Чи були жінки безпосередньо залучені до національних державних справ в індійських королівствах? - Історія Подкасти - 2022\nЧи були жінки безпосередньо залучені до національних державних справ в індійських королівствах?\nФільми або телесеріали з Індії показують, що в королівствах Індії, таких як Маур’ян, жінки безпосередньо беруть участь у справах націй/королівств, вони мають значний вплив. Правда це чи просто фантазія режисерів?\nЯ дивився фільми про середньовічний Китай, корейську династію Чосон тощо. Справами королівства займаються чоловіки, жінки майже не несуть відповідальності за справи королівства. Я знаю, що фільми часто не описують справжню історію, але, наскільки я знаю (на основі моїх знань), це було правдою в Китаї та Кореї, навіть у Європі, за винятком невеликого винятку, наприклад, імператриці вдовиці Ци Сі з Цін . Як щодо Індії?\nЯ маю на увазі безпосередню участь в імператорській "кімнаті засідань" або королівському дворі замість того, щоб впливати на своїх чоловіків (справжніх ватажків) у їхніх будинках. Я маю на увазі жінок, які говорять/говорять або офіційно, або неофіційно перед іншими чиновниками чи королівською родиною, тоді як справжні лідери - це чоловіки, але жінки беруть участь у кімнаті, як у телевізійній драмі.\nМені шкода, якщо деякі з вас сприймають/відчувають це як недооцінку жінок; зовсім не. Чоловіки та жінки у середньовічному/античному світі мають власні ролі та спеціалізацію. Я можу зрозуміти, що деякі або більшість людей розглядають владу як честь, тому жінок без імперської влади вважають низькими; але не мені. Я поважаю свою матір більше, ніж свого батька, хоча вона просто сидить вдома і доглядає за мною.\nІмператор Харша (також відомий як Харшавардхан, близько 600 р. Н.е.) мав у своєму офіційному суді разом із собою вдовувану сестру. Вона вела активну повсякденну політику, як запропонували мандрівники того часу. джерело: Кембриджська історія Індії (стара версія опублікована в 1920 р., можна знайти безкоштовно)\nХоча це правильно, деякі жінки знатних домів відіграли роль у середньовічній політиці Індії, це не було універсальним. Їх ролі варіювалися від радника, вождя війни та регентів. Деякі навіть грали на те, щоб бути королями. Але це, здається, виняткові випадки, а не звичайний спосіб.\nЯк правило, як і будь -яка інша країна світу того часу, жінки не займалися політикою. Зазвичай від Володаря залежало, скільки незалежності він надав жінкам, які його оточували.\nНижче наведено кілька прикладів, оскільки ми, очевидно, не можемо охопити всіх важливих індійських жінок однією відповіддю:\nІмператриця Нугу Джахан із імперії Мугулів\nІмператриця Нур Джахан (народилася Мехр-ун-ніса) була супругою імператриці імператора Джахангіра. Історики вважають її більш рішучою і ініціативною, ніж її чоловік, і була справжньою силою, що стояла за престолом більше п’ятнадцяти років. Вона навіть утримувала суд, коли імператор був фізично неспроможний або в інший спосіб не міг його утримувати. Перш ніж видавати будь -які укази, Джахангір зазвичай запитував її думки та видавав накази відповідно до її порад.\nВона правила як регент свого чоловіка і спритно справлялася з іноземними вторгненнями, повстаннями, війною за спадкоємство (після смерті Джахангіра) та адміністративними проблемами. На її ім’я чеканили навіть монети:\nПід час війни між Перською імперією та могулами в Афганістані вона була найвпливовішим членом військової ради. Деякі навіть кажуть, що саме вона займалася захистом від персів. Але через внутрішню роз'єднаність, спричинену її суперництвом з кронпринцем Хуррамом, індійці втратили мало володінь в Афганістані, включаючи місто Кандагар.\nу 1626 році імператор Джахангір був захоплений ватажком повстанців Махаббатом -ханом. Нур Джахан очолила Імператорську армію проти повстанців, щоб врятувати свого чоловіка. Врешті -решт їй довелося здатися, але згодом, використовуючи інтриги та обман, їй вдалося втекти разом з чоловіком із темниць повстанця.\nНаступного року Джахангір помер, і принц Хуррам проголосив себе імператором. Нур Джахан була рішучо налаштована зберегти свою владу, тому натомість проголосила свого зятя та сина Джахангіра1, Князь Шахріяр як імператор. Її зрадив її власний брат, і Хуррам стратив Шахріяра і ув’язнив її, розгромивши війська Шахріяра.\nПізніше Новий Імператор дозволив імператриці -вдові піти на пенсію і жити серед своїх живих дітей. Він також призначив їй щедру пенсію відповідно до її звання, і вона померла після комфортного життя.\nЇї справжнє ім'я було Манікарніка, і вона була королевою -супругою Раджа Гангадхар Рао, яка дала їй ім'я Лакшмібай. Коли Раджа помер, у своєму заповіті він призначив свою вдову для призначення регентом на все її життя, незважаючи на те, що прийняв двоюрідного брата своїм спадкоємцем. Однак британські колоніальні чиновники відхилили це прийняття і оголосили, що штат Джансі має бути приєднаний до британського Раджу.\nХоча спочатку вона була сердечною з британським Раджем, пізніше вона воювала проти них у війні за незалежність Індії і стала легендарною постаттю. Врешті -решт вона померла, воюючи з британцями.\nБегум Хазрат Мехал\nЇї справжнє ім'я було Мухаммаді Ханум. Виходячи з дуже скромного походження, вона піднялася до звання королеви -супруги Ваджід Алі Шах, Наваб з Ауда. Після народження сина Наваб дав їй ім’я Хазрат Мехал.\nВона взяла на себе обов'язки регента, коли британці заслали Наваба, хоча на той час вона вже була розлучена.\nПід час війни за незалежність Індії вона виступила проти британців і оголосила свого сина новим Навабом.\nЇї головною турботою було захист релігійної свободи індійського народу від британського Раджу. Вона висміяла британські претензії щодо забезпечення релігійної свободи такими словами:\nЇсти свиней і пити вино, гризти змащені патрони та змішувати свинячий жир із солодкими, руйнувати індуїстські та мусалманські храми на підставі створення доріг, будувати церкви, посилати священнослужителів на вулиці проповідувати християнську релігію, запроваджувати англійську мову школи, і щомісяця виплачувати людям стипендію за вивчення англійської науки, тоді як місця поклоніння індусів та мусалманів до цього дня повністю занедбані; при всьому цьому, як люди можуть повірити, що релігія не буде заважати?\nВрешті -решт вона була переможена, а згодом заслана до Непалу, де і померла.\nКрім цих прикладів, відвідайте посилання, надане Марком Уоллесом у коментарях.\n1. Щоб уточнити, Нур Джахан вийшла заміж за іншого дворянина, перш ніж вийти заміж за імператора Джахангіра. У неї була дочка від попереднього чоловіка. Сам імператор мав інших дружин і дружину, і принц Шахріар був сином імператора від цих дружин. Тож, коли принц Шахріар одружився на дочці Нур Джахан, він не здійснював інцесту з технічної точки зору, оскільки дівчина не була його біологічною сестрою, а скоріше пасинкою. Проте в той день люди вважалися прийомними братами і сестрами, тільки якщо вони мали одного спільного батька, якого в цьому випадку не було у принца Шахріяра та його подруги.\nІндійський субконтинент, велика суша Південної Азії, є домом для однієї з найстаріших і найвпливовіших цивілізацій світу. У цій статті підконтинент, який в історичних цілях зазвичай називають просто «Індією», розуміється як такий, що охоплює території…\n... мережа лікарень в Індустані близько 230 до н. Е. Близько 100 р. До н. Е. Римляни заснували лікарні (валетудінарія) для лікування своїх хворих та поранених солдатів їх турбота була важливою, оскільки влада Стародавнього Риму базувалася на цілісності легіонів.\n... повинні були бути розділені між Індією та Пакистаном незадовго до того, як кожен став незалежним від Британії. Комісія, призначена лордом Маунтбаттеном, останнім віце -королем Британської Індії, складалася з чотирьох членів Індійського національного конгресу та чотирьох з Ліги мусульман і очолювала\n… Смертельний спалах стався в Джессорі, Індія, посередині між Калькуттою (Колката) і Даккою (нині в Бангладеш), а потім поширився по більшій частині Індії, Бірмі (М’янма) та Цейлону (Шрі -Ланка). До 1820 р. Були зареєстровані епідемії в Сіамі (Таїланд), в Індонезії (де на острові Ява загинуло понад 100 000 людей ...\n… Активність далітів в Індії. Даліти-раніше відомі як "недоторкані", а тепер офіційно позначені касти за розкладом-складають приблизно одну шосту частину населення Індії. Однак протягом століть вони були змушені жити як громадяни другого сорту, і багато хто навіть не вважався частиною Індії варна система соціальних…\n… Набагато більшого масштабу в Індії, населення якої включало 250 000 000 індусів, 90 000 000 мусульман та 60 000 000 людей, розподілених між різними етнічними та релігійними меншинами. Між війнами кампанії пасивного опору Моханда Ганді викристалізували індійський націоналізм, який частково виховувався відносною поблажливістю британського панування. Парламент розпочав рух\nІндійський субконтинент складав іншу систему конфліктів, зосереджену на прикордонних суперечках між Індією, Пакистаном та Китаєм. Партія Конгресу Неру стабілізувала політичне життя наповнених та розрізнених народів Індії. Сполучені Штати розглядали Індію як лабораторію ...\n… Інтерес до справ Індії та до індійських студентів. Коли лідер парсі Дадабхай Наороджі, провідний індійський націоналіст, балотувався до британського парламенту, Джинна та інші індійські студенти працювали для нього день і ніч. Їхні зусилля увінчалися успіхом: Наороджі став першим індійцем, який сів у…\nВ Індії, де Велика Британія контролювала долю близько 320 000 000 людей, у складі яких було всього 60 000 солдатів, 25 000 державних службовців і 50 000 жителів, війна також викликала перший масовий рух за незалежність. Через ворожість до турецької політики Великобританії ісламістські лідери об’єднали зусилля з індусами в…\n... які періодично діяли в Індії з середини 1960-х років. У більш широкому сенсі цей термін, який часто називають наксалізмом або рухом наксалів, застосовано до самого комуністичного повстання.\nПоширення рухів Арія Самадж та Брахмо Самадж в Індії в 19 столітті стало відповіддю на зростаючу присутність Великобританії в Індії та британський виклик індуїстським традиціям. Ці рухи відкрили шлях іншим НРМ, включаючи Рамакришну…\n… Підривається здатність Індії та Пакистану оголосити ядерну державу в 1998 році без будь -якого серйозного міжнародного штрафу - і насправді Індія встановлює власні спеціальні домовленості в рамках двосторонньої угоди зі Сполученими Штатами у 2008 році.\n"Початкове індійське мовлення (з Мумбаї та Калькутти) було англійською мовою і призначене для невеликої європейської спільноти та західних індіанців, ігноруючи при цьому масове населення. Зіткнувшись із зростанням антиімперіалістичних настроїв у країні, колоніальний уряд купив ці торгові точки та перейменував їх ...\nВ Індії була одна з найбільших у світі організацій радіоновин, яка надавала більше дев’яти годин на день новинам для вітчизняних слухачів. ЮНЕСКО підтримала індійський експеримент у радіопередачах "фермерського форуму", щоб заохотити вдосконалення сільськогосподарських методів. Хоча кількість передавачів в Азії зросла ...\nВ Індії англійці оскаржували торгові поступки, особливо з Францією та Португалією на Східно -Індійському архіпелазі, змагання відбувалося з голландцями та португальцями, а в Китаї - практично з усіма морськими державами у Північній та Західній Європі. Результатом стало те, що…\n... оскільки Сибір, Південна Америка, Африка, Індія та Австралія - мали велику залежність від річкового транспорту.\n… Незалежна держава сикхів в індійській провінції Пенджаб. Хоча образи священної війни пронизували їх риторику, їх основним ворогом була індуїстська держава Індія, а не секуляризм сам по собі. Таким чином, сикхський фундаменталізм був насамперед націоналістичним сепаратистським рухом.\nБританська Індія в XIX столітті зазнала контрабанди солі між штатами з різними ставками податків, тоді як контрабанда всіх видів товарів, що обкладаються митом, відбувалася між Гоа та Індією та між Гібралтаром та Іспанією. В другій половині XIX століття в Африці розвинулася контрабанда ...\n… Ізольовані (за винятком повітряного простору), а Індія піддалася небезпеці японського вторгнення через Бірму.\n... системи були використані індійцями в Індії з давніх часів. Перший вимагає відрахування років від якоїсь історичної події. Другий починає розрахунок з положення якогось небесного тіла. Історична система, більш поширена в сучасний час, існує пліч-о-пліч з мусульманською та міжнародною ...\nМинуле Індії закріпилося в історичному часі і відокремилося від легенди лише за допомогою встановлення чіткого синхронізму із зовнішніми даними. Одним з таких зв’язків є посольство Мегасфена Селевкідів до царя Маурії Чандрагупти (грец. Сандрокоттос) у Паталіпутрі (грецька Палімботра, сучасна Патна)…\n… Є «позачасовим», оскільки у Стародавній Індії вся індійська хронологія закріплюється навколо написів Ашокан. Написи також дозволяють перевірити достовірність стародавніх істориків, таких як Геродот (названий "батьком історії" та "батьком брехні"), як у випадку з написом Бісітун ...\nНа півдні Індії правлячий будинок махараджів Траванкоре стверджував, що веде своє походження, пряме і непорушне, від старих царів Південної Індії (згадується як незалежні государі в одному з указів Ашоки, великого імператора Мавританії 3 -го століття…\n... були виявлені з Стародавньої Індії, але досі нерозшифровані написи на печатках можуть містити особисті імена, можливо, купців, які могли б використовувати печатки приблизно так само, як їхні близькосхідні сучасники, з якими вони, як відомо, мали комерційні контакти.\nЗагальні вибори в Індії 1946 р. Зміцнили Мусульманську лігу. У подальших переговорах, перерваних масовим насильством, лідери Партії Конгресу нарешті прийняли поділ як кращий за громадянську війну, а в 1947 році британці евакуювали субконтинент, залишивши Індію та територіально розділений Пакистан боротися з проблемами ...\nОднак Індія, «найяскравіша коштовність британської корони», була влаштована не за згодою, а шляхом завоювання. Індійський заколот 1857–1858 рр. Був придушений, а через рік Ост -Індська компанія була ліквідована, і було встановлено новий титул віце -короля. Імперський контроль був посилений ...\n... її вимогою до самоврядування була Індія. Індійський рух за незалежність досяг повноліття під час Першої світової війни і набрав обертів через різанину в Амрітсарі 1919 р. Партія Всеіндійського конгресу на чолі з Мохандасом К. Ганді викликала співчуття у всьому світі своєю політикою ненасильницького опору, змушує…\nВ Індії еволюція посади генерал-губернатора була дещо іншою. Відповідно до положень Закону про регулювання 1773 р. Уоррен Гастінгс став першим генерал-губернатором. Коли влада Ост -Індської компанії закінчилася, і влада перейшла до…\n… Велика ненасильницька акція протесту в Індії під керівництвом Мохандаса (Махатми) Ганді в березні – квітні 1930 р. Марш став першим актом у ще більшій кампанії громадянської непокори (сатьяграха) Ганді протистояв британському пануванню в Індії, яке тривало до початку 1931 р. І завоювало широку підтримку Ганді серед індійського населення та…\nІндія, закон, прийнятий 1878 р., Що обмежує свободу друку на індійській мові (тобто неанглійської). Запропонований лордом Літтоном, тодішнім віце -королем Індії (правління 1876–80), цей акт мав на меті запобігти народній пресі висловлювати критику щодо британської політики, зокрема опозиції, що зросла…\n… Кашмір, який Індія стверджує, що є частиною території союзу Ладакх.\n... у їхніх гірських опорних пунктах в Індії, тоді як проти караханідів Трансоксанії застосовували силу. На заході, де Альп-Арслан мав здобути усю славу, він зіткнувся з більш складною ситуацією. З одного боку, він вирішив поїхати до Єгипту, щоб знищити єресь Ісманілі Фаміміда,…\nМ’янма (Бірма), Цейлон (Шрі -Ланка), Індія та Пакистан - які відбулися 18–24 квітня 1955 р. У Бандунзі, Індонезія. Загалом 29 країн, що представляють більше половини населення світу, надіслали делегатів.\n... королівство Бутан Індією, до того, що є замаскованою формою анексії, як німецький протекторат, встановлений у Чехословаччині в березні 1939 року.\n... почав відкривати торгові пункти в Індії в 1600 році, і поселення в протоках (Пенанг, Сінгапур, Малакка та Лабуан) стали британськими через розширення діяльності цієї компанії. Перше постійне британське поселення на африканському континенті було здійснено на острові Джеймса в річці Гамбія в 1661 році. Торгівля рабами почалася ...