De Quem é a Culpa ? • View topic - Нашi котики 2020 торрент #817\nНашi котики 2020 торрент #817\nby ChrisPrani on Fri Jun 19, 2020 8:54 pm\nВолодя Тихий умів це добре поставити, – каже Марко Супрун. А обсяг цих даних виключав будь-які спроби оцифрувати їх власноруч. Премьера в Украине: 30. Коли пишуть чи розказують про «Наших котиків», дуже часто згадують Уляну Супрун. Так і залишилися котики котиками. Наприклад, дивно бачити у фільмі досвідченого Тихого відірваний від решти стрічки початок й деякі інші сцени, що вибиваються як візуально, так і за наповненням.\nЯкщо про головних героїв бійців АТО жартують по-доброму, про про їх противників із окупованих територій жорстко, росіян же показують взагалі повними дурнями. Він глянув на Літо, Гріна, Професора, а потім: Навіть після декількох виснажливих брейнштормів ми не придумали нічого краще. Та творці фільму запевняють: з гумором можна дивитися навіть на такі непрості і болючі теми. У липні 2019 року фільм — з тодішньою робочою назвою «Котик з палаючими очима» став переможцем одинадцятого конкурсного відбору Держкіно. За основу взяли реальні розповіді бійців добробатів та ЗСУ. Де знімали, як і, можливо, були якісь цікаві історії на знімальному майданчику? Наприклад, історія мого персонажа – реальна.\nБо ми або по 50 гривень скидалися, щоби купити комусь бронежилет, чи ми самі їхали на фронт і навчали тактичної медицини, чи ми дивилися і слідкували за всім по телебаченню, кожен з нас розуміє, як воно було. “Наші Котики” на російському телебаченні. Пенальті махає головою: Авторам та акторам все вдалося! Так тримати! Чекаємо на нові фільми. Детальніше30 січня на екрани України вийшов фільм «Наші котики», а точніше «Наші котики або як ми полюбили лопати в умовах обмеженої антитерористичної операції з елементами тимчасового воєнного стану». Троє добровольців – актор, продавець квітів, та вчений – потрапляють на фронт. Хтось у балаклавах на голові, хтось з довгою бородою, бритоголові, молоді та старі. А от на нашому боці сприйняття неполіткоретної комедії режисера Володимира Тихого (він же є автором сценарію) навряд чи буде однозначним. Далі – красива розв’язка.\nКлючові слова: фiльм Нашi котики 2020 дивитися онлайн hd х ф Нашi котики Нашi котики фiльм онлайн Нашi котики трейлер Нашi котики фiльм и 2020 дивитися онлайн Нашi котики 2020 Нашi котики онлайн Нашi котики 2020 дивитися онлайн\nХіти: @bljoraw945 #afzvnyn 6290 2IHLRPBG @mlwejboy372 #tknqp 8266 NL75J63 @fvzpnmox346 #uxyowfxg 935 LOPWFF8 @urzkspzw730 #ksqdvqr 6817 MTOQHJGN3NF @ozvsmdko461 #zfcee 3332 XE7GJ4KP @vwovofo936 #jyzul 7266 TQ987PZ4U0R @qyyiokfl653 #wlwnj 5128 T2RP9VNJ @ynsiwbuj733 #vhpjuost 6319 JONAVOB0EK2U @jhryqkzc186 #efqqi 9044 Q66V9ZNPEQ8P\nUsers browsing this forum: MonrealTuh and 60 guests


Bolt в Миколаєві, станьте водієм Болт в Миколаєві і заробляйте гроші на власних умовах.\nЗаробляйте в таксі Bolt до 60 000 грн на місяць у Миколаєві\nЯк стати водієм Bolt\nПочніть заробляти разом із сервісом таксі «Болт»:\nзаходьте на сайт компанії Bolt і заповнюйте анкету;\nвказуйте вірогідні контактні дані, завантажуйте скани документів або фото документів;\nпройдіть швидке навчання;\nустановіть мобільний додаток на смартфон і працюйте.\nПретенденти повинні бути старше 18, мати стаж водіння від 3 років, водійські права категорії B. Реєстрація безкоштовна, займає кілька хвилин.