відбувався двома групами зі сходу та заходу. До першої групи, яку очолив «Бурлака», окрім його сотні входила також сотня «Ластівки». їхнім завданням було привернути на себе увагу ворога та зв'язати вогнем. Тим часом дві інші сотні під командою курінного мали безпосередньо прорватися до міста і спалити його. Групі Володимира Щиґельського вдалося під час наступу не лише зосередити увагу ворога на собі, але й вступити у східну частину міста і здобути там кілька бункерів. Проте вже на початку бою стало зрозуміло, що поляки готові до активної оборони. «Поляки були сильно окопані, — читаємо у звіті з акції, — і мали навколо міста пороблені бункри, в котрих безперервно мешкали. Вже в перших хвилинах бою навколо міста грали ворожі кулемети, що свідчить про те, що ворог був приготований, чи радше, що був постійно на становищах. Момент заскочення ворога неприготованим в цім випадку відпав цілковито, одначе відділи дальше виконували положені на них завдання».\nБій на східному відтинку тривав аж до ранку — у повстанців неухильно закінчувалася амуніція. Врешті, коли о 8:00 стало цілком зрозуміло, що бій на західному відтинку припинився і поляки всі свої сили перекинули проти відділів, підпорядкованих «Бурлаці», командир дав наказ відступати. «Відворот відбувався під безперервним обстрілом автоматичної і крісової зброї ворога, — читаємо у звіті Тактичного відтинка УПА “Лемко”, — а також тяжкого кулемета, якого противник примостив на узбіччі гори Валькова. По ворожих рухах було видно, що він намагається відтяти нам дорогу до лісу та унеможливити відступ потоками, що ведуть з міста Бірчі в південному напрямку, і тим способом оточити відділ на відкритому терені. Однак ворогові не вдалося осягнути своєї цілі, бо підвідділ час до часу ставив спротив, стримуючи наступ противника з крила та ззаду. Ворожа погоня тривала на шляху близько трьох кілометрів і мимо цього, що за відступаючими вислано сотню кінноти Війська польського, відділи добилися-таки до лісу і там, на скраю лісу, відкрили збройний гураґанний вогонь по противникові, і це саме відбило ворогові охоту до дальшої погоні. Після чого відділи відступили на умовлений збірний пункт».\nДещо інакше розвивалися події на західному відтинку нападу. Першим недоліком стало те, що сотні через складні теренові умови не змогли вчасно прийти на визначені місця і синхронно розпочати акцію. Під час штурму міста нападники були дуже добре помітні для поляків завдяки підпаленим упівцями хатам. Зважаючи на те, що відділи опинилися під прицільним вогнем ворога, о 5:00 дано наказ про їх відступ.\nЗагалом під час акції повстанці зазнали великих втрат, найважчими з яких були загибель курінного Михайла Галя — «Коника» та виконувача обов'язків сотенного Дмитра Карванського — «Орського». Разом загинуло 23 повстанці, ще 22 було поранено. Найважливішими причинами невдачі стали некоординованість початку акції (частина відділів через засніжений терен надто пізно прибула на місце і не мала жодної технічної можливості попередити про це іншу групу), польський гарнізон виявився готовим до акції (а це були 1 500 польських вояків та рота НКВД, які, крім чисельної переваги, мали можливість використовувати укріплення), повстанцям забракло важкої зброї для штурму укріплень, а згодом і амуніції для продовження наступу, що затягнувся.\nПопри невдачу у різдвяному бою, УПА продовжувала активну діяльність, захищаючи українське населення. Польській комуністичній владі знадобилося ще більше року, аби придушити український опір. Останнім актом польсько-української війни стала сумнозвісна акція «Вісла» навесні 1947 року, під час якої не лише ліквідовано структури українського підпілля на Закерзонні, але й остаточно виселено із цих теренів українське населення.\nР. S. Через десятки років після описуваних подій Бірча знову опинилася в епіцентрі польсько-українських суперечок. їхньою причиною стало бажання представників української громади перепоховати загиблих у цьому бою повстанців на цвинтарі, за християнським звичаєм. Могила вояків УПА увійшла до присадибної ділянки мешканця Бірчі Яна Ляшкевича. Він використовував її як пасовище для корів, хоча знав про місце поховання та змінювати нічого не хотів.\nДружина одного із загиблих, Анна Карванська-Байляк витратила дев'ять років, намагаючись добитися від польської влади дозволу на перепоховання. У 1994 році в канцелярії перемиського воєводи вона отримала точну відповідь, яка пояснила причини її тривалого поневіряння: «Якби ваш уряд визнав УПА за учасника боротьби за незалежну Україну, поховали б ми їх, ваших повстанців, на нашому військовому цвинтарі в Пикуличах без проблем. Хто має то зробити за вас?».\nЗа кілька годин до бою.\nІсторію своєї боротьби Анна Карванська виклала у книжці з промовистою назвою «Україно, визнай». Врешті, у 2000 році повстанців перепоховали на цвинтарі біля Перемишля. Українські політики досі дискутують, чи вважати їх та інших вояків УПА національними героями, хоча відповідь на це питання вже давно дав сам народ у тисячах пісень. Одна з них про Бірчу:\n«Ой, хто то, хто то йде на Бірчу,\nНестримно з боєм наступа?\nТо командир — полковник Коник\nВеде стрільців — борців УПА:\nЩоб відплатить за людські кривди,\nЗа кров, що в Лімній потекла,\nЗа смерть, неволю і руїни,\nЗа села, спалені до тла.\nТа це стрілецтво не злякає,\nНовим завзяттям запалить:\nНа кров і зброю присягаєм\nГеройську смерть, його помстить!\nНаш командир — полковник\nКоник В бою із ворогом упав, —\nНа вівтар Слави України\nЖиття і кров свою віддав!\nА ми — за ним, його слідами,\nЗ його наказами ідем,\nІдем повстанськими шляхами\nТуди, — де Воля нас веде!»