\n… 1858 р. До проголошення незалежності Індії та Пакистану в 1947 р. Радж зміг керувати субконтинентом Британською Ост -Індською компанією, після того, як загальна недовіра та невдоволення керівництвом компанії призвели до широкого заколоту військ -сипоїв у 1857 році, змусивши британців переглянути структура управління ...\n… Піддаються послідовним хвилям індійського впливу, а у VIII столітті н.е.-індо-малайському впливу, можливо, включаючи імміграцію з Яви. Імміграція тайських народів відбувалася з 10 по 15 століття, в’єтнамців з початку 17 століття та китайців у 18-19 столітті.\n... Кхмерська імперія багато в чому завдячувала індійському впливу, але її досягнення також являли собою оригінальний внесок у азіатську цивілізацію. Чудова архітектура та скульптура періоду Ангкора (802–1432 рр.), Які можна побачити в храмових комплексах в Ангкор Ваті та Ангкор Томі, ознаменували високу точку кхмерської творчості. Після захоплення…\nІндійські впливи були найважливішими в першій історії Камбоджі протягом перших століть, коли китайські та індійські паломники та торговці зупинялися вздовж узбережжя сучасної Камбоджі та В’єтнаму та обмінювали шовк та метали на спеції, ароматичну деревину, слонову кістку та золото. Письмові джерела…\n& gtІндія. У період свого розквіту, під час Куюли Кадфісеса (Цю -Джуіке) у 1 столітті нашої ери, ця імперія поширювалася від околиць Аральського моря до Варанасі на Гангській рівнині та на південь аж до Нашіка, поблизу сучасного Мумбаї. Таким чином, кушани змогли…\n... Китай торгує торгівлею індійським опіумом. Після монополізації торгівлі опіумом у 1779 році уряд Ост -Індської компанії почав продавати препарат на аукціоні приватним британським торговцям в Індії, які відвантажували його покупцям у Китаї. Срібло, придбане під час продажу опіуму в Китаї, було…\nЗ 1959 по 1962 рік Індія та Китай, спочатку як побічний продукт повстання в Тибеті, вдавалися до військової сили вздовж спірного кордону. 12 жовтня 1962 р., За тиждень до того, як китайці перекинули війська на спірні прикордонні території, прем’єр -міністр Індії Джавахарлал Неру заявив, що армія…\n... 1959 р. Посилив розбіжності Китаю з Індією, яка надала притулок Далай -ламі. У 1962 р. Китайські сили довели ефективність нових комунікацій, які вони встановили в Тибеті, вторгнувшись у північно -східний Ассам, хоча незабаром відступили.\n... і відправив місію до Індії шукати більше знань і повертати буддійську літературу. Після цього індійські місіонери, а також китайські вчені переклали буддійські писання та інші твори китайською мовою.\n… Цивілізації Китаю та Індії зробили глибокий вплив як на духовне життя, так і на освіту японців. Ближче до VI століття асиміляція китайської цивілізації ставала дедалі швидшою, особливо внаслідок поширення конфуціанства. Буддизм також був важливим інтелектуалом ...\n… Обговорення урядів Індії, Пакистану, Цейлону, Австралії, Нової Зеландії та Великобританії. Пізніше приєдналися США, Японія та ряд країн Південно -Східної Азії, Східної Азії та Тихого океану. План почав повноцінно діяти у 1951 р. Його назва змінилася після закінчення участі\n... незалежності, починаючи з Індії в 1947 р., І вимагала переозначення Співдружності. У 1947 р. Індія та Пакистан стали членами Співдружності, першими з населенням переважно неевропейського походження. У 1948 р. Бірма (М'янма) стала незалежною і відмовилася від членства. У 1949 році Індія оголосила про намір стати республікою ...\nІндія була першою країною, яка уклала такий договір, і до 1990 -х років до неї приєдналася більшість інших країн Співдружності. Дивись також Співдружність.\nСтародавня Індія була домом для настільки ж складної, але зовсім іншої дипломатичної традиції. Ця традиція була систематизована і описана в «Артха-шастрі» (одній із найдавніших книг у світській літературі на санскриті) Каутілією, розумним і, як вважається, безсовісним вченим-державним діячем, який допоміг\n... поразка португальців в Індії (1612) виграла у них торгові поступки від Імперії Великих Моголів. Компанія розпочала торгівлю бавовняними та шовковими виробами, індиго та селітрою зі спеціями з Південної Індії. Вона поширила свою діяльність на Перську затоку, Південно -Східну Азію та Східну Азію.\n... корінні жителі Фіджі перевищували індіанців. Однак після повалення уряду в 1987 році багато індіанців втекли до Австралії, Нової Зеландії та Канади, а фіджійці відновили множинність. Зі стрімкою урбанізацією, особливо на околицях Суви, з’явились занедбані поселення та деякі соціальні проблеми. Невідповідності…\n… Сприяв запровадженню індійських робітників, що перебувають у наймані, та інвестиціям австралійського концерну, Colonial Sugar Refining Company, для створення цукрових плантацій та переробних заводів. Індійських мігрантів заохочували до того, щоб вони стали постійними поселенцями після укладення контрактів, навіть якщо мало землі було доступно для продажу, а мігранти…\n… Також у Північній Америці, Індії, Африці та Карибському басейні.\nале брахманами з Індії, які навчали шайвізму та посланню особистого безсмертя. Написи на санскриті, що відносяться до V -VI століть, були знайдені у східному Калімантані (індонезійське Борнео), значній відстані від міжнародного торгового шляху, а також на заході Яви. Вони виявляють, що індійські літератори…\n… Тягнучись до завоювання Індії - Олександр зіткнувся з двома людськими факторами, які мали найбільше значення для майбутнього його імперії. Першою з них була могутня місцева аристократія цієї частини Ахеменської імперії, яка володіла величезною власністю і панувала над корінним населенням. …\n… Є предметом спору між Індією та Пакистаном після поділу Індійського субконтиненту в 1947 р. Північна та західна частини управляються Пакистаном і складаються з трьох областей: Азад Кашмір, Гілгіт та Балтістан, останні дві є частиною єдиної адміністративної частини. підрозділ під назвою Гілгіт-Балтістан (колишні північні райони).…\n... Сполучені Штати почали переозброювати Індію після вторгнення Китаю на північ Індії в 1962 році, Аюб встановив тісні відносини з Китаєм і отримав від нього значну військову допомогу. Тим часом суперечка Пакистану з Індією щодо Джамму та Кашміру загострилася, що завершилося вибухом війни у 1965 р. Через два тижні…\nТисячі індійських робітників були введені до протекторату для будівництва залізниці. Хоча більшість цих робітників повернулися до Індії після укладання контрактів, деякі залишилися. Відкриття залізниці спонукало індійських торговців, які жили ближче до узбережжя, проникнути далі ...\n... століття, час, коли індійські торговці та священики почали подорожувати морськими шляхами, привозячи з собою індійські концепції релігії, уряду та мистецтва. Протягом багатьох століть народи регіону, особливо в королівських дворах, синтезували індійські та корінні ідеї, вибірково використовуючи індійські моделі - у тому числі…\nКоли Бабур повернув на північ Індії, ним керували з Делі лодійські султани - одна з багатьох місцевих тюркських династій, розкиданих по субконтиненту. У 1526 р. У Паніпаті Бабур зустрівся і переміг значно більшу армію Лоді. У його перемозі йому, як і османам у Халдірані, допомогли…\n... торговий шлях між Китаєм та Індією проходив через кордони М'янми. Торговельні кораблі з Індії, Шрі -Ланки та навіть на захід на схід сходилися до її портів, деякі з яких також були кінцями транспортних шляхів з Таїландської затоки через вузький перешийк Кра на Малайському півострові.…\n... контрольована оптова торгівля та індійські та китайські торговці, які контролювали роздрібну торгівлю. Зі зростанням вартості землі та цін на рис індійські лихварі при першій можливості вилучили іпотечні кредити, особливо коли Велика депресія зірвала торгівлю.\n... торгівля Непалу - з Індією. Китай і США також є торговими партнерами певного значення. Були зроблені спроби диверсифікувати торгівлю шляхом угод з такими країнами, як Китай, Японія, Південна Корея, Пакистан, США, Німеччина та Польща. Державне торговельне агентство National Trading Limited має…\nВихід англійців з Індії в 1947 р. Позбавив рани життєво важливого зовнішнього джерела підтримки і піддав режим новій небезпеці. Сили проти Рани, що складаються переважно з непальських жителів Індії, які проходили своє політичне навчання в індійському націоналістичному русі, уклали союз з…\n… Та Індонезії в 1947 р., Між Індією та Пакистаном у 1948 р., Між Ізраїлем та його сусідами у 1949 р., Між Ізраїлем, Великобританією, Францією та Єгиптом у 1956 р. Та між Ізраїлем, Йорданією та Єгиптом у 1970 р. Жодне з цих держав не було в той час оголошено агресором. З іншого боку, Японія…\n... мусульманська меншість в Індії, де панує, по суті, індуїстська влада. Оголошуючи, що іслам опинився під загрозою через відроджену індуїстську наполегливість, Джина та ліга висунули "теорію двох націй", яка стверджувала, що індійські мусульмани мають право-і тому вимагають-окремої самоврядної держави на відновленому субконтиненті.\n... в еміграції прижився в Індії, просто через східно -пакистанський кордон.\n... перший віце -король Португальської Індії.\n… Африка та морський шлях до Індії. У липні 1497 р. Васко да Гама відправився з чотирма кораблями в першу експедицію до Індії. Воно досягло Калікута (Кожикоде) на південно -західному узбережжі Індії наступної весни, і ті, хто вижив, повернулися до Лісабона восени 1499 року…\nРішення індійського уряду анексувати португальську Індію призвело до розриву дипломатичних відносин (серпень 1955 р.) Та до масового вторгнення португальських володінь з боку пасивних противників Індії. Португалія оскаржила, але фактично програла Індії анклави Дадра і Нагар Хавелі (незважаючи на ухвалу…\nОднак з Індії немає жодних доказів завоювань, колонізації чи навіть великої міграції. Індійці прийшли до Південно -Східної Азії, але вони не прийшли до правління, і, схоже, жодна індійська держава не зацікавилася контролювати державу Південно -Східної Азії здалеку, що є фактором ...\n... шлях до острова з Індії, і вплив Індії охопив такі різноманітні галузі, як мистецтво, архітектура, література, музика, медицина та астрономія.\n… Сприйнятливий до ініціатив уряду Індії. Після тривалих переговорів угода, підписана між Індією та Шрі -Ланкою 29 липня 1987 року, пропонувала тамілам автономну інтегровану провінцію на північному заході в межах єдиної Шрі -Ланки. Пізніше того ж року тамільська мова була визнана офіційною (поряд із сингальською)…\n… Мав зв’язок з Індією, принаймні опосередковано. В Урі були знайдені особисті печатки типу долини Інду 3 -ї династії та періоду Ларси, тоді як багато сотень глиняних табличок показують, як була організована зовнішня торгівля. «Морські королі» Ура перевозили товари для…\nНа початку літа 327 р. Олександр покинув Бактрію з посиленою армією під реорганізованим командуванням. Однак, якщо цифра Плутарха в 120 000 чоловіків є реальною, вона повинна включати всі види допоміжних послуг, разом з мулетерами, водіями верблюдів, медичним корпусом, торговцями, артистами, жінками та…\nІндія була метою в 327 році, хоча Олександр досяг долини Інда лише в 326 році, пройшовши через Сват -Кас з району річки Кабул. У 326 році у великій битві при Гідаспе (Джелум) він переміг індійського короля Пора у…\n… 3 березня 1707), імператор Індії з 1658 по 1707 рік, останній з великих імператорів Моголів. При ньому імперія Моголів досягла найбільшого розмаху, хоча його політика сприяла її розпаду.\n& gtІндія. Бабур, нащадок монгольського завойовника Чингісхана, а також тюркського завойовника Тимура (Тамерлана), був військовим авантюристом, відміннім солдатом, геніальним поетом і діаристом, а також державним діячем.\n… Бенгалії (1828–33) та Індії (1833–35). Аристократ, який співчував багатьом ліберальним ідеям свого часу, він здійснив важливі адміністративні реформи в індійському уряді та суспільстві. Він реформував фінанси, відкрив суддівські посади для індіанців і придушив таку практику, як суті або спалення вдів, і…\n... його праця була індійською. Комерційна діяльність фрахтованого торгового концерну, Британської Ост -Індської компанії, створила там велику імперію. Берк у 1760 -х і 70 -х роках виступав проти втручання англійського уряду у справи компанії як порушення статутних прав. Однак він дізнався…\n... послуга Британської Ост -Індської компанії.\n… Два найбільш прибуткові регіони Індії для європейських трейдерів. Як наслідок, 1757 рік часто згадується як початок панування Великобританії над Індією, початок значення Калькутти як штаб -квартири Ост -Індської компанії та початок припинення впливу Франції на…\n... він прийняв генерал-губернаторство Індії. Перш ніж звільнитися з посади 13 серпня 1793 р., Він здійснив низку правових та адміністративних реформ, зокрема Кодекс Корнуоліса (1793 р.). Адекватно сплачуючи державним службовцям, забороняючи їм займатися приватним бізнесом, він встановив традицію законослухняного, нетлінного британського правління ...\n… Лондон), британський державний діяч, віце -король Індії (1898–1905) та міністр закордонних справ (1919–24), який під час свого перебування на посаді відіграв велику роль у формуванні британської політики.\n… Замок Далхаузі), британський генерал-губернатор Індії з 1847 по 1856 р., Який вважається творцем як карти сучасної Індії через завоювання та анексії незалежних провінцій, так і централізованого індійського штату. Зміни Далхаузі були настільки радикальними та настільки поширеними, що вони викликали обурення, що його ...\n... Вікторія титульна імператриця Індії. Було багато опозицій, і Дізраелі із задоволенням відклав би це, але королева наполягала. Деякий час його погане здоров'я змушувало керівництво громад бути обтяжливим, тому він прийняв переду, взявши титули графа Біконсфілда і виконта Хугендена з Хюгендена і ...\n... на південно -західному узбережжі Індії, був взятий на борт. Після 23-денного пробігу Індійським океаном гори Індії були прицілені, і 20 травня було досягнуто Калікута. Там да Гама звів padrão щоб довести, що він потрапив до Індії. Вітання Заморіна, індуїста…\n… Індія - померла 30 січня 1948 р., Делі), індійський юрист, політик, громадський діяч та письменник, який став лідером націоналістичного руху проти британського панування Індії. Таким чином, його стали вважати батьком своєї країни. Ганді користується міжнародною повагою за свою доктрину ненасильницького протесту (сатьяграха) проти…\n... він був призначений віце -королем Індії і піднятий до однолітків як барон Ірвін. Його термін перебування на посаді в Індії (1925–29) збігся з періодом сильного націоналістичного бродіння серед індусів та мусульман, але його глибока стурбованість релігійною вірою (як і його батько, він був побожним вищим…\n... британський дипломат та віце -король Індії, який покращив британські відносини в Індії та сприяв підтримці Індією Великої Британії у Першій світовій війні.\n... віце -король Канади та Індії, військовий секретар та міністр закордонних справ.\n... Дізраелі призначив Літтона генерал-губернатором Індії. Під час служби там Літтон був стурбований насамперед відносинами Індії з Афганістаном. На момент його призначення російський вплив в Афганістані зростав, і Літтон отримав наказ протидіяти йому або забезпечити сильний кордон силою. Коли переговори не вдалося…\nУ 1834 році Маколей прийняв запрошення служити у нещодавно створеній Верховній Раді Індії, передбачаючи, що він зможе заощадити зі своєї зарплати достатньо, щоб дати йому повноваження на все життя. Він взяв із собою свою сестру Ханну і прибув до Індії в…\n… Його служба в якості віце -короля Індії, де він покращив відносини з Афганістаном, провела перший перепис населення, перетворила бюджет з дефіцитом на профіцит і створила департамент сільського господарства та торгівлі.\n... і останній віце -король Індії. Він мав міжнародне королівсько-сімейне походження, його кар'єра включала великі морські команди, дипломатичні переговори про незалежність Індії та Пакистану та найвищі військові керівні сили оборони.\n… Перший прем’єр -міністр незалежної Індії (1947–64), який встановив парламентський уряд і став відомий своєю нейтралістичною (неузгодженою) політикою у закордонних справах. Він також був одним з головних лідерів руху за незалежність Індії в 1930 -х і 40 -х роках.\n… Адміралтейство (1857–58) та заступник секретаря Індії (1859–61 1868–72) та війни (1861–66).\n... Алі відмовився підкорятися суверенітету Індії в 1947 році, коли Британія вийшла. Звертаючись до особливого союзу, на який він претендував з англійцями, він подав свою заяву про повну незалежність своєї держави до ООН. Він відхилив ультиматум індіанців про відмову від своїх повноважень, але у вересні ...