\nМіжнародний оператор таксі піклується про комфорт пасажирів. Ваш автомобіль повинен бути технічно справний, відповідати вимогам за роком випуску, моделлю, маркою, бути чистим й акуратним всередині.\nКомпанія прагне зробити роботу максимально комфортною та прибутковою для водіїв. Серед важливих переваг компанії варто вказати на можливість самостійно вибудувати графік роботи, враховуючи зручний для вас час, а також сформувати прийнятний радіус приймання замовлень. Мінімальна кількість простоїв за програмою Back-to-Back дозволяє забронювати чергову поїздку до завершення поточної. У разі непередбачених ситуацій ви завжди можете звернутися до служби технічної підтримки, яка працює 24/7.\nА також отримайте привілеї на автозаправних станціях, автомийках, знижки на купівлю автотоварів та компенсації за скасування замовлення або очікування клієнта понад встановлений час. Жителі Миколаєва віддають перевагу Bolt через бездоганну якість послуг і можливості вибору тарифу. Вам забезпечений безперервний потік замовлень.\nПрацюючи з Bolt, водії отримують своєчасні стабільні виплати. Розрахунок відбувається раз на тиждень, гроші перераховуються на картку «Приватбанку». У сервісі передбачена оплата послуги:\nчерез мобільний додаток банківською картою;\nПасажири вибирають зручний варіант. Турбота про здачу при готівковому розрахунку, звіт про кожну поїздку, контроль — завдання водія. Безготівкові операції відображаються в особистому кабінеті мобільного додатку. У будь-який момент доступна інформація про стан рахунку, історії поїздок. Підсумкову суму замовлення, фіксовану вартість поїздки клієнт бачить після підтвердження виклику, оплачує по завершенні поїздки.\nРобота водієм у Миколаєві\nМиколаївський регіон відомий морськими курортами та природними пам'ятками. Жителі й гості міста воліють переміщатися з комфортом, вважають таксі цивілізованим і доступним засобом пересування. Таксі Bolt у Миколаєві скоро починає роботу. Для автовласників це шанс перспективного працевлаштування.\nВибираючи службу таксі для роботи, багато хто цікавиться, який розмір комісії. У сервісі Bolt в Україні вона становить усього 12% в Миколаєві, що на 5-15% менше, ніж в аналогічних компаніях. Це дозволяє підвищити рівень доходів водіїв і розширювати свій автопарк.\nЩе один важливий момент: комісія береться виключно за здійснені й оплачені поїздки. Якщо клієнт скасовує її або з якихось причин не оплачує, то з водія вона не стягується.\nДо переваг роботи водієм у сервісі таксі Bolt у Миколаєві також належать бонуси за брендування та певну кількість виконаних поїздок, можливість заправляти свій автомобіль за пільговими цінами, плюс спеціальні пропозиції на технічне обслуговування та страхування автомобіля. Перелік пільг постійно розширюється, що робить співпрацю ще більш зручною й фінансово вигідною.\nЯк працює сервіс і з чого варто почати\nВодій у Миколаєві має можливість зосередитися виключно на дорожній ситуації. Процес приймання замовлень дуже простий. Потрібно:\nвідповісти на заявку;\nвідвезти його до точки призначення.\nСистема розподілу замовлень налаштована на економію часу й пального: водій отримує заявку та відправляється за маршрутом у районі, у якому в цей момент знаходиться.\nАвтомобіль і смартфон стануть джерелами вашого заробітку, якщо ви вирішите приєднатися до «Болт».\nПройдіть реєстрацію в сервісі, щоб почати працювати в таксі Bolt у Миколаєві, отримувати гідний дохід!