Занадто відвертий купальник повернувся в моду - новини України\nЗанадто відвертий купальник повернувся в моду\n13 березня 2019 21:14 435\nНапередодні літнього сезону 2019 року знову стає популярним дуже відвертий типаж купальника, - нову колекцію цих предметів одягу представив дизайнер Джоел Альварес.\nПро це повідомляє UAportal з посиланням на авторитетну британську газету The Sun.\nВідзначимо, що Альварес раніше вже продавав незвичайні купальники з клейкої стрічки в рамках свого Black Tape Project, і зараз вони повернулися, при цьому, стали ще більш відвертими і відкритими, ніж раніше.\nНа фото дизайнерських робіт можна побачити, що клейка стрічка лише для пристойності прикриває інтимні місця струнких дівчат, в той час як на решті площі тіла її шматки розкидано в абсолютно випадковому і непередбаченому порядку.\nВарто зауважити, що такий формат таки користується популярністю, - на сторінку проекту в мережі підписано майже 360 тисяч осіб.\nНагадаємо, раніше UAportal приводив фото самого дивного взуття, серед якого можна побачити як уггі на підборах, так і туфлі з бекону.


З часів Христа вплив медичних працівників на благовістя був величезним. Євангельське служіння як Самого Христа, так і Його учнів підсилювалося служінням зцілення. У наступні століття християни також славилися своєю щирою турботою про хворих і нужденних. Під час декількох епідемій чуми в Олександрії люди втікали з міста, а християни залишалися, доглядали за хворими й ховали померлих, зміцнивши таким чином загальну думку про християнство як про релігію любові й самовідданості.\nЗ самого початку сучасного місіонерського руху медичне служіння стало значним аспектом всесвітнього благовістя, але тільки в кінці XIX – на початку XX ст. воно стало окремою місіонерською спеціалізацією. До 1925 р. більше двох тисяч лікарів і медичних сестер з Америки та Європи служили по всьому світу, а лікарні та клініки під керівництвом місій швидко росли.\nСлужіння медичних місій у XX ст., без всякого сумніву, було найбільшим моральним досягненням, яке світ коли-небудь знав, і більше, ніж будь-яка інша сила, послужило справі обеззброєння критиків християнських місій. Скільки разів фахівці-медики відмовлялися від прибуткових посад і сучасних зручностей у себе на батьківщині, щоб довгими й виснажливими годинами працювати в небезпечних і неспокійних місцях в абсолютно примітивних умовах. Вони присвятили своє життя підвищенню рівня здоров’я в усьому світі, часто досліджуючи захворювання, які мало цікавили західних фахівців. Їхніми стараннями зведені чудові медичні школи та лікарні для тих, кому вони служили.\nМедики-місіонери стикалися з тими ж перешкодами, що і їхні колеги-немедики. Їхня робота стала прямою конкуренцією чаклунам-цілителям і знахарям, а їхня система поглядів на медицину часто призводила до зіткнення зі споконвічними культурними традиціями народів. Іноді опозиція була лютою. Але, крім явної ворожості, медикам доводилося мати справу з забобонами, страхом і невіглаством, що серйозно гальмувало їхні зусилля, спрямовані на поліпшення здоров’я людей. Лікареві-місіонеру в Африці довелося чекати довгих вісім років, перш ніж він зумів взятися за лікування першого місцевого пацієнта. У Китаї лікарі-місіонери майже постійно стикалися з проявом ненависті до іноземців; і все ж у 1935 р. більше половини лікарень у цій країні були місіонерськими.\nОсобливим місіонером-медиком сучасної історії був доктор Джон Томас, який вирушив в Індію ще до Вільяма Кері, а пізніше працював разом із ним. Кері високо цінував його роботу, стверджуючи, що «ефективність лікування цього лікаря забезпечила б йому в Європі найвищу репутацію». Доктор Джон Скаддер став першим американським місіонером — фахівцем у галузі медицини, патріархом розгалуженої мережі місіонерів-медиків, які служили в Індії і всюди в світі. Деякі місіонери, які отримали медичну освіту, разом із Девідом Лівінгстоном і Хадсоном Тейлором, використовували медицину як додаткове служіння.\nОдним із найбільш цікавих місіонерів-медиків за всі часи був знаменитий Альберт Швейцер, лікар, музикант і вчений-біблеїст. Його кар’єра медичного місіонера почалася в Західній Африці в 1913 р., де він організував лікарню в Ламбарене; і там, не враховуючи періоду ув’язнення у французькій в’язниці під час Першої світової війни, віддав життя медичному служінню. Хоча він був популярним автором і лектором, а також органістом, і цілком міг насолоджуватися життям у вищому суспільстві, він присвятив свою енергію збільшенню тривалості життя кожного «брата, заради якого помер Христос».