\nВін схопив Америку та Індію як основні об’єкти британської стратегії: він відправив свої основні експедиції до Америки, щоб забезпечити завоювання Канади, і підтримав Ост-Індську компанію та її “генерала, народженого небом”, Роберта Клайва, у їхній боротьбі проти французької Ост -Індської компанії.\nОст -Індський законопроект Фокса зазнав поразки, але проблеми, які він мав намір вирішити, залишилися. Збільшення володінь Великобританії в Індії викликало необхідність того, щоб тамтешня адміністрація контролювалася урядом, а не залишалася в руках комерційної Ост -Індської компанії.…\nБудучи віце -королем Індії (1921–26) під час бурхливого періоду індійського націоналізму, Редінг все частіше вдавався до узагальнюючих заходів, хоча вважав за краще примирення. Він ув’язнив двох мусульманських лідерів у 1921 році та Махатму Ганді у 1922 році. Він також застосував силу проти мопласів (сепаратистів -мусульман у президентстві Мадрасу) та…\n... Лорд Літтон на посаді віце -короля Індії у квітні 1880 року після повернення Гладстона до влади. Змінивши певну політику свого попередника, він закінчив Другу афганську війну, визнавши Абдора Раммана-хана еміром Афганістану та евакуювавши індо-британські експедиційні сили з цієї країни в 1881 р. Він лібералізував індійські…\nЧастина 1 - Ранні перші держави: Шість основних географічних груп\nДо приходу європейців перші держави на території теперішньої Канади змогли задовольнити всі свої матеріальні та духовні потреби за рахунок ресурсів навколишнього світу природи. Тому для вивчення традиційних культур перших народів історики прагнуть об’єднати перші нації в Канаді відповідно до шести основних географічних районів країни, які існують сьогодні. У кожній із цих шести областей перші нації мали дуже схожі культури, значною мірою сформовані загальним середовищем.\nШість груп були такими: Перші народи лісу, які жили в густих бореальних лісах у східній частині країни Ірокезькі перші народи, які населяли найпівденніший район, родючу землю, придатну для посадки кукурудзи, квасолі та патисонів Рівнини перших народів, які жили на пасовищах прерій Плато Перші Нації, географія якого коливалася від напівпустельних умов на півдні до високих гір та густого лісу на півночі Перші народи Тихоокеанського узбережжя, який мав доступ до великої кількості лосося та молюсків та гігантського червоного кедра для будівництва величезних будинків та Перші держави басейнів річок Макензі та Юкон, суворе середовище якого складалося з темних лісів, безплідної землі та болотистої місцевості, відомої як мушкег.\nУ наступному розділі висвітлюються деякі з широких відмінностей у соціальній організації шести груп населення, продовольчих ресурсах та будинках, способах транспортування та одязі, а також духовних переконаннях, широко поширених усіма ранніми першими народами.\nБільшість перших народів лісу складалися з багатьох незалежних груп, кожна з яких має свою територію полювання. Зазвичай ці групи налічували менше 400 осіб. Лідер, як правило, завоював свою посаду, оскільки мав велику мужність або майстерність у полюванні. Мисливці та ловці лісів Перших націй Вудленду добре знали місця проживання та сезонні міграції тварин, від яких вони залежали для виживання.\nНа відміну від перших народів Лісу, ірокезькі перші народи не мігрували в пошуках їжі.Чудові фермери, ці південні народи збирали однорічні продовольчі культури кукурудзи, квасолі та патисонів, які більш ніж задовольняли їх потреби. Велика кількість продуктів харчування дозволила Ірокезьким першим народам (нині відомим як Гауденосауні, або Люди довгастого будинку) створити постійні громади і дало їм вільний час для розробки складної системи управління, заснованої на демократичних засадах.\nГурон-Вендат, наприклад, мав трирівневу політичну систему, що складалася з сільських рад, племінних рад та ради конфедерацій. Усі ради приймали рішення на основі консенсусу, причому обговорення часто тривали до пізньої ночі, поки всі не досягли згоди.\nНа Рівнинах окремі міграційні групи, кожна зі своїм керівником, збиралися протягом літніх місяців на духовні церемонії, танці, застілля та спільне полювання. Незважаючи на те, що кожна група була надзвичайно незалежною, у Равнинах Перших Націй були військові товариства, які виконували такі функції, як поліція, регулювання життя в таборі та на марші та організація оборони.\nНа соціальну організацію кількох первинних держав рівнини вплинули їхні сусіди та торгові партнери - перші держави тихоокеанського узбережжя. В результаті Дакелхне (Перевізник), Талтан і Цілґготін (Чилкотин) прийняли стратифіковані соціальні системи країн Тихоокеанського узбережжя, до складу яких входили дворяни, простолюдини та раби.\nНа додаток до цих трьох окремих суспільних порядків, перші народи Тихоокеанського узбережжя мали чітко визначений аристократичний клас, який вважався вищим за походженням. Основною соціальною одиницею всіх перших народів у цій частині країни була розширена сім'я (лінія), члени якої стверджували, що походять від спільного предка. Більшість родів мали свої гребені із зображенням тварин чи надприродних істот, які вважалися їхніми засновниками. Найвідомішим способом відображення гребеня був тотемний полюс, що складався з усіх символів предків, що належали до роду.\nЛюди з басейнів річок Макензі та Юкон жили на великій батьківщині, де диких тварин було дуже мало, а зими були довгими та суворими. Як і більшість перших держав по всій країні, басейни річок Макензі та Юкон були в основному зайняті повсякденним виживанням. Таким чином, Перші Нації були поділені на кілька незалежних груп, що складалися з різних сімейних одиниць, які працювали разом. Кожна група полювала на окрему територію з окремими межами, визначеними традиціями та використанням. Керівник групи обирався відповідно до потреб групи в певний час. Наприклад, на полюванні на карібу найдосвідченіший мисливець буде обраний лідером.\nУсі перші держави по всій країні полювали і збирали рослини як для харчових, так і для лікувальних цілей. Фактичний відсоток м’яса, риби та рослин у раціоні будь -якої нації залежав від того, що є в місцевому середовищі.\nПерші нації Вудленду (і всі перші нації у північних регіонах) полювали на дичину з списами, луками та стрілами. Ці Перші Нації також використовували пастки і пастки - тип петлі, яка ловила тварину за шию або ногу. Північні мисливці, такі як wвічін, побудували складні маршрутизаційні паркани з кілами та щіткою. Гвічіни використовували ці паркани, щоб заштовхувати тварин у зону, де були встановлені пастки для їх пастки. Щоб забезпечити тяжкі часи, люди влітку сушили великі запаси м’яса, риби та ягід. Взимку, щоб зберегти заморожене м’ясо в безпеці від таких тварин, як росомаха, деякі перші народи басейнів річок Макензі та Юкон зберігали свою їжу високо на дереві з стовбуром, очищеним від кори.\nНавіть незважаючи на те, що Хауденосауні мав у дикій природі багато м’яса, риби та птахів, вони жили переважно власними врожаями - кукурудзою, квасолею та кабачком, які називалися «Три сестри». Чоловіки розчищали землю для посадки, рубання вирубувати дерева та вирубувати кущі, а жінки саджали, доглядали та збирали врожай. Приблизно через 10 років, коли земля виснажилася, люди переселяться і розчистять нові родючі поля.\nОскільки буйволи були головним об’єктом їхнього полювання, Plains First Nations мала культуру полювання, яка була високорозвинена протягом тисяч років. Спільне полювання відбувалося в червні, липні та серпні, коли буйволи були товстими, їх м'ясо було найлегшим, а шкури легко одягалися.\nОдин буйвол давав багато м’яса, а бики в середньому складали близько 700 кілограмів. М’ясо споживали в свіжому вигляді, обсмажуючи на косі або відварюючи у шкіряному мішку з гарячими кісточками. Це процес, який давав насичений, поживний суп. Так само поширеним було в’ялене м’ясо буйволів, відоме як тушковане, яке можна було тривалий час зберігати у мішках із сирої шкіри. Жінки також готували пемікан з високим вмістом білка-сушене м’ясо, розтерте в порошок, який потім змішували з гарячим, розтопленим буйволовим жиром та ягодами. Мисливець міг легко носити цінні харчові продукти в невеликій шкіряній сумці. Пізніше Пеммікан став одним з основних продуктів раціону торговців хутром та мандрівників.\nЛосось був основним джерелом їжі перших народів Плато. Навіть північні мисливці на талтанів збиралися щовесни на риболовлі, щоб чекати прибуття першого лосося. Люди використовували занурювальні сітки і будували водосховища на мілководді стрімких вод, щоб уловлювати зграї риб. З тисяч ловлевих лососів щороку дуже невелика частина споживалася в свіжому вигляді. Залишок очищали, коптили і зберігали на зиму в підземних ямах, обкладених берестовою корою. Дикорослі овочеві продукти - переважно коріння та ягоди - також становили важливу частину раціону плато Перших Націй, зокрема внутрішнього салісу.\nВеличезні продовольчі ресурси океану - лосось, молюски, восьминіги, оселедець, краби, кити та водорості - дозволили першим народам Тихоокеанського узбережжя оселитися у постійних місцях. На відміну від Haudenosaunee, які переселялися кожні 10 років або близько того, перші нації Тихоокеанського узбережжя зазвичай будували постійні села. Деякі сільські місця свідчать про окупацію понад 4000 років. Як і плато Перших Націй, люди з Тихоокеанського узбережжя висушували більшість свого лосося в коптильнях, щоб його можна було потім зберігати та їсти. Риб'ячий жир також відігравав важливу роль у раціоні людей, слугуючи приправою до сушеної риби протягом зимових місяців. Високоцінним джерелом нафти був еулахон, тип виплавки.\nУзбережжя Цімшіан, Хайда та Нуу-чах-нульт усі полювали на морського лева та морську видру, виходячи в океан з гарпунами в тонких земляних каное. Тим не менш, найвидовищнішим з усіх морських полювань стала погоня за китом Нуу-чах-нульт. Китобійні каное "Нуу-чах-нульт" були достатньо великими для екіпажу з восьми осіб і гарпунера, який був озброєний гарпуном тисового дерева довжиною близько чотирьох метрів і сидів прямо за носом.\nЗавдяки мігруючому способу життя перші нації лісів, рівнин, басейнів річок Макензі та Юкон побудували будинки, які були або переносними, або легко зводилися з матеріалів, знайдених у їхньому найближчому оточенні. Ліси та будинки північних людей були, по суті, каркасом з жердин, вкритих корою, сплетеними килимками -липучками або шкірою карібу, що називаються типі.\nТипові жердини рівнин Перших Націй зазвичай робили з довгих струнких сосен. Вони високо цінувалися, тому що заміни було нелегко знайти в преріях. Середнє покриття типи складалося з 12 зшитих разом буйволиних шкур. Щоб запобігти протягам і забезпечити внутрішню вентиляцію, внутрішню стінку зі шкурок висотою близько двох метрів часто прикріплювали до стовпів з внутрішньої сторони. Жінки виготовляли, зводили і володіли типісом.\nНа відміну від кочових перших народів, Годеносауні мали відносно постійні села. Довга хата була найяскравішою особливістю села Годеносауні. Ця конструкція складалася з перевернутої U -форми, зробленої з жердин, які потім були покриті плитами кори. Довгі будинки зазвичай мали ширину близько 10 метрів, висоту 10 метрів і довжину 25 метрів. Кожен довгий будинок очолював могутній матріарх, який контролював повсякденні справи своєї великої родини.\nСеред перших народів Плато, підземні будинки Внутрішнього Салішу були несхожі на будинки інших перших народів країни. Внутрішнє озеро Саліш викопало яму, зазвичай глибиною близько двох метрів та шириною від шести до дванадцяти метрів, у добре дренованому грунті, як правило, біля річки. Це місце означало, що чиста вода, риба та транспортні засоби були легкодоступними. Внутрішнє покриття Salish накрило яму каркасом з жердин і утеплило це житло ялиновими гілками та землею, яку вилучили з ями. Зверху залишився отвір площею приблизно 1,25 метра, який служив і дверним отвором, і отвором для диму. Люди входили в будинок за допомогою сходинок, висічених у міцному косому колоді, верх якого виступав із отвору ями.\nВеличезні ліси з червоного кедра вздовж узбережжя Тихого океану дозволили першим народам, які жили в цій частині країни, будувати величезні будинки. Чудові теслі, ці перші нації використовували зубила з каменю або черепашки та кам’яні молотки, щоб розколоти м’який, прямозернистий кедр на широкі дошки. Один із найбільших традиційних будинків, коли-небудь записаних з доконтактної епохи, був у селі Берег Саліш. Він був довжиною 170 метрів і шириною 20 метрів. Оскільки будинки на узбережжі Тихого океану були настільки великими, вони могли розмістити кілька сімей, кожна з яких мала свою окрему житлову зону та вогнище.\nWoodland First Nations побудували берези з берести, які були легкими, міцними та спрощеними для плавання по численних річках та озерах у цій місцевості. Будівельники каное зшивали листи кори разом, а потім кріпили їх до дерев’яної рами за допомогою watup- білий корінь ялини, який був розколотий, очищений і замочений. Шви судна були гідроізольовані покриттям з нагрітої ялинової гумки та жиру.\nУ басейнах річок Макензі та Юкон берези не виросли такими великими, як у південних регіонах країни. Однак багато північних перших народів змогли побудувати довгі каное, використовуючи ялинову гумку, щоб заклеїти шви між меншими шматочками кори.\nДеякі Haudenosaunee також побудували каное, покрите корою. Однак ці Перші держави переважно подорожували сушею. Виняткові бігуни, Haudenosaunee могли подолати надзвичайно великі дистанції за дуже короткий час.\nКоли близько 1700 року європейські дослідники завезли коня на Рівнини, народи Перших Націй Рівнини легко адаптувалися і стали вправними вершниками. Протягом 100 років після свого впровадження кінь стала важливою частиною культури Перших Націй - у полюванні, війні, подорожах та транспортуванні вантажів. До цього основним засобом транспортування товарів та домашнього майна були собака та травуа - два довгих стовпи, причеплені до боків собаки, до яких кріпилася перетинна рама для утримання багажу.\nПерші нації Тихоокеанського узбережжя подорожували майже виключно водою, використовуючи земляні каное з червоного кедра. Розмір змінювався залежно від функції каное. Невелике мисливське каное для одного -двох чоловіків буде довжиною близько п'яти метрів. Хайди побудували дуже великі каное. Деякі каное Хайда мали довжину понад 16 метрів і ширину два метри і могли перевозити 40 людей та дві метричні тонни вантажу.\nФактичний процес будівництва каное міг тривати три -чотири тижні і мав свої власні ритуали, включаючи молитву та сексуальне утримання для виробника каное. Ці талановиті чоловіки розтягнули корпус каное за допомогою процесу пом'якшення парою. У западину налили воду і розігрітим камінням довели її до кипіння. Потім вставляли дерев’яні носилки, щоб утримувати сторони каное окремо, поки воно охолоджується.\nДля зимових подорожей усі перші нації побудували якусь форму снігоступах з дерев’яним каркасом та сітчастою тканиною. Форма та розмір снігоступах змінювалися в залежності від того, якою місцевістю подорожували.\nУсі перші держави по всій країні, за винятком узбережжя Тихого океану, виготовляли свій одяг - зазвичай туніки, легінси та мокасини - із засмаглої шкіри тварин. У лісі та на півночі перших народів використовували шкіру лося, оленя або карибу. Равнини Перших Націй переважно використовували легкі шкури тварин, такі як буйволи, антилопи, лосі або олені.\nЖінки готували шкури тварин і використовували процес засмаги, щоб зберегти шкури. Кісткові голки використовувалися для пошиття одягу з сухожиллям зі спини або ніг карибу, лося чи оленя. Взимку люди носили хутряні халати для додаткового тепла. Шкури карибу особливо цінувалися першими народами басейнів річок Макензі та Юкон, тому що волосся карибу є відмінним ізолятором.\nКоли дозволяла погода, чоловіки з перших народів Тихоокеанського узбережжя залишалися без одягу. Прибережні жінки Цімшіан носили спідниці з натуральної шкіри, але в інших місцях на узбережжі Тихого океану жіночі спідниці були сплетені з кори кедра, яку подрібнювали для отримання м’якого волокна. Ні чоловіки, ні жінки перших народів Тихоокеанського узбережжя не мали жодного взуття. У дощову погоду ці прибережні люди носили накидки з дощів з кори та широкополі капелюхи з сплетених ялинових коренів. Nuu-chah-nulth і Kwakwaka'wakw також виготовили характерний довгий халат, сплетений з кори жовтого кедра. Деякі з цих одягів були переплетені з вовною гірського козла, а найрозкішніші мали бордюри з хутра морської видри.