Мільйонером «Лото-Забава» став ветеран АТО зі Львівщини\n7 липня 2019 року ведучі державної лотереї «Лото-Забава» - Лариса Руснак і Анатолій Гнатюк урочисто вітали нового почесного учасника «КЛУБУ МІЛЬЙОНЕРІВ «М.С.Л.» - Віталія Марича зі Львівщини, ветерана АТО, який три роки боронив Україну на Сході. Омріяну суму з шістьма нулями Віталію пощастило виграти 17 березня 2019 року, під час розіграшу 1023-го тиражу «Лото-Забава».\nРазом із сертифікатом Віталій Марич отримав у подарунок від оператора державних лотерей «М.С.Л.» ексклюзивну програму – «Два дні з життя мільйонера», яка включає безліч розваг, серед яких: участь у прямому ефірі телешоу, відвідування статусних столичних ресторанів, проживання у готелі, збудованому за кошти від лотерей, білосніжний лімузин і VIP-екскурсію визначними місцями Києва. У рамках цього проекту переможець також став першим відвідувачем єдиного в Україні 5D Музею «Становлення української нації», офіційне відкриття якого заплановане на 3 серпня 2019 року. Екскурсію 25 експозиціями з сотнею фігур видатних українських діячів від найдавніших часів до сьогодення особисто провів засновник музею, автор багатьох успішних проектів, спрямованих на популяризацію української історії, культури та традицій – Валерій Галан.\nУ майбутньому виграні гроші Віталій Марич планує витратити на придбання власного будинку та автомобіля. Переможець переконаний, щоб мрії здійснювалися, треба в них вірити і удача обов’язково прийде. Саме тому, він радить усім гравцям «Лото-Забава» не здаватися, продовжувати грати та вірити у свою фортуну.\nУ тому ж тиражі, коли Віталій Марич отримав чек на 1 000 000 гривень, в Україні з’явився щасливчик, який зірвав 3 000 000 гривень і став 335-м мільйонером лотереї «Лото-Забава».


Пакети з петлевою ручкою купуйте у нас! - Оголошення - UB.UA\nДодано: 30 вересня 2019 в 11:23\nПакети з петлевою ручкою виготовлені із високоякісних матеріалів. Ручка розміщується строго по центру та надійно впаюється. Для виготовлення використовуємо найякісніший та найміцніший поліетилен. Пакети мають яскраве забарвлення.\nПриймаємо замовлення з усіх регіонів України. Спосіб оплати та доставки визначається індивідуально.\nДля замовлення залиште відповідну онлайн-заявку на сайті компанії. Ми обов’язково зв’яжемося з Вами для з’ясування усіх деталей.


Мотор-Газ - Автоновости\nАвтор: kolibrius · Опубликовано 12 апреля, 2018 · Обновлено 12 апреля, 2018\nУ 2008 році, коли попит на ГБО збільшувався в арифметичній прогресії, а ринок установників повільно, але впевнено розростався, була заснована компанія Мотор-Газ. Наш профіль – установка, сервіс та ремонт газобалонного обладнання.\nУ команді ми зібрали хороших фахівців, відібрали надійне і доступне обладнання, а процес установки налагодили до найдрібніших деталей, викорінивши гаражний хаос і надмірну салонну урочистість. Установка ГБО на авто на станції motor-gas – це просто, зручно і сумлінно. Для кожного автовласника, незалежно від класу авто.\nНа нашій станції можна:\nвстановити газобалонне обладнання (поставити газ на авто);\nпоставити ГБО 2 замість ГБО 4, якщо прийшов час змінювати застарілу систему;\nпройти планові та позапланові ТЕ, провести діагностику газобалонної системи;\nзамінити витратні матеріали газової системи;\nвідремонтувати установку та її комплектуючі.\nПро установки, які ставимо, про автомобілі, з якими працюємо\nЯкі системи краще? Яку установку порекомендуєте? З роками у нас з’явився свій, обґрунтований надійністю, довгостроковістю служби та доступністю, відповідь на ці питання.\nПриїжджайте до нас на переобладнання: в залежності від бренду авто, бюджету і переваг підберемо систему під ваш автомобіль, переобладнуємо його і оптимально налаштуємо систему.\nНа станції встановлюємо два види систем:\nKME NEVO – обладнання 4-го покоління, виробництва Польщі в комплекті з двома видами форсунок на вибір: надійними Valtec і неубиваемыми Baracuda.\nTomasseto – встановлення 2-го покоління, виробництва Італії (першокласне ГБО в Києві).\nЦі системи найкращим чином зарекомендували себе на практиці. Вони бюджетні, надійні та перевірені. За довговічність систем і якість настановних робіт ручаємося і надаємо гарантію на 1-2 роки залежно від покоління обладнання.\nЩо краще: 2-х або 4-е покоління? Яку систему поставити на мій автомобіль?\nУ цьому випадку все залежить від самого автомобіля. Для карбюраторних авто підходить винятково раннє обладнання 2-го покоління. На всі інжекторні автомобілі встановлюємо переважно системи 4-го покоління.\nОднак бувають випадки, коли до нас приїжджають інжекторні авто на переобладнання під двійку. В цьому теж не відмовляємо. Правда, для деяких моделей таке ГБО для авто буде недоцільним через відсутність належної жвавості і тяги при їзді на блакитному паливі. Природно, попереджаємо про це і рекомендуємо зробити вибір на користь четвертої системи.\nНовый Харлей-Дэвидсон Sportsters в стадии разработки\nTVS Apache RR 310: секреты технологий\nАвтор: kolibrius · Published 29 января, 2018\nСледующая публикация Чип тюнинг киев\nПредыдущая публикация Стоит ли тратиться на мотоциклы Harley-Davidson?