\nХоча в медичних місіях працювали в основному чоловіки, у кінці XIX ст. до медичної місіонерської діяльності стали долучатися й жінки, досягнення яких невдовзі стали відомими в усьому світі. Клара Суейн, що служила під керівництвом Місіонерської ради методистської церкви, була першою жінкою-лікарем зі США. Вона приїхала до Індії в 1870 р. і через чотири роки відкрила першу лікарню. Першою медичною сестрою-місіонеркою була міс Е. М. Маккечні, яка приїхала в Шанхай у 1884 р. й організувала там лікарню.\nДо середини XX ст. значні зміни, які відбулися в країнах третього світу, змінили традиційну роль медиків-місіонерів. У міру завоювання незалежності країни, що розвиваються, стали розробляти власні медичні програми, і новаторська медично-місіонерська діяльність більше не відігравала першорядної ролі. З політичними й соціальними змінами медичні місії стали концентрувати свої зусилля на превентивній або профілактичній діяльності, організації польових госпіталів, роботі в стаціонарах і медичних школах.\nВілфрид Гренфелл, один із найбільш відомих місіонерів-лікарів, служив на північноамериканському континенті вздовж замерзлого побережжя Лабрадору. З дитинства хлопець мріяв про морські подорожі, але батько відправив його на навчання в медичну школу. Після свого навернення, а сталося це під час проповіді Муді, яку молодий лікар випадково почув на вулиці, він дізнався, що Королівська національна місія для рибалок глибоких морів шукає лікаря, який має бажання працювати на кораблі милосердя у Північному морі. Так почалася його служіння лікаря-місіонера і здійснилася дитяча мрія про подорожі.\nПроте в 1892 році він прибув у Північну Америку, на суворі береги Лабрадору, і його погляди раптом змінилися. Гренфелла вразили фізичні та духовні потреби людей, які боролися зі стихіями цього холодного краю, і він вирішив решту свого життя присвятити служінню цим людям. Спочатку служив на борту корабля, але невдовзі зрозумів, що найбільш нужденні люди живуть у розкиданих на березі селах. Щоб добратися до цих сіл, відчайдушний лікар навчився керувати власним пароплавом і, за словами біографа, ризикував так, що «професійний моряк помер би зі страху».\n«Слідування за Христом, — розповідав він згодом, — дозволило мені мати більше пригод, ніж будь-який інший спосіб життя». Найбільш хвилююча пригода, яку пережив Гренфелл, сталася в Пасхальну неділю 1908 р., коли він отримав терміновий виклик до серйозно хворого юнака в селі за шістдесят миль. Гренфелл приготував собачу упряжку й терміново вирушив у це село, щоб врятувати життя хлопцеві. Хоча він усвідомлював небезпеку весняного танення снігів, але ради економії часу вирішив ризикнути й перетнути вкриту льодом затоку, щоб не об’їжджати її. Лід тріщав і ламався — і Гренфелл із собаками опинився в холодній воді. Він зумів вибратися на крижину разом із трьома собаками, але йому було дуже холодно. Щоб не замерзнути, лікар убив трьох собак і загорнувся в їхні закривавлені шкіри. Наступного ранку ледь живого лікаря підібрали люди, які ризикували життям ради його спасіння.\nЦя історія дуже надихнула багатьох людей, які їхали в Лабрадор, щоб служити поряд із ним. Гренфеллу було присуджено безліч нагород і виявлено різні почесті за сорок років його служіння в Лабрадорі. У 1927 р. його возвели в лицарі, а невдовзі після того Університет святого Андрія присудив йому титул Почесного лікаря. Але для бідних сіл Лабрадору він був не менше, ніж святий, а може — й більше.\nНайбільш видатною родиною місіонерів-медиків стала сім’я Скаддерів. Джон Скаддер, молодий лікар із Нью-Йорка, залишив успішну практику — і в 1819 р. відплив на Цейлон разом із дружиною й дитиною. Скаддери служили на Цейлоні та в Індії тридцять шість років, і за цей час у них народилося ще тринадцять дітей, дев’ятеро з яких дожили до дорослого віку. З цих дев’яти семеро стали місіонерами, більшість із них отримали медичну освіту. Чотири покоління сім’ї Скаддерів дали світові сорок два місіонери, які разом присвятили понад тисячу років місіонерському служінню. Серед них була й Іда Скаддер, донька молодшого сина Джона Скаддера, якого також назвали Джоном і який також служив місіонером в Індії.\nІда народилася в Індії, але потім жила з родичами в Чикаго. Після закінчення школи вона не мала наміру продовжувати сімейну традицію місіонерства, але в 1890 році захворіла її мама, і дівчина вирушила в Індію доглядати за нею. Іда пробула там довше, ніж планувала. Вона стала викладати в школі для дівчаток. Проте місіонерська праця видавалася їй виснажливою, і слова рідних, що це сімейна традиція, звучали для неї непереконливо. Але однієї ночі Бог змінив усе — тоді троє людей: брахман, індус вищої касти й мусульманин приходили до їхнього дому й просили її допомогти в складних пологах. Вони відмовлялися від допомоги батька-лікаря, оскільки їхні релігійні традиції забороняли жінкам близький контакт із незнайомими чоловіками. Наступного ранку Іда дізналася про смерть цих трьох жінок, і це народило в її серці покликання до медичного служіння.