\nБудь -які декоративні штрихи в одязі прийшли з природи. Багато Woodland, Haudenosaunee та північні перші нації використовували фарбовані дикобрази для вишивання малюнків на своєму одязі та мокасинах. Чоловіки та жінки фарбували свій одяг червоними, жовтими, синіми та зеленими барвниками, отриманими з квітів, фруктів, коренів та ягід. Чоловіки Перших народів рівнини також регулярно носили фарбу для обличчя, і червоний барвник, отриманий з глини, був дуже популярним кольором.\nУсі перші народи вважали, що їхні цінності та традиції - це подарунки від Творця. Одним з найважливіших і найпоширеніших вчень було те, що люди повинні жити у гармонії зі світом природи та усім, що в ній міститься.\nВ усних оповіданнях та легендах, які старійшини передавали з покоління в покоління, діти перших народів дізналися, як виник світ, і що вони є частиною цілого творіння. Люди дякували за все в природі, від чого вони залежали для виживання та розвитку як особистості та як члени своїх спільнот. Перші нації з максимальною повагою ставилися до всіх об’єктів свого оточення - живих чи неживих.\nЦя глибока повага, яку Перші Нації виховували до кожної речі та кожного процесу у природному світі, знайшла відображення у піснях, танцях, фестивалях та церемоніях. Серед перших народів Лісу, наприклад, мисливець говорив або співав з ведмедем до його смерті, дякуючи тварині за те, що вона надала мисливцеві та його родині так необхідну їжу.\nВідповідно до своєї сільськогосподарської культури, Haudenosaunee проводили від шести до восьми фестивалів на рік, які стосуються обробітку ґрунту та дозрівання фруктів та ягід. Був семиденний фестиваль подяки, наприклад, під час посадки кукурудзи, і ще один, коли він був зеленим. Третій фестиваль відбувся, коли збирали кукурудзу.\nПерші нації Тихоокеанського узбережжя мали багато ритуалів, щоб подякувати і відзначити щорічний пробіг лосося. Ці ритуали включали церемонію привітання та піднесення першого лосося цього року.\nЩодо принципів, які керували їх повсякденною поведінкою, багато перших народів поділяли системи цінностей, подібні до семи вчень дідусів народів Анішнаабе. Ці вчення підкреслювали Мудрість, Любов, Повагу, Хоробрість, Чесність, Смирення та Істину як ціннісні орієнтири, які дають людям можливість жити так, що сприяє гармонії та рівновазі з усіма та усім у творінні.\n5 битв, які назавжди змінили історію Індії\nІсторія Індії характеризується довгим переліком битв, коли місцеві та іноземні держави прагнули підкорити та отримати доступ до багатств субконтиненту. Тут я вирішив пролити світло на п'ять битв, які назавжди змінили історію Індії, зосередившись на новіших битвах. Вони такі:\nБитва при Паніпаті відбулася в місті на північний захід від Делі в 1526 році і призвела до створення Імперії Моголів. Паніпат був безпосередньо на шляху вторгнення до Делі.\nЗасновник Імперії Великих Моголів, Бабур, є чудовою постаттю через пригоди своєї молодості, які він проводив, блукаючи по Середній Азії, завойовуючи і програючи королівства. Він задокументував своє життя у журналі на все життя, даючи нам рідкісне уявлення про внутрішні думки правителя. Бабур став правителем Кабула в 1504 р. У 1526 р. Більшою частиною північної Індії керував Ібрагім Лоді з Делійського султанату. Багато дворян Лоді були незадоволені ним і запросили Бабура замість них панувати. Бабур дізнався угоду, коли побачив її. Пишучи у своєму щоденнику, він зазначив, що «єдиний приємний аспект Індустану - це те, що це велика країна з великою кількістю золота та грошей».\nБабур негайно вторгся. Його сили, що складали близько 15 000 чоловік, переважали 30 000-40 000 солдатів під керівництвом Лоді. Однак, на відміну від Лоді, Бабур мав секретну зброю - 24 одиниці артилерії - і під час бою посадив своїх людей за возами, що дозволило йому вбити Лоді та більшість сил Лоді. Так була створена Імперія Моголів, домінуючий гравець Південної Азії протягом наступних трьохсот років.\nТой самий Деліський султанат, якого перемог Бабур, сам був провальною імперією, схильною до розколів держав і поганих відносин з індусами. У 14 столітті спроба експансії султанату на південь Індії швидко похитнулася, але невдовзі це призвело до піднесення індуїстської імперії Віджаянагара та відколовшогося султанату Бахмані, який згодом розпався на п’ять ворогуючих султанатів Декан.\nВіджаянагара був найбільшим, найбільш добре організованим і найбільш мілітаристським індуїстським штатом на півдні Індії, утвореним у результаті прямої відповіді на вторгнення ісламу вглиб Індії. Його існування зберегло політичну незалежність південної Індії протягом двохсот років. Проте його сила загрожувала його північним сусідам, султанам Декан і зробила реконкісту ймовірною. Таким чином, звичайно ворогуючі султанати Декана почали війну проти Віджаянагари. Хоча здавалося, що Віджаянагара мав вирішальну чисельну перевагу, 26 січня 1565 року він зазнав принизливої поразки у Талікоті поблизу її столиці (її також називають Віджаянагара) через смерть головного генерала Віджаянагарани під час битви.\nЧистим результатом битви стало те, що вона послабила Південну Індію і дозволила їй поступово інтегруватися в Імперію Моголів. Виразна політична та культурна автономія Південної Індії припинилася, а ісламські держави стали політично домінуючими в більшій частині Південної Азії.\nБитва при Карналі фатально послабила всемогутню Імперію Моголів. І Імперія Моголів, і сусідня Імперія Сефевідів з Персією занепали на початку 18 століття з різних причин: постійні набіги індуїстської марати та громадянська війна в Імперії Моголів та повстання афганців для Сефевідів. З цього хаосу виник воєначальник, який став імператором, Надер Шах.\nНадер -шах стабілізував Персію і покінчив з хаосом, який охоплював цю державу протягом двох десятиліть. Однак його династія була новою і потребувала законності та багатства. Тим часом імператор Моголів Мухаммед Шах був недієздатним. Використовуючи незначний привід, Надер -шах вторгся в імперію Моголів у 1738 році, захопив її західні території (Кабул, Пешавар, Лахор тощо) та зустрівся з силами Моголів у Карналі поблизу Делі 24 лютого 1739 року. Обидві сторони мали гармати та артилерію, але сила Моголів була більшою. Більші індійські сили зазнали дезорганізації, тоді як менші сили вторгнення використовували тактику більш ефективно, щоб виграти битву.\nНадер -шах дозволив Мухаммаду -шаху зберегти свій трон і більшу частину своєї імперії до тих пір, поки він заплатив значну суму - включаючи більшість коштовностей королів Моголів - і поступився землями на захід від річки Інд. Після цього Імперія Моголів поступово розпалася, і багато регіонів розпалися під владою незалежних губернаторів і визнали імператора лише по імені, а самі імператори стали маріонетками марат, а потім і англійців.\nБитва при Плассеї - битва, яка започаткувала Британську імперію в Індії. Це призвело до панування Великобританії над багатою провінцією Бенгалія, яка раніше не планувалася, і подальшого поширення британського панування на більшій частині Індії. До 1757 р. Британська Ост -Індська компанія (EIC) заснувала сильну присутність у Бенгалії, де вони заснували торговий пункт у Калькутті. Наваб Бенгалії, Сірадж уд-Даула, був у союзі з французами, які воювали з британцями по всьому світу в ході Семирічної війни. Сірадж уд-Даула був незадоволений англійцями та багатством, яке вони заробили за допомогою торгівлі, і тому вступив у союз з французами проти англійців у 1756 році. Він вторгся у Калькутту і вигнав британських в’язнів у невелику в’язницю, “Чорну діру Калькутти”.\nБританці у відповідь надіслали Роберта Клайва з силами, що складалися з британських солдатів та індіанців (сипоїв), які були частиною армії компанії. Британські сили не були численними, але вони були краще організовані і пробурені, вони також були краще оплачені, ніж індійські. У битві при Плассеї в Бенгалії 23 червня 1757 р. Британські війська розгромили армію Сіраджа уд-Даула, за допомогою зради з боку бенгальського полководця Міра Джафара. Пізніше британці встановили Мір Джафар як Наваб, але незабаром вони почали правити Бенгалією, відчувши її переваги.\nЗгодом англійці використали б багатство та місцезнаходження Індії, щоб домінувати над більшістю решти Індійського океану Британськими колоніями на цій території керували британці з Індії, а не Лондона, які фінансувалися за рахунок багатства Індії, і укомплектовані солдатами з Індії.\nЧасто називаний «Східним Сталінградом», битва при Кохімі була однією з найбільших поразок імперської Японії, коли вони намагалися перебороти (британську) Індію. Кохіма знаходиться в східному індійському штаті Нагаленд, біля кордону з Бірмою, яка під час Другої світової війни була окупована японцями. Британці вважали Індію надзвичайно важливою для воєнних зусиль через її ресурси. Індійські лідери незалежності також вважали за краще не бути окупованими японцями, оскільки більшість хотіла виникнення незалежної Індії в ліберально -демократичному світі. Однак багато індіанців насправді союзники з японцями.\nУ березні 1944 року японські війська в Бірмі почали наступати в Індію, щоб перевірити британські сили, потенційно збурити ситуацію в Індії та перерізати шляхи постачання до Китаю. Близько 15 000 японських військ у складі трьох японських дивізій та однієї дивізії Національної армії Індії (індійські війська об’єднані з японцями) воювали з 2500 гарнізоном у Кохімі, який складався переважно з індійських солдатів під командуванням британських офіцерів. Щоб протистояти цьому недоліку, британські індійські сили утримувалися в щільному оборонному периметрі. У період з 5 по 18 квітня «Кохіма бачив деякі найгіркіші бої війни за квартал. В одному секторі лише ширина міського тенісного корту розділяла обидві сторони ». Підкріплення з інших країн Індії прибуло до 18 квітня, і перевага виявилася проти японців.\nБитва запобігла потраплянню частин Індії в японські руки і призвела до відштовхування японських сил у Китаї та Бірмі, що, ймовірно, скоротило війну. На курс на незалежну Індію вплинуло те, що вона стала незалежною під час цивільного уряду, якому в 1947 році передали владу, замість того, щоб керувати націоналістичними силами, що об’єднані з Японією, як це було у більшій частині Південно -Східної Азії.\nАхілеш Піллаламаррі - помічник редактора в Національний інтерес. Ви можете стежити за ним у Twitter:@AkhiPill.\nПерші чорношкірі парламентарії в наші часи\nНа загальних виборах 1987 року відбулися історичні вибори до Палати громад чотирьох чорних депутатів парламенту.\nУсі вони були лейбористами лейбористів, їх звали Діанна Ебботт, Пол Боатенг, Берні Грант та Кейт Ваз. У Вестмінстері вони приєдналися до колеги лейбористів, лорда Пітта, призначеного до Палати лордів у 1975 році.\nВибори Даян Ебботт, яка представляла лондонський виборчий округ Хакні Норт та Стоук Ньюінґтон, зробили її першою депутаткою від темношкірої розряду у Великобританії. Народився в Лондоні з ямайських батьків, Ебботт здобув освіту в гімназії для дівчат і округу Харроу та коледжі Ньюнхем, штат Массачусетс. Історія, Кембриджський університет.\nЖурналіст за професією, вона працювала адміністративним стажистом у офісі Міністерства внутрішніх справ з питань расових відносин Національної ради з питань громадянських свобод, репортером телеканалу AM AM та офіцером зв’язків з громадськістю телебачення Темзи з GLC та головою прес -служби Ради Ламбет.\nЕбботт брав активну участь у русі "чорних секцій" в рамках Лейбористської партії та громадській політиці, включаючи OWAAD (Організація жінок африканського та азіатського походження), кампанію "Захист суса", яка забороняє поліцейську тактику зупинки та пошуку, спрямовану на чорну молодь. , і був членом -засновником організації Black Media Workers ’.\nБагато років працюючи в профспілковому русі, особливо з питань расової рівності, пані Еббот рік працювала першою британською жінкою -радницею з питань рівності в Асоціації кінематографічного телебачення та техніками -союзниками. Вона також чотири роки працювала виборним місцевим радником у лондонському районі Вестмінстер, протягом якого була членом комітетів з питань довкілля, грантів та соціальних служб.\nНародившись у Голд -Кості (нині Гана), Західна Африка, Пол Боатенг здобув освіту в Ганській міжнародній школі та Акадрійській академії, а згодом у гімназії Епслі та Університеті Брістоля, Англія. Боатенг отримав кваліфікацію адвоката в 1976 році, і був викликаний до адвокатури в 1989 році.\nЙого політичне життя почалося з членства в Лейбористській партії в 1966 році, і він став видатним членом Ради Великого Лондона 1981-86 років, працюючи головою Комітету поліції. Обраний М.П. для Brent South в 1987 році він розірвав зв'язки з рухом "Чорних секцій" у 1988 році і став представником опозиції з питань казначейства та економічних питань. Нині він є заступником народного депутата з питань охорони здоров’я в уряді лейбористів.\nБерні Грант, який народився в Гайані та проживає у Великій Британії з 1963 року, працював секретарем Британських залізниць, офіцером Національної спілки державних службовців, а також партизаном руху солідарності чорних профспілок. У політичній сфері він приєднався до Лейбористської партії в 1975 році і був обраний депутатом парламенту від Тоттенхема.\nГрант пропрацював протягом десятиліття на посаді місцевого радника в лондонському районі Харінгі, з якого він був обраний Лідером у 1985 році. Він був першим в історії чорношкірим лідером місцевої влади в Європі, і в цій якості відповідав щорічно бюджет близько 500 мільйонів фунтів стерлінгів та добробут чверті мільйона людей, багато з них чорношкірі та етнічні меншини.\nБерні Грант приніс парламенту довгий і визначний рекорд як провідний учасник боротьби проти несправедливості та расизму. Він був членом-засновником Постійної конференції афро-карибських та азіатських радників та членом Чорношкірих секцій лейбористів. Грант був членом Національного виконавчого органу Руху проти апартеїду у Великій Британії, з давнім побоюванням щодо ситуації в Південній Африці. Він також дуже цікавився справами Карибського регіону, Центральної Америки, Ірландії та Кіпру. Він також брав участь у намаганнях подолати расизм на загальноєвропейському рівні, спільно з європейськими депутатами парламенту та європейськими антирасистськими групами.\nОтримання Кейтом Вазом парламентського місця в Лестер -Іст від Консервативної партії було б значним досягненням у будь -якому році. Але як це сталося у червні 1987 року, коли національна тенденція була переважно в іншому напрямку, його прихід на посаду чорношкірого депутата парламенту розглядався як великий політичний подвиг. Він також був у 32 роки наймолодшим депутатом від лейбористів.\nКейт народився в Адені, Південна Аравія, його родина походить з Індії. Він здобув освіту в школах Твікенхема та Хаммерсміта, а також у коледжі Гонвіля та Каюса Кембриджського університету та отримав ступінь бакалавра права. та М.А. ступенів. До обрання він був адвокатом у юридичному центрі Хайфілдс і Бельгрейв у Лестері. Він був кандидатом у депутати в Річмонді, Суррей, коли йому було всього 25, а через рік оскаржив Суррей Вест на європейських виборах. Його сестра, Валері Ваз, була на той час заступником керівника лондонського району Ілінг, першою чорношкірою жінкою, що обіймала цю посаду.\nЛорд Девід Пітт\nЛорд Пітт з Хемпстеда, тепер уже покійний, був найдовшим службовцем чорношкірого парламентарія, який отримав довічне ув'язнення в 1975 році. Народився в Гренаді, він приїхав до Великобританії в 1933 році, щоб вивчати медицину в Единбурзькому університеті. Його досягнення у двох обраних ним професіях медицини та політики були значними. У 1943 році, практикуючи медицину в Тринідаді і Тобаго, він був членом -засновником і лідером Вестіндійської національної партії.\nПісля повернення жити у Великобританію в 1947 році він був членом Ради округу Лондон і головою Ради Великого Лондона, а в 1985-88 роках-президентом Британської медичної асоціації. Він був заступником голови Комісії зі зв'язків з громадою у 1968-1977 роках, а також головою в 1977 році. Примітно, що Пітт був членом чорношкірих та антидискримінаційних організацій, таких як Лега кольорових народів та Кампанія проти расової дискримінації, яку він головував у 1965 році.\nЯк видатного члена Палати лордів, питання внутрішнього міста були однією з його основних проблем. Він був головою Національної кампанії «Укриття» для бездомних Голова відділу з питань рівності між расами Інституту соціальної роботи Президент Служби консультування з відкритими дверима для молоді Північного Лондона Президент Африкансько-Карибського медичного товариства та співголова Urban Trust, який надавав фінансування для заправки проектів у центральних районах міста.