ГоловнаНовини Здоров'яВчені назвали продукт, який знижує ризик гіпертонії та високого холестерину\nВисокий кров’яний тиск-поширене захворювання, що підвищує ризик серцевого нападу або інсульту. Зниження артеріального тиску можна домогтися за рахунок різноманітних змін способу життя.\nПоряд з регулярними вправами, обмеженням вживання алкоголю і відмовою від куріння, дієта є важливим засобом контролю рівня цукру в крові. Деякі продукти були досліджені на предмет їх здатності знижувати кров’яний тиск, передає Express.\nБілки, виявлені в Амаранті, сильно відрізняються від білків пшениці, проса або рису, а деякі з них мають антигіпертензивні властивості. Деякі білки, що містяться в зернах амаранту, інгібують фермент, що перетворює ангіотензин, який виробляє гормон, що звужує кровоносні судини і підвищує кров’яний тиск.\nЧитайте також: Хвороби серця: 3 продукти, які варто скоротити, щоб уникнути інфаркту\nЦі експерименти в основному проводилися в лабораторних умовах або в дослідженнях на тваринах. Дослідження, проведені на щурах, показали, що дієта, багата амарантом, призводить до зниження рівня холестерину.\nНаприкінці 28-денної дієти артеріальний тиск був на 18 відсотків нижчим, а рівень холестерину – на 16 відсотків. Холестерин-це форма жиру, розчинного в крові. Він може прилипати до стінок кровоносних судин, утворюючи бляшки, що звужують артерію і підвищують кров’яний тиск.\nАмаранти відносяться до групи цільнозернових продуктів, які пов’язані з іншими перевагами для здоров’я. Дієта, багата цільнозерновими, фруктами, овочами і нежирними молочними продуктами, ефективна в запобіганні розвитку високого тиску. Ця дієта також була пов’язана зі зниженням ризику діабету 2 типу.\n09:34 Названі унікальні властивості огірків для здоров’я людини\n18:36 Розкрито справжні причини появи плоскостопості


У Раді представили законопроект про ринок землі - Korrespondent.net\nКорреспондент.biz, 22 січня 2019, 18:22\nВ Україні представили законопроект про ринок землі\nАграрний комітет парламенту, не дочекавшись від Кабміну подання до Верховної Ради законопроекту Про обіг земель, розробив власний, повідомляє Економічна правда.\n- Іноземці та іноземні компанії не зможуть скористатися правом володіння українською землею. До повноцінного запуску ринку землі діятиме перехідний період. Автори ініціативи пропонують, щоб протягом 2019-2024 років право купувати землю отримали тільки фізичні особи - громадяни України.\n- Громадянин України може бути засновником або членом тільки одного фермерського господарства.\n- Після 2024 року право купувати землю пропонується надати українським аграрним компаніям, які останні три роки є сільськогосподарськими виробниками, тобто доходи яких від реалізації вирощеної ними аграрної продукції за останні три роки склали понад 75%.\n- Українські компанії зможуть сконцентрувати 30% аграрних земель району, 15% земель області, 0,5% земель України. За рішенням обласної ради загальний розмір ділянок компаній на території області може бути зменшений.\n- Автори проекту вважають, що ціна на землю повинна дорівнювати експертній грошовій оцінці, встановленій на час продажу ділянки, окрім виставленої на земельні торги. Ціна не може бути нижчою за нормативно-грошову оцінку.\n- Власники матимуть право продавати землю через електронні аукціони. Державну і комунальну землю пропонується реалізовувати тільки через електронні аукціони.\nЯк повідомляє видання, закон про продовження мораторію до 1 січня 2020 року зобов'язує уряд подати законопроект Про обіг земель до 1 березня 2019 року. Однак впевненості, що Кабінет Міністрів "дозріє" до цього часу, не має ніхто.\nОтже, ініціатива аграрного комітету - єдине реальне свідчення реалізації владою земельної реформи, повідомляє видання. Якщо робоча група хоче розробити акт, який збалансує інтереси всіх зацікавлених сторін, їй варто повернутися до змісту перехідних положень, залучаючи до обговорення широке коло стейкхолдерів.\nНагадаємо, рік тому у МВФ заявляли, що влада України пообіцяла до кінця травня 2017 року ухвалити закон, що регламентує обіг земель, а з 2018 року - запустити їх продаж. Але мораторій на продаж сільгоспземель в Україні продовжили ще на рік - до січня 2019 року.\nТЕГИ: Земля, Рынок земель, продажа