\nДівчина повернулася в США, щоб отримати освіту, потрібну для медичного служіння в Індії. А після цього Іда зі своєю подругою Енні Ханкок приїхала в Індію для медично-євангелізаційної праці. Вона привезла з собою чек на десять тисяч доларів для нової лікарні (пожертвування однієї багатої жінки). Іда мріяла перейняти досвід від свого батька, але той невдовзі помер від раку, що стало великим розчаруванням для дівчини. До того ж індійці, які так потребували допомоги, не довіряли молодій лікарці. І навіть коли пацієнти зверталися до неї, їхнє невігластво заважало одужанню. Вони часто посипали свіжі рани попелом, забували, як приймати ліки.\nНевдовзі Іда зайнялася справами з будівництва лікарні. А ще вона розуміла, що треба вчити місцевих жінок основам здорового способу життя та гігієни, тому саме для цього лікарка організувала медичну школу. Медична робота займала переважну частину її шістнадцятигодинного робочого дня, але вона вважала також необхідним вести й духовну працю серед людей. Якщо не було часу на розмову, то Іда просто роздавала картки з уривками з Писання. І, що дуже важливо, її медична праця проклала шлях для праці Енні Ханкок. Ту рідко впускали в дім, але зі зростанням авторитету Іди, те ж відбувалося й щодо Енні, і згодом вона стала бажаним гостем у кожному домі.\nІда вийшла на пенсію у віці сімдесяти п’яти років, але ще близько десяти років була активною в служінні. Вона вела біблійні уроки, консультувала лікарів у складних випадках. Вона дожила до того, що побачила сучасний медичний комплекс зі штатом близько ста лікарів, який обслуговував близько двохсот тисяч пацієнтів і готував близько двохсот спеціалістів у рік.\nДжессі та Лео Халівелли\nНа відміну від Вілфрида Гренфелла та Іди Скаддер, широко відомих усьому світові завдяки своєму служінню медиків-місіонерів, подружжя Халівеллів, хоча й служило протягом десятків років тисячам людей, надавало медичну допомогу практично в невідомості. Полем їхньої місіонерської діяльності був басейн Амазонки, вони присвятили своє життя проповіді Євангелії та медичному обслуговуванню людей, проходячи за рік до дванадцяти тисяч миль вгору й вниз величезною територією між Беленом і Манаусом, порослою непрохідними джунглями.\nРішення Халівелів долучитися до місіонерської діяльності прийшло майже як осяяння невдовзі після їхнього весілля. На той час Джессі була медсестрою, а Лео — спеціалістом у галузі електротехніки. Їхнім першим місіонерським завданням стало проведення новаторської євангелізаційної роботи в Північній Бразилії, в Белені, яку вони успішно здійснювали в 1920-ті роки. Однак Лео цього видавалося замало, особливо коли він думав про тисячі людей на берегах річки, до яких місіонери не доходили. Їхнє життя здавалося безвихідним через убогість та хвороби: віспа, сифіліс, глисти, проказа, малярія та інші тропічні недуги збирали свій смертельний урожай. Тому під час відпустки в США в 1939 році вони стали готуватися до більш широкого служіння. Лео пройшов курс вивчення тропічних хвороб, а Джессі оволоділа знаннями щодо харчування, санітарії та акушерства. Вони також змогли зібрати кошти на судно, яке згодом служило їм домом і плавучою клінікою.\nВіґґо Олсен був не просто лікарем. Він був неофіційним дипломатом, який організував велике селище й сміливо служив бенгальському народу в часи його найбільшої біди.\nПісля інтернатури в Нью-Йорку й нетривалої медичної служби у військовому флоті Віґґо вибрав престижну клініку Мейо. Але одного разу в церкві Віґґо почув слова однієї жінки: «Тепер, коли лікар Олсен став християнином, він напевно стане місіонером». Від цих слів він аж здригнувся, і вони запали йому в серце. За наступні п’ять років, з 1954 до 1959 р., сім’я Олсенів виросла з трьох до шести чоловік. Сам Віґґо поглиблював освіту й проповідував Євангелію, яку вважав частиною своєї праці, незалежно від того вдома він чи за кордоном. Вибір місця місіонерського служіння був для Олсенів дуже складним. Місіонерський комітет пропонував служіння лікаря, який надає першу допомогу людям, ходячи від села до села. «Я ж бачив своє служіння, — говорив Олсен, — у маленькій, але дієздатній лікарні… Вважав, що нам потрібен штат лікарів, медсестер та інших працівників, щоб забезпечити медичне та хірургічне лікування, гідне представляти своїм служінням Ісуса Христа, щоб в обстановці любові й турботи щодня ділитися Доброю Новиною».