\nЯк жінки -лідери сформували політику Південної Азії?\nПівденна Азія обрала свою частку видатних жінок -політиків. Але що це означало для гендерної рівності та прав жінок на місцях?\nШрі -Ланка, Сірімаво Бандаранаіке, перша у світі жінка -прем’єр -міністр, 21 липня 1960 року.\nОскільки цього місяця Камала Харріс стала першою жінкою -віце -президентом Сполучених Штатів, розмови відновились щодо ролі жінок -лідерів у політиці - особливо в Південній Азії, з огляду на індійську спадщину Гарріса. У Південній Азії було багато жінок -політиків і навіть обрано їх головами уряду, від Індіри Ганді - першої та єдиної жінки -прем’єр -міністра Індії - до Беназір Бхутто - першої жінки -голови держави мусульманської країни та двічі прем’єр -міністра Пакистану - незважаючи на те, що вони є домом для переважно патріархальних та домінуючих чоловіків суспільств. Однак ці жінки -лідери мають сильне династичне походження, яке сприяло їхній політичній кар’єрі. Існують також питання щодо того, чи відрізнялися їхні посади від колег -чоловіків чи призвели до яких -небудь значних змін на місцях щодо прав жінок та їх кращого представництва в уряді та суспільстві.\nНещодавня транскордонна онлайн-дискусія, організована Хімаль Саутасян, пролила світло на представництво жінок у країнах Південної Азії та обговорило, як жінки-лідери та ідеології та управління сформували політику. Доповідачі також розповіли про проблеми, з якими сьогодні стикаються жінки як лідери та політичні працівники цих країн. Модератором дискусії була індійська журналістка, письменниця та редактор Люксмі Мерті.\n"Чи означають жінки в політиці мати жінок з династій?" - спитала Мерті, коли вона ініціювала обговорення, підтвердивши, що це було цілком уявлення про жінок у політиці Південної Азії. "Чи тільки династії пояснюють присутність цих жінок, які досягли вершини?" - продовжила вона, запитуючи учасників дискусії, які інші фактори, на їхню думку, відіграють роль у виборчому процесі, зокрема на регіональному та провінційному рівнях у країнах Південної Азії. Мерті розпочав дискусію, наводячи приклад індійських політиків Майаваті, колишнього головного міністра індійського штату Уттар -Прадеш, та Дж. Джаялалітаа, покійного головного міністра Тамілнаду, що можна було побачити «як змінити ситуацію».\nУ Бангладеш жінки відіграли важливу політичну роль з часів боротьби країни за незалежність. "Жінки в Бангладеш були залучені до рухів опору [коли країна була частиною Пакистану], включаючи мовні та студентські рухи протягом тривалого часу, а потім і у війні 1971 року", - заявила правозахисниця та вчений Хамеда Хоссейн з Бангладеш. "Жінки були активними і піднімали питання, які їх особливо цікавили, і частково в результаті цього стаття 28 була включена до Конституції 1972 року, яка говорить про гендерну рівність між чоловіками та жінками".\nХоссейн підкреслив роль правозахисних організацій у фіксації вимог жінок та озвученні їхніх позицій на вулиці, підкресливши їх важливість для суспільних та політичних змін для жінок.\n"Жіночий рух у Бангладеш зробив кроки вперед і особливо підкреслив різні правові реформи", - сказала вона, додавши, що одна річ, якої хотіли жінки, - це обрання безпосередньо в результаті голосування від народу, а не відбору їх керівників, що вказує на те, що деякі процеси мають династичний характер.\nГоворячи про Пакистан, академік та активіст Нілам Хусейн сказав, що Південна Азія, включаючи Пакистан, має довгу історію, де жінки мають високу владу та займають знакові посади, проте їх місце у суспільній уяві не відображається на стані жінок загалом.\nКороткий опис дипломата\nОзнайомтеся з історією тижня та розробкою історій для перегляду по всій Азіатсько-Тихоокеанському регіоні.\n"Схоже, це дивне протиріччя"#8230 жінки, які приходять на династичній основі або як ікони з добре розташованих політичних сімей, для початку, не відзначають точки відступу від нормальної патріархальної практики ",-підкреслила вона , додавши, що вони входять як "дочки" - наводячи приклади Бутто, Ганді та шейха Хасіни в Бангладеш - і є "сурогатами" для чоловіків, яких вони представляють і яким вони зобов'язані своєю особистістю.\n«Те, що вони пізніше кують своє місце, - це інша справа, але вони є частиною патріархального, патрілінейного континууму, а потім вони виділяються як означувачі своїх сімей, класу чи касти та відокремлюються від загальності жінок, - заперечила вона.\nОднак ці позиції все ще не позбавляють жінок -лідерів від патріархального та сексистського ставлення, а також від того типу зловживань, яким вразливі звичайні жінки.\nХусейн нагадав, що на Беназір Бхутто чинився величезний тиск, щоб вона вийшла заміж, і її навіть піддали «нахабному» знущанню з боку опозиції. "Найбільш м'яке, що я можу згадати, - це те, що було всередині Національних Зборів, коли вона [Беназір] увійшла в жовтій сорочці, парламентарі чули кадри" таксі, таксі ", - сказала вона.\nУ Шрі -Ланці ситуація віддзеркалює решту Південної Азії, хоча острівна країна відчуває відмінність від того, що у неї була перша жінка -прем’єр -міністр у світі Сірімаво Бандаранаіке. Амбіка Саткунанатан, юрист із Шрі -Ланки та правозахисник, вважає, що регіон не бачив суттєвих соціальних змін чи поступових правових змін, незважаючи на те, що жінки перебувають при владі.\n"Приклади цих жінок використовуються людьми, щоб виправдати, чому нам не потрібні квоти, і заперечити нерівність", - сказала вона. "Ми, на жаль, бачили, хоча і не завжди, що жінки також стають пішими воїнами патріархату, тому що їм доводиться виживати в рамках цієї системи і відстоювати цінності [які привели їх до влади], але дискримінувати їх".\nСаткунанатан додав, що в Шрі -Ланці існують два різні стандарти для чоловіків і жінок, і що «чоловіки можуть брати участь навіть у найжорстокішій, непристойній та неетичній поведінці, і це було б нормально, але якщо жінка -парламентар зробить найменшу річ, виникає галас. ”\n"У Шрі -Ланці ми бачили династичну політику, і середньостатистичній жінці дуже важко потрапити в політику і вижити, але позитивним моментом є те, що нам вдалося мати парламентські кокуси, а жінкам вдалося працювати по партійних лініях" - сказала вона, додавши, що, незважаючи на це, жінкам все ще доводиться працювати у патріархальних та ієрархічних внутрішніх партійних та урядових структурах. Жіночі групи знайшли союзників у жінок -політиків, яких вони потім підтримують, надаючи інформацію та обговорення, які мали обмежений успіх, додала вона.\nУ Непалі зовсім недавно - з 2006 року - жінок обирали на високі посади. І тут жінки, які стали помітними в політичному просторі, значною мірою належать до політичних сімей, згідно з політичною активісткою та академіком Мануші Ямі Бхаттараї, яка виступала з Катманду.\nБхаттараї стверджував, що, хоча нова конституція Непалу славиться як інклюзивна та відносно прогресивна, вона передбачає принаймні 33 відсотки представників жінок і тим самим змушує політичні партії зайняти місця у парламенті, - це реальність, що в основному виступають політично та економічно забезпечені жінки .\n"Це проблема, і просто висловити цю проблему ніколи не буває достатньо", - продовжила Бхаттараї, сказавши, що в такій країні, як Непал, інститути все ще слабкі, і існує безліч перешкод для жінок вступати в політику і підтримувати себе. Вона також наголосила на необхідності виправлення структурних чинників, формальних та неформальних, включаючи сім'ю та шлюб, щоб допомогти та забезпечити кращу представленість жінок у політиці та при владі.\nВідповідаючи на питання, як система освіти може допомогти прищепити жінкам навички лідерства та подолати патріархальне мислення в цих країнах, спікери не виглядали оптимістично щодо поточного стану речей і відчули, що критичне мислення не заохочується у школах та у їх навчальних програмах.\nПакистанська система освіти не призначена для того, щоб викликати лідерські якості у будь-кого, і, звичайно, не у жінок ",-сказав Хусейн, жалкуючи, що система скоріше" обмежує "жінок, немусульманські меншини та інші групи, маргіналізовані за статтю, кастою , і релігія.\n"Валоризація - це військові та релігійні діячі або націоналістичні ікони, такі як Джинна - засновник Пакистану - або поет Ікбал", - додала вона.\nУ згоді з Хусейн, Саткунанатан сказав, що в Шрі -Ланці система освіти побудована так, щоб вбивати розум, а не давати йому можливість розвиватися. "Вас не заохочують критично мислити, ви не можете кинути виклик структурам влади, а також сама навчальна програма може бути сексистською і мати багато стереотипів щодо меншин", - зазначила вона, додавши, що система розчаровує вже існуючі соціальні проблеми, що стосуються обох чоловіків і жінок.\nАллія Бухарі - журналістка з Пакистану та вчена Еразма Мундуса.\nМаргіналізація жінок -аборигенів\nЖінки-аборигени в Канаді часто стикаються з проблемами та дискримінацією, які не обов’язково поділяють жінки-аборигени, а також чоловіки-аборигени. Жінки-аборигени описуються як такі, що стикаються з «подвійним тягарем»-через дискримінацію як жінку, а також за те, що вони є аборигенами. Щоб почати розуміти цю ситуацію, і чому обставини жінок-аборигенів заслуговують на їхнє ретельне розгляд, ми повинні вивчити, як відносини корінних/не корінних народів та гендерні відносини розвивалися протягом усієї колоніальної історії Канади, де ці два типи відносин перетинаються, і де вони розходяться.\nОскільки переселенці-аборигени вперше прибули на територію теперішньої Канади, вони принесли з собою свої патріархальні соціальні кодекси та вірування та намагалися осмислити суспільство аборигенів через патріархальну лінзу. У міру того, як колонії об'єдналися, щоб сформувати Домініон Канади, політика Корони була створена по всій країні з метою асиміляції та «цивілізації» народів Перших Націй за європейською моделлю. Ця політика мала глибокий вплив на жінок -аборигенів по всій країні.\nОписуючи ці ранні історії гендерних відносин, ми прагнемо дати читачеві відчути, як початкові колоніальні припущення призвели до різкої зміни впливу жінки та суспільних систем за відносно короткий час. Ці наслідки продовжують відчувати жінки -аборигени по всій Канаді.\nТрадиційні жіночі аборигени та сила підсилювача\nЖінок поважали за їх духовну та розумову силу, а чоловіків за духовну та фізичну силу. Жінки отримали відповідальність за виношування дітей і дали їм силу і силу нести цю відповідальність. Чоловіки завжди поважали цю духовну та розумову силу, а жінки поважали фізичну силу чоловіків. Між чоловіками та жінками завжди був баланс, оскільки кожен мав свої обов’язки як чоловіка, так і жінки.\nКолишній президент NWAC та активіст Mohawk,\n“Міжнародне право/Великий закон миру”, 35.\nНезважаючи на величезну соціокультурну різноманітність серед сотень перших народів Канади, історики та експерти в значній мірі сходяться на думці, що баланс між жіночими та чоловічими ролями зазвичай існував у доконтактних суспільствах аборигенів, де жінки та чоловіки мали різні, але взаємодоповнюючі ролі. Багато перших народів були матрилінейними, а це означає, що походження - багатство, влада та спадщина - передавалося через матір.\nІсторики та вчені наголошували на різних можливостях, завдяки яким жінки могли займати владні та керівні посади у своїй громаді. Ліза Дж. Удель, наприклад, пояснює, що материнство шанували і шанували як ключ до процвітання культури, і не завжди строго визначалося його біологічною роллю, але розумілося як позиція лідера та відповідальності за турботу та виховання інші. 1 Роль Матері -клану часто згадується як приклад могутньої політичної ролі, центральної для конфедерації шести націй Гауденосауні. Хоча в багатьох країнах були вожді -чоловіки, в деяких суспільствах, таких як Годенсоні, жінки обирали Вождя і також могли забрати його владу. 2 Історики та інші експерти також підкреслюють, що жінки з багатьох перших держав відповідали за землеволодіння та розподіл ресурсів - вони контролювали доступ до певних територій, а також розповсюдження її продуктів.\nЗрештою, оскільки ролі жінок сильно відрізнялися між першими народами, вони мали спільні риси. Вчений Ребекка Цосі виділяє три загальні ознаки: гендерні ролі не класифікувалися ієрархічно, а вважалися доповнюючими, у багатьох випадках жінки могли виходити за межі гендерних ролей, а «центральна роль корінних жінок у їхньому суспільстві часто відображається у релігійних чи духовний зміст їх культур ». 3\nІ, як зазначають вчені Шарі М. Хундорф та Шеріл Сузак, «хоча жінки корінного населення не мають єдиної культури, вони мають спільну колоніальну історію. Введення патріархату змінило корінне суспільство, зменшивши силу, статус та матеріальні обставини корінних жінок ". 4\nДокладніше про традиційні ролі жінок -аборигенів дивіться в Паулі Енн Ганн, Священний обруч (Бостон: Beacon Press, 1986), і Лора Е. Дональдсон, «« Але ми ваші матері, ви - наші сини »: стать, суверенітет і нація в жіночій творчості ранніх черокі». В Корінні жінки та фемінізм: Політика, активізм, культура. (Ванкувер: UBC Press, 2010), 43-55.\nНеправильна характеристика ролей жінок -аборигенів\nКоли переселенці прибули до теперішньої Північної Америки, вони привезли із собою іноземну патріархальну європейську систему цінностей. Європейські поселенці нав'язали власні рамки розуміння соціальним системам аборигенів, що мало особливі наслідки для жінок -аборигенів. Як описує учений Джулія В. Емберлі, поселенці осмислили суспільства аборигенів, розглядаючи їх через європейську, патріархальну лінзу, припускаючи, що вікторіанські принципи представляють природний порядок речей. Наприклад, багато поселенців дотримувалися вікторіанських переконань, що жінки делікатні та погано підготовлені для важкої праці, і тому розглядали жінок-аборигенів, які обробляли землю, як доказ того, що чоловіки-аборигени ставляться до жінок як до неповноцінних, оскільки вони виконують чоловічу роботу. Влада і свобода волі аборигенів були для них непомітними.\nВчений Лаура Е. Дональдсон подає ще один яскравий приклад євроцентричної неправильної характеристики. Вона описує роль черокі Гігау, або "жінка -військова", фігура, яка стає відомою як "найулюбленіша жінка" після того, як вона досягає менопаузи:\nГігау засідав на засіданнях ради як з мирними, так і з воєначальниками, вирішував долю полонених, готував очищаючий чорний напій у центрі багатьох церемоній черокі та очолював жіночу раду. У його Щоденник американських індіанців, яка була опублікована спочатку в 1755 році, Джеймс Адейр висміював цей унікальний політичний інститут як уряд нижньої білизни - прямий удар, за словами Паули Ганн Аллен (Лагуна Пуебло) при владі Гігау. Дійсно, Аллен стверджує, що честь, надана їй людьми черокі, образила євроамериканську віру в загальне домінування чоловіків. 5\nСексуальна поліція над жінками -аборигенами та конструктивне відхилення\nКрім того, європейські чоловіки вважали, що жінка повинна залишатися цнотливою і «доброчесною» відповідно до їхніх культурних та релігійних переконань. Поселенці розробили і утримували міфічний архетип доброчесної індійської принцеси, готової відкинути свій власний народ для християнської цивілізації. 6 Так розроблено дихотомію індійської принцеси/скво, або, що Райна Грін називає «збентеженням Покахонтас», ставлячи жінок -аборигенів у обмежувальну бінарну систему, засновану на європейських патріархальних цінностях. Якщо жінка не могла бути доброчесною за суворими вікторіанськими стандартами, що, як зазначає Грін, було майже неможливим, її вважали негідною поваги. Ці концепції були записані прямо в Індійському законі, з певними правами, наданими чоловікам і жінкам «доброго морального характеру», як визначено індійським агентом. Таким чином, індійський агент став своєрідним агентом сексуальної поліції. Індійські агенти мали право виступати мировими суддями або мировими суддями, надаючи їм законні повноваження відстежувати та контролювати свої індійські звинувачення. Будь-які статеві стосунки, які не відповідають моногамії у шлюбі, розглядалися як нецивілізовані та суперечать цивілізаційній місії уряду. 7\nВчений Джоан Сангстер вказує, що жіноча сексуальність регулювалася багатьма способами, а колоніальне право як «одне з найважливіших місць сексуального регулювання». 8 Індійський закон надав агенту повноваження ув'язнювати людей, а відповідальність агента за реєстрацію народження, шлюбу та осіб, які мають право на статус індіанця, давала агентам повноваження карати тих, хто не погодився. Хоча багато звичаєвих законів перших держав дозволяли розлучення, індійські агенти забороняли їх. Жінку, яка спільно проживає з новим партнером, можуть звинуватити у двоженстві та відправити до виправної установи, подалі від її родини та батьківщини. 9 Як зазначає Сангстер,\nТой факт, що система подання справ у справах Індії визначила цілу категорію «Аморальність у заповідниках», майже всі скарги були спрямовані на сексуальну поведінку, свідчить про важливість ролі агента як хранителя сексуальної моралі. 10\nНаприклад, Закон про неповнолітніх правопорушників та Закон про навчальну школу 1950 -х років були створені для того, щоб навчити молодих жінок від «розбещеності» та приєднання до сім’ї, змусивши європейських патріархальних ролей корінних жінок. 11 Якби корінні жінки не визнавали і не підкорялися європейським патріархальним ролям, їх можна було б суворо покарати.\nХоча письмове законодавство передбачало стандарти поведінки, повсякденний досвід не завжди відображав ці закони. Хоча існують послідовні нитки опору, деякі аспекти колоніальних законів та ідеалів потрапили до спільнот Перших Націй та індивідуальної ментальності, включаючи гендерні ролі та сексуальні стосунки. Сангстер звертається до соціолога Карен Андерсон, щоб пояснити, що інтерналізація цих сексуальних подвійних стандартів, «переупорядкування [домашньої] сфери резервів» включала як прямий примус, так і непряму «колонізацію душі», а колонізована буквально прийшла до дисципліни себе ". 12 Таким чином, юридичні наслідки іноді ставали зброєю, яку використовували члени спільноти, які писали індійському агенту або безпосередньо до Оттави, щоб скаржитися на «сексуальне відхилення». 1 3 Ця історія привела до сучасних уявлень про жіночу сексуальність аборигенів. Як описав в одному з інтерв’ю вчений з Lubicon Cree Робін Буржуа, міф про жінку -аборигенку як сексуальну девіантку зберігається в сучасному канадському суспільстві з деякими цілком реальними наслідками:\nНі, цей погляд не змінився, і так, це те, з чим я стикався. Міф про девіантну жінку -аборигену продовжує нас дратувати, підкріплений домінуючими випадками, які об’єднують проституцію та жінок -аборигенів в єдине ціле. Сучасне канадське суспільство відкидає насильство над жінками та дівчатами -аборигенами на основі цих сприйнятих відхилень (залежних, сексуально доступних). До нас навіть не ставляться як до людей. Люди мають право на життя, вільне від насильства, проте ми повинні переконати канадську державу посилити та захистити нас. І ці стереотипи виправдовують те, чому держава не робить кроку. 14\nІндійський закон про гендерну дискримінацію\nТепер, коли ми дослідили способи, за допомогою яких колоніальні ідеї продовжували дискримінацію жінок -аборигенів, важливо зрозуміти, як ці ідеї були збережені до наших днів. Ця дискримінація продовжує посилюватися різними засобами, можливо, насамперед, Індійським законом. Таким чином, ми дослідимо три сфери гендерної дискримінації, які індійський закон продовжує закріплювати та нормалізувати: регулювання сім’ї, резервна система та географічна ізоляція та політична ізоляція.\nУрядова політика та законодавство різними та далекосяжними способами впливали на очікувані ролі та права жінок-аборигенів. Індійський закон є лише однією з таких політик, проте це найпоширеніша критика, висловлена вченими, які вказують на те, як жінки були виключені з посад влади. Індійський акт залишається центральною рисою в житті жінок-аборигенів і має важливе значення для розуміння поточної та історичної суспільно-політичної ситуації в Канаді.\nІндійський закон, створений федеральним урядом у 1876 році, очевидно, був розроблений з колоніальним ідеалом чоловіків як керівників та голів сімей, а жінок як утриманців своїх чоловіків. Індійський закон відмовляв жінкам у праві володіти землею та подружнім майном - тільки вдови могли володіти землею за системою резерву. Однак вдова не змогла успадкувати особисту власність свого чоловіка після його смерті - все, включаючи сімейний будинок, законно дісталося його дітям. Урядові агенти дещо змінили Закон у 1884 р. З поправкою, яка дозволяла чоловікам заповідати своє майно своїм дружинам, але дружина могла його отримати лише за умови, що індійський агент визнав, що вона має «добрий моральний характер». Ця поправка залишалася в Індійському законі до 1951 року, хоча до цього дня чоловіки все ще володіють виключними правами на власність, навіть якщо відносини припиняються. Це має далекосяжні наслідки для життя та безпеки постраждалих жінок:\nЗ роками все більше жінок виганяються чоловіками зі своїх домівок. Тоді як чоловіки переселяли своїх подруг-часто [без статусу]-у сімейний будинок, індійські жінки та діти мусили переселятися до будинків засуджених або до родичів, які вже були переповнені. Оскільки індійський закон надавав чоловікам єдину власність на майно свідоцтва про володіння, жінки не мали жодного житлового права або зверталися за допомогою через закон.\nДосить вистачить: жінки -аборигени висловлюються, 11\nНацілювання на спорідненість та сімейні системи під час індійського закону\nЄвропейська віра в те, що патріархальна, нуклеарна сім'я є природним засобом організації, вплинула на відносини поселенців-аборигенів. Багато історичних народів історично діяли в системі матриліней, де походження простежується через матір, що означає, що дитина стане членом клану її матері. Багато суспільств також були матрилокальними, в яких чоловік одружувався на жіночій родині і жив би з її спільнотою, що призводило до моделей поселення на основі жіночої лінії. На противагу цьому, європейські поселенці сприймали як належне, що сім’я складається з чоловіків як голови сім’ї, а жінки - як підлеглі, і намагалися зрозуміти сім’ї аборигенів, нав’язуючи патріархальну модель європейської сім’ї матриархальним системам спорідненості аборигенів. Це переконання зберігалося протягом урядової політики, яка намагалася перебудувати сім'ю аборигенів відповідно до цієї форми. Системи спорідненості аборигенів з часом були примусово реструктуризовані через низку політик, включаючи Індійський закон, статус індіанців та систему житлових шкіл. Вчені, представники громади та інші експерти зазначають, що навіть після закриття інтернатних шкіл прийомне батьківство, усиновлення [посилання на совок 60 -х років], а також інші правила захисту дітей продовжують відокремлювати сім’ї аборигенів та розміщувати їх у будинках та системах спорідненості, які не є аборигенами. 15\nСпочатку сім’ї аборигенів продовжували визнавати власні моделі матріархального походження та матрилокальні системи, незважаючи на те, що вони посягали на поселення, що не були аборигенами. Однак у 1851 р. Це було б примусово порушено, коли уряд ухвалив законодавство, щоб визначити, хто кваліфікується як індієць. Уряд вирішив, що для того, щоб бути індійцем, потрібно бути індійським чоловіком, бути дитиною індійського чоловіка або бути одруженим з індійським чоловіком. За цієї системи жінка залежала від своїх стосунків з чоловіком, щоб визначити, чи є вона індійкою чи ні. Це повністю суперечило матрилінейній системі багатьох Перших Націй і порушувало спадкову систему, яка існувала протягом сотень поколінь.\nТі, хто кваліфікувався як індієць згідно з цим законодавчим критерієм, отримали б індійський "статус", звідси термін Статус або індійський без статусу. Жінкам статус не гарантується. Законодавство зазначало, що статусна індіанка, яка вийшла заміж за індіанця, перестане бути індійкою. Вона втратила б свій статус, а разом з цим вона втратила б договірні пільги, переваги для здоров’я, право на проживання у своєму резерві, право на спадкування майна своєї сім’ї і навіть право бути похованою у заповіднику разом з предками. Однак, якби індієць одружився на жінці, що не є корінною, він би зберігав усі свої права. Насправді його дружина хотіла б виграш Індійський статус. Навіть якби індіанка вийшла заміж за іншого індіанця, вона перестала б бути учасницею власної групи, а стала б його учасницею. Якби жінка овдовіла або кинута чоловіком, вона опинилася б у виборчому праві і взагалі втратила б статус та свої права.\nКрім того, якби жінка, яка не є корінною, вийшла заміж за індійця, вона б це зробила виграш статус. У всіх цих ситуаціях статус жінки цілком залежав від її чоловіка.Як прямо зазначено у розділі 12 (1) (b) Індійського закону, "жінка, яка вийшла заміж за особу, яка не є індійкою ... [не має права бути зареєстрованою".\nЯк пояснює Емберлі, виключення жінок та знецінення їх статусу встановили «братні зв'язки між аборигенами та колоніальними чоловіками, створили тріщини в сім'ях аборигенів за гендерною ознакою і врешті -решт призвели до патріархальних відносин та регулювання« аборигенної сім'ї »у європейській буржуазна модель ». 16\nОдного разу Індійський акт було прийнято, обов’язки наших чоловіків і жінок різко змінилися. Внаслідок того, що наші традиційні чоловіки та жінки були ув’язнені у резерві, втратили свої обов’язки у використанні своїх сил - фізичних чи розумових. Наші жінки вважали жінками власністю О: гве хо: ми чоловіки, які звикли вважати, що вони повинні мислити як білі чоловіки. Право на статус згідно з самим індійським законом дозволило це здійснити, коли чоловік отримає статус, а його дружина та його діти - його статус.\n“Міжнародне право/Великий закон миру”, 108\nГеографічні наслідки Індійського закону для жінок\nСтворення колоніальними урядами системи резервів та інше законодавство Індії щодо земель заповідника та тих, хто міг би на них проживати, різко вплинули на жінок (а також чоловіків). Положення Індійського закону, що стосуються прав на землю та статусу, порушили стародавню систему шлюбного споріднення, а також матрилокальні моделі після проживання у шлюбі, які існували протягом багатьох поколінь. 17 Вплив колоніальної політики вже давно має сильні географічні аспекти за гендерними ознаками, включаючи перебудову влади та примусове переміщення осіб, сімей та громад. Джулі В. Емберлі зазначає, що некоригенний контроль над землями через зусилля щодо збереження навколишнього середовища або шляхом експропріації традиційних земель призвів до втрати традиційної сили жінок. 18 Крім того, право на проживання у власному заповіднику раптово було позбавлене багатьох жінок, які мали міцні зв’язки та права аборигенів на своїй території.\nІсторично склалося так, що через Індійський закон жінці довелося залишити заповідну спільноту, в якій вона вийшла заміж, якщо її чоловік кине її або піде з життя. Жінки -аборигени з резервів стикаються з додатковими проблемами щодо майна. У цих випадках відсутність регулювання щодо резервного майна подружжя змусило багатьох жінок залишити свої будинки та речі поза межами заповідника. (Див., Наприклад, сторінку та ресурси Асоціації корінних жінок Канади щодо ресурсів подружжя, доступних за адресою http://www.nwac-hq.org/research/matrimonial-real-property). Це в поєднанні з великою історією колоніалізму поставило багатьох жінок у неймовірно вразливі позиції, які змушені були залишити свої домівки у незнайомих місцях, де вони не підтримуються та мають мінімальні активи. Ця маргіналізація жінок -аборигенів поставила багатьох жінок у відчайдушні ситуації.\nВчений Шеріна Х. Разак вивчила, як простір може бути високо гендерним та расизованим, а також як гендерні та расизовані міські простори заохочували та виправдовували насильницьку поведінку проти жінок -аборигенів. (Див. “Гендерне расове насильство та просторове правосуддя: Вбивство Памели Джордж”, Канадський журнал права та суспільства, 2000, 15: 2, с. 91-30.) Разак стверджує, що в сучасному канадському суспільстві насильство проти жінок-аборигенів нормалізувалося, і що обставини жінок-аборигенів, як правило, представлені поза будь-яким історичним контекстом, знімаючи будь-яку відповідальність або відповідальність перед людьми, які здійснюють насильство та маргіналізацію. У своєму дослідженні про вбивство Памели Джордж та подальшому суді Разак ілюструє, як суддя та підсудні сприймали соціальні проблеми та насильство, які зазнала жертва, як «природні» для жінки -аборигенки, і таким чином засудили двох чоловіків, відповідальних за це, лише до шести та півтора року, причому одна людина може залишити умовно-дострокове звільнення після двох третин вироку. 19\nЦя ситуація продовжує розвиватися в канадському суспільстві, де на сьогоднішній день понад 3000 жінок були вбиті або зникли безвісти в Канаді з 1970 -х років, багато з них - аборигени. Ця епідемія, мабуть, найвідоміша в таких областях, як Ванкуверський центр міста Істсайд або Шосе 16, нині широко відоме як «Шосе сліз». У переважній більшості цих випадків підозрюваних не було занесено до списку, а також не знайдено вбивць. Уряд і поліцію критикували за бездіяльність, навіть коли місцеві мешканці повідомляли їм про підозрілу закономірність. Департамент поліції Ванкувера пояснив свою відсутність реакції на системні вбивства, стверджуючи, що «багато жінок, які беруть участь у вулиці, не мають близьких родинних зв’язків, і багато навмисно йдуть і пропускають» №8217 з різних причин, включаючи бажання ухилитися від поліції. . ” 20 Однак, як вказує вчений Джон Лоуман, багато з них мали тісні родинні зв'язки та добре налагоджені соціальні мережі, але несподівано зникли. " тих, хто пов'язаний з проституцією, та нормалізації та загального прийняття насильства щодо цих жінок.\nУ 2010 році канадський уряд пообіцяв 10 мільйонів доларів на підтримку кампаній зниклих безвісти або вбитих жінок -аборигенів, однак з тих пір це фінансування було скорочено, а засоби розповсюдження розкритиковані жіночими групами аборигенів.\nВиключення жінок у політиці\nКолоніальна патріархальна система також оперувала європейським припущенням, що жінки за своєю суттю не мають можливості брати участь у політиці. Федеральний уряд запровадив структуру групи як нову форму правління аборигенів, щоб викорінити традиційне спадкове лідерство та полегшити федеральний вплив та контроль. Уряди гуртів були створені як суто чоловіча сфера, а жінки не могли стати начальниками чи радами групи. Жінки, які раніше були ключовими особами, які приймали рішення та радники, тепер були повністю виключені з прийняття рішень у власних громадах:\nПри виборі вождя або вождів або надання будь -якої звичайної згоди, необхідної для групи індіанців згідно із Законом, право голосу на раді або її засіданні мають бути чоловіками -учасниками групи повного віку двадцяти років -один рік.\nІндійський акт, 1876 р. Розділ 61 22\nБагато перших держав чинили опір запровадженню систем управління радою гуртів, але в підсумку не змогли їх зупинити. Найбільш помітним прикладом цього може бути Шість народів Гауденосауні, які продовжували визнавати спадкоємних вождів та матерів кланів лідерами до 1924 року, коли федеральний уряд насильно та насильно нав’язав це їм, “побивши наших матерів -кланів та прихильників та вождів” і відправлення нез'ясованих до в'язниці.\nДо 1951 року індійські жінки були виключені з політичної діяльності за законом. Їм не дозволяли голосувати та обіймати посади. У 1951 році до Закону про Індію було внесено зміни, так що індіанець не обов’язково мав статус, щоб бути учасником гурту. З цією поправкою формулювання було змінено так, що в Законі Індії більше не визначалася стать виборця. Через це - фактично за замовчуванням – жінкам нарешті дозволили проголосувати на виборах групи. У 1960 році уряд Канади нарешті надав усім аборигенам, чоловікам чи жінкам, право голосу на федеральному рівні.\nТепер, коли ми подивились на те, як створюється та увічнюється расова та гендерна дискримінація щодо жінок -аборигенів, ми зараз розглянемо способи, якими жінки чинили опір та відновлювали свою традиційну силу та вплив. Щоб продовжити читання, перегляньте наш розділ про жінок аборигенів та сучасний активізм.\nАвтор Ерін Хенсон\nРекомендовані ресурси для подальшого читання\nАндерсон, Кім і Боніта Лоуренс, ред. Сильні жіночі історії: рідне бачення та виживання громади. Торонто: Sumach Press, 2003.\nБлер, Пеггі Дж. "Права жінок-аборигенів у резерві та поза ним". Ванкувер: Інститут Скова, 2005.\nКоул, Сьюзен К. “ Голоси жінок Перших Націй: їх політика та політична організація у Ванкувері, Британська Колумбія. ” Теза – М.А., Університет Британської Колумбії, 1994.\nДжейкобс, Беверлі. «Міжнародне право/Великий закон миру». LL.M. дисертація, Університет Саскачевана, 2000.\nДжеймісон, Кетлін. Індійські жінки та закон в Канаді: мінус громадян. Оттава: Консультативна рада з питань становища жінок, Канада, 1978.\nКелм, Мері-Елен та Лорн Таунсенд, ред. У дні наших бабусь- читачка з історії жінок аборигенів у Канаді. Торонто: Університет Торонто Прес, 2006.\nЛоуренс, Боніта. "Справжні" індіанці та інші: міські корінні народи змішаної крові та корінне населення. Лінкольн: Університет штату Небраска, 2004.