\nСаме це стало причиною, яка стримала лікаря від поїздки в Пакистан, але він не міг позбутися ідеї служити там, де тоді один місіонер припадав на кожні три чверті мільйона населення. Зрештою навесні 1959 р. президент місіонерської ради надіслав Віґґо запрошення постати перед радою й розкрити їй своє бачення місіонерської праці медика. Олсен сформулював тринадцять основних принципів цієї праці — і після тривалого обговорення всі тринадцять пунктів було затверджено.\nПроте тільки в січні 1962 року Олсени сіли на літак, який вирушав у Східний Пактистан. Ці три роки були присвячені вивченню тропічної медицини й збору фінансів для праці. За той час майбутні місіонери відвідали безліч церков і поспілкувалися з багатьма людьми, шукаючи матеріальної та молитовної підтримки.\nУ Пакистані місіонер стикнувся з бюрократичною системою, проте, доклавши багато зусиль, Віґґо отримав землю й дозвіл на будівництво медичного поселення. У 1964 р. почалося будівництво. У той час Олсени зосередилися на вивченні мови, а голова родини при цьому виконував щоденну медичну роботу. З часом ситуація в регіоні стала погіршуватися: Індія збирала війська на кордоні з Пакистаном, а потім — сімнадцятиденна війна. У 1966 р. нарешті відкрилася Меморіальна християнська лікарня і розпочалася повномасштабна медична діяльність. Персонал лікарні був готовий до будь-яких надзвичайних обставин, таких, як холера, епідемія якої сталася в 1968 році. Тоді з понад ста пацієнтів померло лише двоє.\nАле служіння Віґґо охоплювало набагато більше, ніж просто медичну роботу. Він брав активну участь у благовісті й викладав у класах новонавернених бенгальців-християн, готуючи їх до хрещення.\nНа початку 1970-х у країні почалися політичні безпорядки. Особливо тривожною була ніч 23 квітня 1971 року, коли прийшла звістка, що буде атака на медичне поселення. Ситуацію ускладнювало те, що в той день Олсен зламав руку. Місіонери були готові ціною власного життя захищати своє дітище, але Господь зберіг їх від цього нападу. Урядовий генератор, який щоночі вимикали — і це давало змогу бандитам нападати в повній темряві, того дня не вимкнули. Хтось вважав це випадковістю, але місіонери вірили, що це був Божий захист.\nЗа книгою Рут Такер «Від Єрусалима і до краю землі»


Windows 10 офіційно прийшов кінець | ТехноФан\nWindows 10 офіційно прийшов кінець\n2020-02-14 08:09 2 0\nЛайфхакер 2020-02-27 19:30\nКожен 5 українець платить за комуналку половину власного доходу: вражаюча статистика. 19:50 Народна Правда Цього місяця 21% громадян України вказали, що витрачають на оплату комунальних послуг більше половини доходу сім’ї. У 2015-му році даний показник був в три рази менше – 6%. Про це свідчать результати опитування Київського міжнародного інституту соціології, передає НАРОДНА ПРАВДА. Як повідомляється, з 2019 року частка зросла з 14% у листопаді і 16% грудня. Число… The post Кожен 5 українець платить за комуналку половину власного доходу: вражаюча статистика appeared first on Народна Правда.\nПовернення проспекту Жукова в Харкові: Дробович закликав покарати винних. 19:50 Обозреватель Інститут нацпам'яті звернеться до правоохоронних органів\n«Зливав» таємниці слідства: сплив зв'язок «короля контрабанди» Альперіна з прокурором. 19:47 Обозреватель Журналісти знайшли переписку


5 скандалів, які зіпсували кар'єру знаменитостей\nЗірки, що втратили кар’єру через скандали\nЗірки, які посварилися з родичами і не спілкуються з ними\nЗірки, які таємно одружилися\nЗнаменитості нерідко дозволяють собі, скажімо так, «своєрідні» привселюдні витівки. Хтось робить це задля розкрутки, аби привернути додаткову увагу, для когось це привід просто подуріти. Папараці вже звикли ловити жертв, готових показати черговий безкоштовний «спектакль» для публіки. Але яким буде ефект, щоразу передбачити складно. Joy-pup розповідає про історії, які коштували зіркам кар’єри.\nФокуси Ліндсі Логан\nУ свої 33 роки Ліндсі Логан встигла дізнатися, що таке справжня популярність, зігравши найяскравіші головні ролі в таких фільмах, як «Чумова п’ятниця» і «Поцілунок на удачу». Втім, ця смілива особа демонструє не тільки талант і сексуальність, а й прикру вдачу. Ліндсі не раз ставала головною героїнею скандальних хронік і була помічена у численних любовних пригодах. На її рахунку пристрасні поцілунки з подругою, бійка з бойфрендом з Росії і багаторазові порушення ПДР під дією алкоголю і наркотиків. Згубні пристрасті сильно зіпсували кар’єру актриси: їй навіть довелося лягти в клініку для лікування від залежності і просидіти деякий час під арештом. Чимало кінокомпаній розірвали з Ліндсі робочі контракти, і надовго залишили її без роботи.