\n— – “Стать, раса та регулювання корінної ідентичності в Канаді та США: огляд”. Іпатія 18 (2): 2003. Доступно в Інтернеті за адресою: http://muse.jhu.edu/journals/hypatia/v018/18.2lawrence.pdf\nМаракл, Лі. Я - жінка: рідна перспектива соціології та фемінізму. Ванкувер: Press Gang, 1996.\nМанітоба. "Система правосуддя та аборигени". Розділ 13: Жінки -аборигени, 1999. Доступно в Інтернеті за адресою: http://www.ajic.mb.ca/volumel/chapter13.html\nРазак, Шеренi Х. "Гендерне расове насильство та просторове правосуддя: Вбивство Памели Джордж", Канадський журнал права та суспільства, 2000, 15: 2, с. 91-30.\nСільман, Джанет. Досить вистачить: жінки -аборигени висловлюються. Торонто: Жіноча преса, 1987.\nСтеррітт, Анжела. “Раціоналізація бідності: жінки корінного населення, акт індійців та системне пригнічення: причини опору. ” 2007: Ванкуверський статус жінок. https://tinyurl.com/yycwtc9p\nSuzack, Cheryl, Shari M. Huhndorf, Jeanne Perreault і Jean Barman, ред. Жінки корінного населення та фемінізм: політика, активізм, культура. Ванкувер: UBC Press, 2010.\nВояжор, Кора. Пожежники ХХІ століття. Монреаль: McGill-Queen’s University Press, 2008.\nВільямс, Роберт. "Гендерні перевірки та баланси: розуміння спадщини Білого патріархату в культурному контексті індіанців Америки". Огляд закону Джорджії 24: 1990. 1034.\n1 Удел, Ліза Дж. “Перегляд та спротив опору: Політика рідної жіночої праці рідних”.” Кордони: Журнал жіночих досліджень, 22:2, 2001. 43-62.\n2 Макграт, Енн та Вайнона Стівенсон, “Стать, расова та політика: жінки -аборигени та штат у Канаді та Австралії”, та Вільямс, Роберт. "Гендерні перевірки та баланси: розуміння спадщини Білого патріархату в культурному контексті індіанців Америки". Огляд закону Джорджії 24: 1990. 1034\nДля більш поглибленого вивчення ролі жінок у призначенні керівництва див. "Змінюється статус жінок Сенеки" Джой Білхарц, у Жінки та влада в Північній Америці під редакцією Лори Ф. Кляйн та Ліліан А. Акерман\n3 Цосі, Ребекка. «Рідні жінки та лідерство: етика культури та стосунків». В Жінки корінного населення та фемінізм: політика, активізм, культура. Ред. Шеріл Сузак та ін. Ванкувер: UBC Press, 2010, 32.\n4 Хундорф, Шарі М. та Шеріл Сузак, “Фемінізм корінного населення: теоретизація проблем”, Під ред. Шеріл Сузак та ін.\n5 Дональдсон, Лора Е. ““ Але ми - ваші матері, ви - наші сини: “Стать, суверенітет та нація у жіночій творчості ранніх черокі”. В Корінні жінки та фемінізм: : Політика, активізм, культура. (Ванкувер: UBC Press, 2010), 43-44.\n14 «Порушуючи мовчання про 800 зниклих і вбитих жінок -аборигенів Канади: Інтерв'ю з академіком і активісткою Крі Робін Буржуа». Веб-сайт Black Coffee Poet, 16 лютого 2011 року -аборигенки-жінки-інтерв'ю-з-кри-академік-і-активіст-робін-буржуа-фото-есе-мітингу-немає-більше-мовчання-лютий-14-201/\n20 Лоуман, Джон. «Насильство над жінками: насильство та (поза законом) статус вуличної проституції в Канаді. Насильство над жінками 2000 6(9): 996.\n22 Індійські та північні справи Канади, глава 18: Закон про внесення змін та закріплення законів, що стосуються індіанців. 12 квітня 1876 р., Доступно в Інтернеті: http://www.ainc-inac.gc.ca/ai/arp/ls/pubs/1876c18/1876c18-eng.asp\n23 Беверлі Джейкобс, презентація в Університеті Британської Колумбії, 19 березня 2008 р.\nКосметика та засоби особистої гігієни у колекціях медицини та науки Догляд за шкірою\nЦей розділ включає такі продукти, як креми, лосьйони та тальк. Нижче наведений текст містить деякий історичний контекст і показує, як ми можемо використовувати ці продукти для дослідження аспектів американської історії, наприклад, раси та уявлень про красу та здоров’я. Щоб пропустити текст і перейти безпосередньо до об’єктів, КЛІКНІТЬ ТУТ\nРеклама "Невидимий медичний порошок для обличчя" Хантера, Колекція бізнес -Американи Уоршоу, Архівний центр, Національний музей історії Америки, Смітсонівський інститут\nІсторично засоби для догляду за шкірою становлять значний відсоток американської косметичної та гігієнічної промисловості, і це актуально і сьогодні. Більше, ніж щодо більшості косметичних засобів, претензії щодо лосьйонів для шкіри, порошків, кремів, відбілювачів, мазей та миючих засобів перетинають межу між лікарськими та косметичними засобами. Твердження про те, що продукти покращать або захистять здоров'я шкіри, часто приходять із заявленою або мануальною обіцянкою, що шкіра також буде виглядати краще - гладшою, чистішою, білішою, прозорішою та сяючою. Оскільки красива шкіра ототожнюється зі здоров'ям, практично неможливо розлучити претензії на красу із претензіями на здоров'я, а косметичні засоби з продуктами для здоров'я.\nКолекція засобів догляду за шкірою музею показує, як американці визначали красиву, здорову шкіру з 1800 -х років до теперішнього часу. Багато з цих ідеалів залишаються цілком послідовними. До масового маркетингу косметичних продуктів жінки часто робили власні препарати для догляду за шкірою з рецептів, переданих їм через матері, друзів або жіночі журнали. Ці рецепти обіцяли видалити веснянки та рум’яність, заспокоїти висипання або скасувати пошкодження, завдані вітром та сонячними опіками. Патентні (запатентовані) ліки та косметичні препарати з другої половини 1800 -х років висували ті ж претензії, одночасно обіцяючи вилікувати прищі та екзему, а також зробити шкіру молодою, м’якою та гладкою.\nНа початку ХХ століття з’явилося нове покоління фірмових засобів по догляду за шкірою. Зазвичай ці продукти продавалися в елітних магазинах, спеціалізованих під брендом, в аптеках та універмагах, або ліцензованими агентами. Такі жінки, як Елізабет Арден, Хелена Рубінштейн та пані Си Джей Уокер, розробили косметичні компанії, які пропонували багатосистемні «системи» засобів по догляду за шкірою.\nArdena Complexion Clear для молодих сучасників\nЦі лінії продуктів обіцяли очистити та прояснити шкіру, зробивши її здоровою, молодою та сяючою.\nПрепарати для догляду за шкірою з 1900-х років продовжували зосереджуватися на ідеалах молодої, чистої, пружної шкіри-вони стверджують, що вона оновлює шкіру та має властивості проти старіння, а також оздоровчу заспокійливу, зволожуючу, детоксикаційну та противугрову дію.\nОдним з ідеалів догляду за шкірою, який змінився з часом, є колір шкіри. Американські ідеали здоров'я шкіри завжди були пов'язані з проблемними уявленнями про расу та економічний клас. Білі американці ідеалізували блідий колір обличчя протягом більшої частини американської історії. Блідий, кремовий колір обличчя та гладкі, білі руки не тільки означали, що людина расово -біла, вони також демонстрували своє багатство, маючи на увазі, що чоловік - але набагато важливіше жінка - не виконував фізичних робіт або працював на сонці.\nОскільки американці дев’ятнадцятого століття підписалися на ідеалізовану версію «природної» краси, використання косметичних засобів, щоб надати вигляду білого, гладкого, чіткого кольору обличчя, вважалося хибним і непристойним. Жінки повинні були "заробити" свій гарний колір обличчя за допомогою належної практики здоров'я та морального життя. Порошки та лосьйони часто рекламували себе як «невидимі», щоб задовольнити моральну заборону штучної краси.\nНезважаючи на соціальну заборону використання косметичних засобів, жінки часто таємно шукали та використовували косметичні засоби для шкіри. Колір і чіткість шкіри забезпечили таку економічну та соціальну перевагу, що багато жінок були готові вживати шкідливі продукти - ці продукти для шкіри часто містили отруйну ртуть, миш’як та свинець - у спробі наблизитися до ідеалу. Незважаючи на те, що лікарі та жіночі журнали виступали проти небезпеки, властивої косметиці, багато жінок, ймовірно, вважали, що упаковки виробників стверджують, що їхня косметична продукція «абсолютно безпечна».\nОчищувач та відбілювач Ro-Zol для обличчя від Overton-Hygienic Біла відьма для шкіри: "очищає - пом'якшує - відбілює" Всесвітньо відомий відбілювач для обличчя мадам А. Рупперт Відбілюючий бальзам Peggy Page Безпечні вафельки з арсеновим кольором доктора Джеймса Кемпбелла\nІ білі, і кольорові жінки використовували засоби для відбілювання шкіри, освітлення або приховування знебарвлених ділянок, а також для заспокоєння та розгладження роздратованої шкіри та прищів. Тим не менш, кілька популярних косметичних компаній продаються або визнаються афроамериканськими споживачами, а найпоширеніші засоби по догляду за шкірою не виробляються у кольорах, які відповідають темній шкірі. Наприклад, тальк, що використовується для захисту та заспокоєння шкіри, а також поглинає блиск поту, у своєму природному стані надає шкірі білий відтінок. Він також був доступний в рожевих або «тілесних» (білих тонах) відтінках.\nЕтикетка від освітлювача шкіри Lucky Brown, Колекція етикеток косметичних та харчових продуктів Афро-Америки, Архівний центр, Національний музей історії Америки, Смітсонівська інституція\nПорошок тальку Мак -Брейді для людей з коричневою шкірою, Колекція ділової Американи Уоршоу, Архівний центр, Національний музей американської історії, Смітсонівський інститут\nУ відповідь такі жінки, як мадам С. Дж. Волкер та Енні Тернбо Мелоун, заснували успішні компанії, які поставляли темношкірим жінкам засоби для догляду за шкірою та косметику. Примітно, що жодна з компаній спочатку не продавала засоби для відбілювання шкіри. Насправді Волкер стверджувала, що її продукція особливо підходить для шкіри та самооцінки жінки, яка повинна виконувати фізичну працю.\nНаприкінці 1920 -х років набути моди легкий літній загар.До 1930 -х років косметичні компанії почали пропонувати пудри для обличчя більш темних відтінків, які імітували засмагу - або навіть натяк на екзотичну етнічну приналежність - на білій шкірі. Ambre Solaire від L'Oreal, один з перших засобів для засмаги, був випущений на ринок у 1935 році. Хоча ці масла для раннього засмаги обіцяли захистити здоров’я шкіри, одночасно сприяючи гарному засмазі, вони насправді майже не захищали від сонячних променів. Мода на засмагу 1920-1930-х років не покінчила з проблемами раси чи класу в галузі догляду за шкірою. Реклама продуктів для освітлення шкіри запевняла жінок, що вони зможуть повернути свій вершковий колір обличчя, як тільки літо піде.\nУ 1960 -ті роки більш темні відтінки шкіри були прийняті більш повно, і засоби догляду за шкірою змінилися у відповідь. І білі чоловіки, і білі жінки шукали глибоко засмаглу, «бронзову» шкіру, і засоби для засмаги тепер обіцяли надати довготривалий і темний загар. З появою зв’язку між пошкодженою сонцем шкірою та раком шкіри були розроблені нові продукти для захисту шкіри. Засоби для самозасмаги, які надають шкірі засмагу без перебування на сонці, були представлені в 1959 році компанією Man-Tan.\nСонцезахисні креми з рейтингом SPF (фактор захисту від сонця) були введені в 1960 -х роках. Рейтинг SPF - це спосіб виміряти, який відсоток шкідливих ультрафіолетових променів сонця передається на шкіру. Незважаючи на те, що сонцезахисні креми з вищими показниками SPF в деякому роді є більш захисними, вони, як правило, були ефективними лише проти UVB -променів, які викликають опік та лущення шкіри, який у нас асоціюється із сонячними опіками. УФ -промені не сприймали як занепокоєння, і рейтинг SPF не враховував їх. До 1990 -х років було зрозуміло, що промені UVA та UVB можуть викликати як рак, так і «старіння» шкіри, і сонцезахисні креми почали продавати для захисту від UVA. Тепер сонцезахисні креми оцінюються як «багатоспектрові» або «широкі», якщо вони захищають як від UVA, так і від UVB променів. Люди з природним темнішим кольором шкіри дещо більш захищені від ультрафіолетового випромінювання, ніж ті, у кого бліда шкіра. Однак, оскільки рак шкіри важче помітити на темній шкірі обличчя, лікарі настійно радять людям усіх кольорів шкіри носити сонцезахисні засоби. Засоби для засмаги від сонця та міцні сонцезахисні лосьйони продовжують користуватися популярністю як з краси, так і зі здоров'ям.\nбл. 1988 р. Джорджтаунський аптечний сонцезахисний лосьйон SPF 15\nдив. розділ «Бібліографія» для отримання повного списку посилань, використаних при складанні цієї об’єктної групи. Однак розділ «Продукти догляду за шкірою» спирався на такі посилання:\nГілл, Тіффані М. Політика магазину краси: жіночий активізм афроамериканців у індустрії краси. Urbana Chicago: University of Illinois Press, 2010.\nДжонс, Джеффрі. Уявлена краса: історія світової індустрії краси. Oxford New York: Oxford University Press, 2010.\nДжонс, Джеффрі. «Блондинка та блакитноока? Глобалізуюча краса, c.1945 – c.19801 ». Огляд економічної історії 61, ні. 1 (1 лютого 2008 р.): 125–54. doi: 10.1111/j.1468-0289.2007.00388.x.\nПейс, Кеті Лі. Надія в баночці: створення культури краси Америки. Нью -Йорк: Метрополітен Букс, 1998.\nСкрантон, Філіп. Краса та бізнес: комерція, стать та культура в сучасній Америці. Нью -Йорк: Routledge, 2001.\nЗемля назад: Матрилінейний спуск сучасної меліорації корінних народів\nРодоначальник Land Back графіті ще в 1971 році, територія Чіппева/Анішінаабе, оркестр Лак Курт Орель, поглинання зимової греблі у Вісконсіні\nВід свого скромного початку в соціальних мережах меми , щоб вийти на вулиці як графіті, а тепер навіть прикрашати зали академічних кіл , Land Back - це справді гасло, час якого настав. Сучасне рішення сучасної проблеми. Як звести суверенітет корінних народів і звільнення до його основних складових. Меми, графіті та твіти отримують користь від стислості. Але термін Land Back, як і все інше, має певне походження.\nВулиці Амісквачаскахікан (Едмонтон) у 2019 році\nЦя лінія значною мірою є матрилінейною, оскільки жінки часто займали провідну роль як у корінних культурах, так і в сучасних суспільних рухах щодо меліорації земель.\nКоментуючи жінок, які виступали на передньому плані узбережжя Саліша 1960 -х років “fish-in ” боротьба в районі Пюджет -Саунд, пізніше пояснив письменник Лі Маракл, “ Вони були традиціоналістами, тому нічого незвичайного в тому, що жінки виступали в ролі представників групи, не було нічого. ”\n“ Насправді, ” Maracle писав, “ вони сказали мені, що у них виникли проблеми із залученням чоловіків,##8221 динаміка, що повторюється десятиліттями пізніше жінками Haudenosaunee/Mohawk, які організовували та керували акціями із захисту земель на Канехсатаке у 1990 році та Канонхстатон у 2006 році.\nЕллісон Бріджес заарештований колоніальною поліцією під час боротьби на узбережжі Саліш, в районі Пюджет-Саунд та боротьби#8220 з рибальством у 1970 році\nПисьменник Дакоти Вайн Делорія -молодший у своїй книзі 1974 року “За слідами порушених договорів, ” визначили Конфедерація Гауденосауні ’ боротьба за землю 1950-х років та рибальський рух на узбережжі Саліш початку 60-х років, як започаткування нового виду тактики, яка пізніше отримає увагу в Алькатрасі, Стежці порушених договорів та пораненому коліні. Але він також уточнив, що цей вид дій мав свою історію та контекст. Це не з’явилося нізвідки.\nУ своїй книзі Делорія дав короткий, але важливий огляд як правових, так і позаправових протистоянь між різними корінними країнами та урядом Сполучених Штатів (США), що призвело до все більш прямого руху, спрямованого на дії 1950-х та 60-х років.\nТак само, книга Лоренса М. Гауптмана 1986 р., № 8220Боротьба ірокезів за виживання"\n“ Сучасний індійський рух за національне визнання ", - пояснює Делорія у своїй книзі, -#його коріння в невтомному опорі поколінь невідомих індіанців, які відмовились злитися з однорідністю американського життя і прийняти американське громадянство. & #8221\nТака відмова як від американського, так і від канадського громадянства, а також відстоювання права на свободу пересування через колоніальні кордони насправді завжди були особливо характерним елементом боротьби за Гауденосауні, оскільки Конфедерація виступала проти Закон про громадянство Індії 1924 р. і розпочав щорічні демонстрації 1926 р Ніагарський водоспад кордону для дотримання Договір Джея 1795 року , яка повинна гарантувати саме таку свободу пересування корінним народам.\nПротягом 1950 -х років люди Конфедерації Гауденосауні ’ Аллегані , Тускарора, Гранд-Рівер, заповідники Аквесасне та Канаваке в штатах Нью-Йорк, Онтаріо та Квебек розпочали серію демонстрацій, зайняття урядових будівель та повторне захоплення земель, щоб захистити свою територію від втручання уряду, включаючи масштабні проекти розвитку інфраструктури поселенців, такі як греблі та водойми.\nБудівництво морського шляху Святого Лаврентія як капіталістичного транспортного коридору для транспортування товарів вимагало експропріації землі ірокезів в Аквесасне та Канаваке, стимулюючи повторну окупацію земель спочатку в Канаваке, а потім у Шохарі-Крік у штаті Нью-Йорк, яка тривала більше року, закінчився в 1958 році.\nУ 1959 році традиціоналісти знову зайняли будинок ради у заповіднику «Шість націй Гранд-Рівер» в Онтаріо, на який потім знову здійснили рейди десятки Королівська канадська конна поліція (RCMP) , які вже були обшукані силами в 1924 році, щоб створити раду колективу Індійського акта.\nУ 1925 році традиціоналістський начальник Гранд -Рівер Deskaheh (Нації Каюга), хоча в останні дні свого життя хворів, залишився з Рікард сім'ї в сусідньому заповіднику Тускарора, через кордон штату Нью -Йорк, і заохочував боротьбу за свободу пересування через колоніальні кордони.\nШеф Клінтон Рікард, начальник Девід Хілл -молодший та Софі Мартін утворили в цей час Індійську лігу оборони Америки та розпочали щорічні демонстрації перетину кордону на Ніагарському водоспаді. Жінки -Гауденосауні в цю епоху також були активними в освіті і боролися проти шкіл -інтернатів ( Емілі К. Генерал ), розглядаючи судові справи щодо захисту земель ( Лора Келлогг , Мері Віндер та Делія Вотермен ), а також у створенні літератури, яка не цуралася опору корінних народів ( Е. Полін Джонсон ).\nУ 1961 році Карен Ріккард, дочка головного Клінтона Рікарда з заповідника Тускарора, стала членом -засновником N Національна рада молоді Індії (NIYC), групі, якій приписують придумання гасла Red Power (термін, який має лише один склад більше, ніж Land Back, показуючи, що час не так сильно змінився.)\nП'ятьма з одинадцяти членів -засновників Національної ради молоді Індії були жінки\nПотім боротьба перекинулася на західне узбережжя, на територію узбережжя Саліш у районі Пюджет-Саунд у штаті Вашингтон, де 23 грудня 1963 року деякі із найближчих засновників Асоціації виживання американських індіанців вийшли на штат столиця в Олімпії, з вивісками, на яких написано "Ні лосося - немає Діда Мороза".\nПісля цього була проведена серія акцій, які охоплювали Пуджет-Саунд у 1960-х і 70-х роках, залучивши підтримку чорношкірих активістів, знаменитостей та корінного Альянсу за Червону силу (NARP) з-за кордону колоніалів у Ванкувері, Британська Колумбія ( До н.е.), як згадувала Лі Маракл у своїй книзі 1975 р. “Боббі Лі: Індійські повстанці.”\nВайн Делорія-молодший зробив важливий момент у своїй книзі 1974 року, що більші племена в районі Пюджет-Саунд, які уклали угоди з штатом Вашингтон, не підтримували низовий рух, але тоді той самий низовий рух надав вожді племен мають деякий простір для маневру, якого вони ніколи раніше не мали. ”\nУ 1964 році група людей Лакота вирушила на острів Алькатрас в районі затоки Сан -Франциско, Каліфорнія, і влаштувала демонстрація посилаючись на договірні права на повернення землі, того ж року відбулися перші акції з риболовлі на узбережжі Саліш у Франк, № 8217, що приземлилася далі на північ узбережжя в Пюджет-Саунд.\nЛюди Лакоти демонструють на острові Алькатрас у 1964 році\nТим часом у преріях так званої Канади соціалісти Метиса Джим Брейді , Малькольм Норріс та Медерік МакДугалл організовували з 1930 -х років, і тоді їхня боротьба сходилася з зростаючим рухом Червоної сили 60 -х років. Брейді та Норріс фактично допомогли встановити Поселення Метис Альберти у 30 -х роках, як і раніше єдина призначена земельна база для метисів у Канаді чи США.\nДжин Катхенд був співзасновником і президентом Асоціації аборигенних медсестер Канади\nУ 1965 році Малкольм Норріс був натхненний написати статтю на підтримку масового маршу Анісінаабе в Кенорі, Онтаріо, в якому говорилося, що "Войовнича дія"#8221 мала "більше драматизувати"#8230 індійців ", ніж усі конференції. проведені … протягом останніх трьох років. ”\nБрейді, Норріс та МакДугалл також безпосередньо надихнули наступне покоління організаторів Métis, зокрема Марія Кемпбелл та Говард Адамс , чия власна творчість та творчість, у свою чергу, зробили б величезний вплив на ширший рух Червоної сили по всій Канаді. Справжньо по -Метіс, між поколіннями також існували прямі родинні зв’язки, оскільки батько Марії Кемпбелл працював і познайомив її з Брейді, а МакДугалл був дядьком Говарда Адамса.\nУ 1967 році Говард Адамс сказав Regina Leader-Post, що "якщо Red Power означає політичну владу в руках індіанців, рух у Саскачевані добре триває"#8230 Рух не можна стримувати. Люди вже говорять про демонстрації. ”\nТакож у 1967 році Адамс очолив національну конференцію Саскатуну з питань освіти індіанців та інуїтів, на якій були представлені багато жінок корінного населення, включаючи Кан-Тінету Хорн, яка вже була видатною організаторкою ірокезів та оратором із Канаваке (у Квебеку), яка виступала проти християнства в освіті.\nНа західному узбережжі 1967 був роком, коли двома корінними жінками у Ванкувері, до н.е. У березні 1968 року група провела демонстрацію проти інтернатних шкіл під час конференції адміністрації школи.\nДжеральдін Ларкін з "Рідного альянсу за червону силу"\nЧлен НАРП Лі Мейракл згадував пізніше в одному з інтерв'ю, що Говард Адамс виступив у 1968 р. З "надзвичайно надихаючою" промовою#8220 у нашому резерві#8221 у Північному Ванкувері, і що священики та черниці не відмовили людей відвідувати.\n“Був лікар [Адамс], це Метис. Моя мати - метис, - сказав Маракл. Він - надзвичайно потужний оратор. І тоді відмінність між письмом і розмовою, бути лікарем та оратором зникла … Говард був Марксистська хто йшов проти течії! ”\n“І це було чудово, - пояснив Маракл, - тому що ми всі відчували, що з марксизмом у цій країні щось не так, і Говард визначив це як брехню, великий обман, витіснення корінних людей … & #8221\nУ 1968 році в американському місті Міннеаполіс на зустрічі, скликаному двома жінками та чотирма чоловіками, було утворено рух американських індіанців, назву групи запропонувала Альберта Даунвінд. Невдовзі з’явилися вуличні патрулі для моніторингу жорстокості поліції, а також Школа виживання «Серце Землі» та Будинок Червоної школи у містах -побратимах, якими частково керують жінки Оджібве/Анішінаабе, такі як Вікі Говард, Пат Белланджер та Она Кінгберд.\nУ грудні 1968 року ірокези в Аквесасне в Онтаріо, включаючи Кан-Тінета-Горн, перекрили Міжнародний міст та прикордонний перехід, що розділяє їх територію між колоніальними штатами Канади та США.\nЦі вже існуючі та вже взаємопов'язані рухи, Гауденосауні, Береговий Саліш, Національна індійська рада молоді та Рух американських індіанців, потім зійшлися під час повторної окупації острова Алькатрас у районі затоки Сан-Франциско в 1969 році, широко популяризуючи рух Червоної сили, і надихаючи покоління корінного населення, яке відірвалося від свого народу та культури.\nОдним з видатних організаторів повторної окупації Алькатрасу був Річард Оукс , ірокез з Аквесасна, який раніше був залучений до повторної окупації території території ірокезу проти будівництва морського шляху Святого Лаврентія.\nРічард Оукс в Алькатрасі\nРадіо "Вільне Алькатрас" почало мовлення через місяць після повторної окупації 22 грудня 1969 року. Мерилін Маракл із шести націй Великої річки в Онтаріо була там і сказала: "Я хотів би побачити новий спосіб життя, який є повернення старого способу життя в сучасних умовах#8217. ”\nУ 1969 році також було випущено дві впливові книги, які відображали та надихали формувану національну політику того часу в США та Канаді, письменницю з Дакоти Вайн Делорію -молодшу і#8217s “Кастер помер за ваші гріхи, ” та лідера Крі Гарольда Кардинала ’s “Несправедливе товариство.”\nПовторна окупація Алькатрасу тривала півтора року і вплинула на нову хвилю окупації урядових будівель та повторні заняття землі по всій Каліфорнії та США, що завершилося збройною рекультивацією Росії Поранене коліно у 1973 р. у заповіднику Пайне -Рідж для людей Лакота.\nУ 1970 році члени племені Pit River на півночі Каліфорнії взяли владу майна за заявою Тихоокеанської газової та електричної компанії, на яку неодноразово здійснювались рейди поліції та знову займали її протягом кількох місяців. “Повернувшись назад, ” крадіжка води та бідність були чітко згадані одним із рекупантів як причини повторної окупації. Ще один табір був створений у районі “Four Corners ”, а також здійснений рейд поліції.\n& quot; Земля назад & quot; в 1970 р., під час повторного захоплення землі у Північному Каліфорнії племенем Пітер Рівер. pic.twitter.com/4cEjXl3nP3\n& mdash M. Gouldhawke ∞ (@M_Gouldhawke) 19 квітня 2020 року\nНа північ від кордону, також у 1970 році, люди Крі та Дене заволоділи інтернатною школою Блакитних Кілсів в Альберті та перетворили її на початкову та середню школу, яку керували рідними, а пізніше-на коледж та університет, який працює і сьогодні. Того ж року люди Метису та Крі зайняли територію NewStart освітнього центру в Лак Ла Біше, Альберта, протягом 26 днів, і йому вдалося зупинити урядовий план#8217 припинити фінансування. Центр продовжує працювати і сьогодні як “Portage College. ”\nБерег Саліш боротьба в районі Пюджет-Саунд продовжився і в 1970 році, коли традиціоналісти знову зайняли запасні землі в Такомі та заволоділи військовою базою Форт-Лоутон у Сіетлі, що призвело до десятків арештів.\nАквезасне та Канаваке Мохокс у 1970 р. Повернули собі два острови в річках Св. Лаврентія, острів Стенлі та острів Лун.\nStó: lō Люди в БК розпочали серію заняття у 1970 році колишньої індійської лікарні Coqualeetza, яка була закрита в 1969 році (також місце колишньої інтернатна школа який закрився в 1940 році). Окупація загострилася в 1976 році, коли було заарештовано 26 осіб. У 1994 році сайт був перетворений на адміністративні офіси для нації Stó: lō, а процес “Додавання до резерву ” (ATR) триває.\nФотографії з історичного атласу Stó: lō – Coast Salish\nУ 1971 р. Воїни -ірокези підтримали своїх побратимів, членів Конфедерації Хауденосауні, Онондагу, у їхній боротьбі проти розширення шосе 81 поблизу Сіракуз, штат Нью -Йорк, зайнявши будівельну площадку протягом кількох тижнів і зіткнувшись з поліцією, поки не було забезпечено компенсацію для людей Онондаги. втрата землі.\nУ середині 1971 року люди Дені та Крі з заповідників Холодного озера, Сідл-Лейк та Кехевіна в Альберті, які були проти урядових скорочень резерву освіти, вилучили своїх дітей зі шкіл та розпочали окупацію офісу у справах індіанців в Едмонтоні, який тривав протягом шість місяців, до 1972 року, коли міністр справ Індії Жан Кретьєн остаточно погодився, що уряд надасть фінансування на будівництво нової школи.\nЖінки -метиси у Саскатуні разом з Говардом Адамсом у 1971 р. розпочали кампанію проти програми прийняття індійського метису, що проводиться урядом Саскачевану ( ПНР у той час), які виводили дітей корінного населення з їхніх будинків та сімей, часто до інших країн. Нора Каммінгс , один з тих організаторів Métis, виступав перед подкастом CBC У пошуках Клео у 2018 році про історію їхньої боротьби проти урядової програми “scooping ” дітей корінного населення.\nАкадемік і письменник Métis Еллісон Стівенсон у 2017 році написав стаття на ту саму тему для сайту «Активна історія», а також стаття у 2019 році детально описує історію Саскачеванської індійської жіночої асоціації у 1970 -х роках. Жінки корінного населення фактично завжди встановлювали зв’язок між крадіжкою землі, крадіжкою дітей корінного населення та насильством поселенців проти Корінні жінки та дівчата .\nУ 1973 році воїни -ірокези Канаваке вступили в конфронтацію з поліцією провінції Квебек після виселення білих поселенців з будинків на території заповідника. Патрульні автомобілі поліції перевернулися, і в конфлікті взяли участь озброєні жінки -воїни.\nУ 1974 році ірокези знову захопили територію штату Нью-Йорк, оголосивши, що в Ганієнке (Земля кременю) “ замість людей, що змагаються між собою, вони повинні допомагати і співпрацювати один з одним. ”\nУ 1974 році місцеві корінні жителі з усієї Канади організували Караван корінних народів від Ванкувера до Оттави, частково натхненний Стежка порушених договорів у США, але також у контексті збройної повторної окупації в Канаді в Кеш-Крік та Парк Анісінабе раніше того ж року. Караван призвів до нападу RCMP на натовп біля будівлі парламенту, а також до окупації занедбаної будівлі млина та його тимчасового перетворення на Посольство корінних народів. ” Марія Кемпбелл виступав на демонстрації під час зупинки каравану в Торонто, кажучи “В Канаді відбуваються всілякі рухи - з жінками, з бідними людьми - але сьогодні корінні люди очолюють боротьбу. ”\nРух опору корінних народів у Канаді буде лише ескалювати 1980 -ті роки , 90 -ті та 2000 -ті роки, із рекламуванням землі (та води), наприклад, у Оці ( Канехсатаке ), Ipperwash ( Аажудена ), Озеро Густафсен ( T ’Peten ), Спалена церква ( Esgenoopetitj ) та Каледонії ( Канонхстатон) . Останнім часом, Елсіпогтог та Unist ’ot ’en показали, що Land Back, як рух, нікуди не йде.\nТому що, як говорили різні гурти BC Native у листі до міністра внутрішніх справ Канади в 1911 р., “Якщо людина заволодіє чимось, що належить вам, ви напевно це знаєте, і вона це знає, а земля - це річ, яка не може бути вилученим і захованим. ”\nЗа слідами порушених договорів, Вайн Делорія -молодший\nІндійці на північному заході Тихого океану, Вайн Делорія -молодший\nБоротьба ірокезів за виживання, Лоренс М. Гауптман\nПодорож до свободи: Річард Оукс, Кент Блансет\nНа захист землі ірокезів: етнополітичний конфлікт у корінній Північній Америці, Лінда Пертусаті\nЧоловіки-півтора: Джим Брейді та Малькольм Норріс, Мюррей Доббін\nНапівкромка, Марія Кемпбелл\n"В'язниця трави", Говард Адамс\nБоббі Лі: Індійські повстанці, Лі Маракл\nСучасні виклики: бесіди з канадськими авторами, Хартмут Лутц\nОкупація острова Алькатрас: Індійське самовизначення та зростання індійського активізму, Трой Р. Джонсон\nУ квітні 2011 року на тлі масштабних корупційних скандалів, які з’явилися під час режиму УПА під керівництвом Конгресу, народився рух громадянського суспільства. Група активістів різного походження зібралася разом, щоб вимагати прийняття законопроекту Яна Локпала та закону, який десятиліттями застряг у парламентських комітетах. Зі зростанням громадського гніву проти корупції з кожним викриттям, що надходило з засобів масової інформації, вимога сильного закону, який міг би боротися з корумпованим політичним істеблішментом, знайшла широку підтримку серед простих індіанців. Під прапором Індії проти корупції індійці піднялися на знак протесту проти тогочасного уряду, вимагаючи негайного прийняття Яна Локпала.\nПротягом двох років у сотнях міст, сіл та сіл мільйони людей мобілізувалися для цієї справи. Почалися протести, герао політиків, кампанії у соцмережах і#8211 революція. Під керівництвом громадської активістки Анни Хазаре тисячі людей у кількох місцях тричі сиділи на постах, щоб підтримати законопроект Яна Локпала та тиснути на уряд, щоб він діяв на вимогу людей. Наприкінці третього та останнього посту, незважаючи на всі зусилля IAC, парламент все ще не прийшов до того, щоб пройти Яна Локпала.\nНездатність уряду погодитися з вимогами народу стала наслідком глибоко вкоріненої корупції, яка зіпсувала політичний істеблішмент Індії. Ян Локпал безпосередньо завдав шкоди інтересам політичних партій та їх лідерів. Саме тоді одна частина активістів IAC на чолі з Арвіндом Кейрівалом вирішила, що єдиний спосіб позбавити цю країну від корупції - приєднатися до політики, увійти до уряду та очистити систему зсередини. Так почалася подорож антикорупційного протесту до політичної революції під назвою Партія Аам Аадмі.\n2012 – Народження політичної революції\nЗародження AAP 2 жовтня 2012 року стало переломним моментом у політичній історії Індії. Це раптово відкрило двері для простих громадян, які спостерігали за занепадом політики та управління країною збоку, стати частиною політичної партії. Не було жодних бар’єрів для вступу, які б спричинили перетворення традиційних політичних нарядів у сімейні феодали чи громадські організації. Жінки та чоловіки, старі та молоді, бідні та багаті – усі були вітані як аам аурати та аам адамс у цій новій вечірці. AAP вперше залучила натовпну модель збору коштів для виборів в Індії з невеликими пожертвами, які керували партією з самого початку. Обіцяючи покінчити з корупцією в системі та висунувши модель альтернативної політики, AAP досягла свого грандіозного успіху.\nПерші вибори, які ААП вирішив оспорити, - це вибори в Делі у грудні 2013 року.\nПодивіться відео: Наука: особистості. Володимир Липський (Може 2022).\nЯ рекомендую відвідати веб -сайт, де є багато інформації про тему для вас.\nCopyright 2022 \_ Чи були жінки безпосередньо залучені до національних державних справ в індійських королівствах?...