\nПровал Едді Мерфі\nХто б міг подумати, що король голлівудської комедії може зазнати фіаско? Скандал розгорівся на премії Оскар. Музична комедія «Дівчина мрії», де актор зіграв одну з головних ролей, мала принести заповітну нагороду. Але сталося непередбачене. Лише за пару тижнів до церемонії у прокат вийшов новий фільм «Прийоми Норбіта», де Мерфі теж з’явився в головній ролі. Критики підняли таку хвилю обурення з приводу його останньої акторської роботи, що Оскар вирішили віддати іншому акторові. Ось так буває навіть з відомими особами!\nКрадіжка Вайнони Райдер\nКолишня любов Джоні Деппа, знаменита актриса Вайнона Райдер одного разу «встрягла» в досить неприємну історію. У 2001 році вона вкрала з бутика одяг і аксесуари на суму 5000 доларів. Хоча справу намагалися подати як напад клептоманії, зірці таки довелося пройти через доволі суворе покарання. Її засудили до 480 годин громадських робіт, трьох років випробувального терміну, штрафу і повного відшкодування шкоди. Для шанувальників Вайнона залишилася улюбленицею, чого не скажеш про режисерів, які не знімали її 4 роки. Колишня слава так і не повернулася.\nСкандали з Робертом Дауні-молодшим\nСинові знаменитого режисера Роберта Дауні-старшого пророкували кар’єру в кінематографі ще з п’ятирічного віку. Тоді талановитий хлопчик підкорив глядачів своєю першою роботою, а в 1992 році уже дорослим удостоївся Оскара за блискуче зіграну роль у кінострічці «Чаплін». Завдяки батькові Роберт отримав «зелене світло» в Голлівуд, і вже самостійно – пристрасть до наркотиків. Багаторічні скандали «під кайфом» так і тривали б, якби не арешт і ув’язнення на цілий рік. Згубна звичка ставала дедалі міцнішою, поки в 2001 році Дауні-молодший не вирішив лікуватися. Цілих 7 років простою в акторській кар’єрі і судові тяжби – така ціна, яку він заплатив за свої витівки. Можна сказати, що Роберт – щасливчик. Він один з небагатьох, кому вдалося знову піднятися на вершину слави після забуття. Роль у фільмі «Залізна людина» відродила талант актора і повернула йому блискучу репутацію.\nЧарлі Шин і безглузді витівки\nНа жаль, талант Чарлі Шина і його блискучу акторську гру затьмарили скандали з наркотиками. Актор балувався зіллям, і дозволяло собі вельми образливі висловлювання на адресу деяких колег. Причому без жодного приводу. Словом, уславився як справжній зірковий скандаліст! Одні говорили про його божевілля, інші звинувачували в усьому наркотичну залежність: нібито без «дози» актор взагалі не з’являвся на жодному ток-шоу. Це істотно зіпсувало кар’єру знаменитості. Режисери швидко анулювали контракти на зйомки і не поспішають їх відновлювати. Додайте, що Шин 4 роки приховував, що хворий на ВІЛ, продовжуючи при цьому інтимне життя з безліччю жінок… Зрозуміло, що кар’єра зірки «Взводу» і «Гарячих голів» на цьому завершилася.\nЯкий фільм завадив Едді Мерфі отримати Оскар?


Два роки ми з дівчиною прожили мандруючи в автомобілі. Наш будинок виник так: я купив стару машину, такий собі автохлам, і своїми руками переробив у «фото-галерею на колесах». Місця для зупинки та місця для виставок ми обирали, як то кажуть, навмання. Можна сказати, це була доля. Ніякого чіткого плану подорожі, суцільна імпровізація, що залежала від деталей.\nЗнаю, що деколи фотографія повинна говорити сама за себе\nЯ завжди любив гуляти, мені подобається помічати речі. Людям часто дорікають, що вони нічого не роблять: ходять вулицями, коли могли б працювати чи вчитись. Тому я вигадав собі привід – ходити з фотоаппаратом, так матиму мету. Таким чином поєднав приємне з корисним.\nЛюблю робити багато речей, які потім в сукупності через деякий час набувають сенсу. Книга почалась як мій дорожній щоденник. Пишу тому, що повинен, бо хочеться. Напевно, це трохи ексгібіціонізм: людина відчуває, що одинока і те, про що вона думає, те, що відчуває, достатньо вагоме, щоб поділитися з іншими, з усім світом.\nДумаю, що, імовірніше за все, існую в письмовій формі, найбільш у тексті\nУ нашому домі-автомобілі було таке маленьке віконечко. Мені придумалось, що кожного дня фотографуватиму вид, який компонує саме життя. Моє фотографічне втручання в композицію буде мінімальним, тому завжди буде присутня однакова рамка і лише краєвид змінюватиметься. Так, власне, виникла серія з 400, а може і більше, фотографій краєвидів, які потім використав у книзі. Людина, передивляючись фотографії, розуміє, що означає життя в мандрівці. Ця книга про відкриття чогось незвіданого.\nШтука, яка мені подобається – класична фотографія. Із задоволенням проводжу час в комірці, де проявляють фото. Це ніби один із останніх оазисів, де людина може подумати\nЗараз живу у Львові, працюю викладачем чеської мови. Не думаю, що це моє життєве призначення. А коли це не призначення, то це погано. У мене немає відчуття дому. Не можу сказати, що почуваюсь у Празі як вдома чи Львів – мій дім. Мені подобається це почуття, це тому, що я досі у пошуках.


Студентське самоврядування - Мої статті - Каталог статей - Полтавський комерційний технікум\n17 листопада 2010р студенти технікуму відзначали своє свято - День студента. До цієї події дирекція технікуму заохотила самих активних студентів матеріальною винагородою - премією! наказ дивись тут : http://www.pkt-poltava.ucoz.ru/____._.doc)\nСтуденти технікуму активно проявляють себе не лише в науці чи навчанні, а також реалізують свій творчий потенціал, вміння працювати в колективі. Саме для цього існує студентська рада технікуму - головний виконавчий орган студентського самоврядування.\nУ технікумі проводяться вечори відпочинку, різноманітні конкурси, зустрічі, диспути, круглі столи, виховні години. Студенти беруть активну участь у всіх міських та обласних подіях, вони є актинними учасниками конкурсу "Студентська весна".\nПротягом навчального року викладачами і студентами організовуються Дні відкритих дверей для майбутніх абітурієнтів.\nКращим та активним студентам за результатами навчального процесу надаються премії на заохочення до навчання та матеріальні допомоги малозабезпеченим студентам.\nСтудентське життя технікуму завжди яскраве та наповнене подіями. Особливо для тих, хто не боїться проявляти та розкривати себе і свої таланти іншим.\nКатегорія: Мої статті | Додав: komerzijnuj (29.11.2010)


Через виверження вулкана не відбудуться важливі кінопрем'єри - Телеканал новин 24\nЧерез виверження вулкана не відбудуться важливі кінопрем'єри\n19:20, 21 квітня 2010 388\nІсландський вулкан затьмарив і Голівуд. Через скасування польотів над Європою, у Лондоні не відбудуться кілька важливих кінопрем'єр.\nСвої фільми європейській публіці не зможуть презентувати такі кінозірки як Рассел Кроу чи Роберт Дауні-молодший. Кінопродюсери вже підраховують неабиякі збитки.\nДжеймс Кінг (кінокритик): "Звичайно, деякі зірки можуть справді заманити широкі маси у кінотеатри своєю появою у Британії. Наприклад, справжньою втратою для кінобізнесу можна назвати відсутність Майлі Сайрус. Це справжній магніт для папараці. Що ж тепер станеться з її фільмом "Остання пісня"? Ніхто про нього не знатиме."\nХмари попелу у небі над Європою зруйнували масштабні плани творців фільму "Залізної людини ІІ", для якого заокеанський дебют мав стати світовою прем'єрою.\nДжеймс Кінг (кінокритик): "Не пощастило і найбільшому релізу від студії Paramount - фільму "Залізна людина ІІ". У Лондоні мала відбутися його світова прем'єра - у нещодавно відкритому кінокомплексі. Тепер ця суперподія не відбудеться. Це серйозний удар для студії."\nБезперечно, великим розчаруванням стане і відсутність у Лондоні нового втілення Робін Гуда - Рассела Кроу. Святкування прем'єри стрічки про англійського національного героя планувалося розтягнути на кілька днів і влаштувати у двох місцях - у Лондоні, та у Шервудському лісі. Без виконавця головної ролі ці урочистості втрачають свій блиск та розмах.


Свята 18 липня\nДень створення органів Держпожнагляду\nОргани ДПН являють собою державний пожежний нагляд, і щороку 18 липня представники даної професії відзначають своє професійне свято. Головне завдання органів ДПН – це наша з вами безпека. Сьогодні будівництво багатьох житлових (і не тільки) будівель здійснюється з тими чи іншими порушеннями норм пожежної безпеки. Якщо раптом трапиться біда, і вогонь раптово охопить будинок, може постраждати і навіть загинути безліч людей. Кращий спосіб запобігти пожежа – не гратися з вогнем (в буквальному сенсі слова) і, звісно, забезпечити будівлю високою пожежною безпекою. Крім того, заходи по профілактиці цього стихійного лиха застосовуються також до будь-яких видів транспорту, підземних споруд і лісових ресурсів.\nСпектр діяльності фахівців в області ДПН досить широкий. В основні обов'язки входить: боротьба з розповсюдженням пожежі, боротьба з навмисними і ненавмисними підпалами, затвердження проектів на будівництво будівель, контроль за дотриманням всіх норм пожежної безпеки, інструктаж населення (особливо школярів) за протипожежним правилам і ведення статистики пожеж в Росії. Особливу увагу відводиться на систему евакуації людей. В ідеалі вона зобов'язана надавати можливість для безперешкодного виходу з критичної зони. Для цих цілей в будівлі повинні бути встановлені пожежні драбини і спеціальні евакуаційні знаки.\nПрацівники ДПН періодично проводять навчальні тривоги, мета яких – навчити персонал правильним діям під час пожежі. За деякими даними, за рік таких повчальних заходів проводиться близько півтора мільйонів по всій країні. Зусиллями органів державного пожежного нагляду вдається запобігти близько 500 тисяч пожеж на рік і зберегти тим самим цінне матеріальне майно на мільярди рублів, а також безцінні життя людей.\nДля довідки: орган ДПН був створений в 1927 році в Радянському Союзі. Днем його заснування прийнято вважати 18 липня, саме тому цю дату і обрали святкування цієї події.\n18 липня у народному календарі\n18 липня у народі відзначають іменини преподобного Афанасія Афонського, який досить рано втратив батьків і внаслідок цього виховувався черницею – дуже благочестивою блюстительницей християнської віри. Будучи юнаком, Афанасій постригся в Киминский монастир. Молитвами і постами він досяг досконалості, і тоді ігумен благословив його на рішення про безмовності й самоті. За свою бездоганну послідовність вірі Афонський отримав дар зцілення. З усіх земель люди з'їжджалися до нього за цінним радою і в надії отримати довгоочікуване зцілення.\nНа Русі в цей день відзначався Місяців свято: з приходом ночі селяни виходили зі своїх будинків і спостерігали за «грою» місяця – як він ховається в хмарах, то виходить з-за них, граючи яскравими квітами. Вважалося, що таким чином місяць відзначає своє свято. Спостерігати за нічним світилом в Афанасьєв день було обов'язковою традицією, так як люди вірили, що даний обряд надавав здоров'я і фортеці фізичного тіла.\nІсторичні події 18 липня\n18 липня 64 рік – В Римі почався страшний пожежа\nЦя пожежа, що почалася вночі 18 липня, став наймасштабнішим і найбільш руйнівним за всю історію існування Риму. Розпочавшись з невеликих крамниць, вже до ранку вогонь захопив більшу частину міста. Сотні жителів загинули в пожежі, безліч культурних споруд і храмів впали під натиском нещадного полум'я, всюди запанувала паніка. Пожежа вирувала близько п'яти діб, а після його закінчення були підраховані грандіозні втрати: п'ять районів міста повністю зрівнялися з землею, ще сім – значно постраждали, але встояли. Правлячий в той час Нерон пом'якшав над залишилися без даху над головою людьми і відкрив їм двері свого палацу. Він вжив усі необхідні заходи для забезпечення міста продовольством, щоб уникнути тисячею голодних смертей. Однак, скориставшись ситуацією і толком не розібравшись у ній, Нерон надійшов дуже бридко, звинувативши в нещастя молоду християнську громаду. Кажуть, що саме з цього моменту в Римській імперії почалися жорстокі гоніння на представників даного віросповідання.\n18 липня 1870 рік – Прийняття догмату про непогрішимість Папи Римського\nПрийняття догмату про непогрішимість Папи Римського відбулося на засіданні Вселенського собору в 1980 році. Згідно нього, «непогрішність (безпомилковість) Папи відтепер повинна розцінюватися як дар Святого Духа, даний йому як наступникові первоверховного апостола Петра в силу спадкоємства, а не з-за якихось особистих якостей Папи». Адже він такий же чоловік, як і всі інші і може зробити помилку, а натомість має отримати можливість покаятися і висповідатися.\n18 липня 1985 рік – Дата створення першого Тетрису\nТетріс, безумовно, є однією з найпопулярніших «іграшок» в історії людства. І незважаючи на бурхливе впровадження широкого спектру комп'ютерних ігор, він не втратив своєї актуальності й донині. Правда, тепер більшість в тетріс грають допомогою того ж комп'ютера, телефону та інтернету. Цікаво відзначити, що задум самої гри належить маловідомого російського програмісту Олексію Пажитнову, який займався вивченням штучного інтелекту і працював в Академії Наук СРСР. За основу створення тетрису він узяв одну з американських головоломок і зробив її більш змістовною та цікавою. За два місяці Пажитнову вдалося розробити графіку і принцип нової гри. Скопіювавши її на дискети, програміст і його колеги почали поширювати їх по всьому НДІ. За короткий проміжок часу гра «Тетріс» стала дуже популярною в Радянському Союзі, а незабаром – розійшлася по всьому світу. Тетрису було присуджено безліч нагород як лідируючого споживчому софту. Такої популярності не вдавалося завоювати жодної електронної іграшці.\nРудольф Другий (1552 – 1612 рр..) – римський імператор з 1576 року з династії Габсбургів. За твердженням дослідників, він постійно перебував у депресії, тому не дуже підходив для правління імперією. В кінці життя Рудольфа мучили панічні атаки і напади безумства\nРоберт Гук (1635 – 1703 рр..) – видатний англійський учений, що спеціалізувався в області фізики. Був секретарем ЛКО (Лондонське королівське товариство). В 1660 році Хуком був відкритий закон пружності твердих тіл (закон Гука), а через три роки він довів, що точки кипіння і плавлення для всіх тіл незмінні. Хук – автор багатьох наукових праць, винаходів і доопрацювань. Він створив барометр (один із його засновників), повітряний насос, гідрометр, мікроскоп і т. д. Вивчаючи живі організми за допомогою винайденого ним мікроскопа, зробив висновки про те, що всі вони мають клітинну структуру тканини. А після лондонського пожежі 1666 року проявив себе як талановитий архітектор: зокрема, розробив проект відновлення купола собору святого Павла. Загалом, Хук був досить різнобічною особистістю.\nАндрій Ільїн(народився в 1960 році) – актор театру і кіно. Ільїн отримував акторську освіту в Ризі і Горькому, більше десяти років відпрацював в стінах Ризького театру руссдрамы, а потім перейшов в театр імені Моссовета. На сьогоднішній день Ільїн є затребуваним актором в Росії. Він продовжує активно зніматися в кіно і плідно працювати на телебаченні.\nІменини 18 липня\nВідзначають: Агнія, Анна, Єлизавета, Варвара, Афанасій, Кирило, Сергій, Камілла, Василь, Степан.