З'являється все більше ідіотів, які пробують змінити світовий порядок\n20.01.2017 13:25 6971\nТрамп, Путін, Brexit, українська реальність... Популізм, радикалізм і ліві настрої, що інфікували світ. Що насправді в ньому відбувається, і куди він рухається?\nПро нових варварів, які прагнуть змінити світовий порядок, і українських політиків-«двієчників», які навіть не можуть виконати «домашнє завдання», про політичні трансформації в країнах ЄС і Україну як «нову Палестину», про історичну амнезію для України як крок до громадянського примирення і моральну суспільну стійкість як нашу головну зброю у тривалій війні з Росією - в інтерв'ю Укрінформу відомого історика, публіциста, професора Українського Католицького університету, директора Інституту історичних досліджень Львівського національного університету ім. І.Франка Ярослава Грицака.\nТРАМП. ВАРВАРСЬКА ІНІЦІАТИВА\n- Ярославе Йосиповичу, 20 січня - інавгурація нового президента США. Очікується, що Дональд Трамп у своєму зверненні викладе принаймні загальні принципи, якщо не стратегічні напрямки політики США. Чого можна очікувати? Якою мірою це вплине на світову політику?\n- Очікувати нічого не можна, тому що Трамп - особа непередбачувана. Світ звик мати справу з політиками, яких можна передбачити. І в цьому сенсі Трамп становить велику загрозу для світового порядку, для Америки і для України. Так що мусимо чекати.\nХоча зразу скажу, що багато спостерігачів, знаючи характер Трампа, його скандали, його оточення, не виключають, що він скінчить як президент ще до кінця свого терміну, і загроза імпічменту буде завжди висіти над ним.\n- Напередодні виборів у США ви сказали, що кожна країна час до часу проходить перевірку на міцність, допускаючи до влади ідіота чи злочинця. Росія з цим випробуванням ніколи не впоралася. Україна перейшла через нього у 2010-2013 роках. А США можуть прийти до нього після виборів 8 листопада.\n- Я назвав Трампа ідіотом. Але ідіотом не в тому значенні, що у нього низьке IQ, а в старому грецькому, античному значенні - дівіантом, тим, хто порушує усталений порядок. Я вважаю, що є системи, відпірні від ідіотів - так звані idiotproof - і який би ідіот до влади не прийшов, він мало що може змінити. На жаль, ми бачимо, що з'являється все більше ідіотів, які пробують порушити цей порядок. І зараз вони дістали світового лідера - Трампа.\n- У зіткненні з цивілізацією варвари мають тенденцію перемагати, сказали ви. А що ви мали на увазі, говорячи, що ці вибори можуть справити такий самий вплив на історію, як і німецькі в березні 1933-го, - за умови, що виграє Трамп. Чому таке порівняння? І якої неминучої шкоди можна очікувати?\n- Я говорю як історик, а не як політичний аналітик. Вважаю, що в історії є певні тенденції, і чим більш тривала і усталена тенденція, тим важче її повернути назад. Головна тенденція найновішого часу - ми давно в Європі не мали великої війни, майже 70 років. Останній раз перед тим це було у ХІХ столітті, там було майже 100 років, від Наполеона до Першої світової війни.\nТим разом ми не маємо так довго війни, бо в Європі уклалася нова тенденція - до утворення нового геополітичного порядку, принципи якого: кордони країн - непорушні; замість конфліктів ведемо тактику примирення і в цій схемі намагаємося будувати нові, наднаціональні структури - щоб ліквідувати загрозу війни між державами. І ця європейська схема почала поширюватися на весь світ.\nДо 1991 року ми мали дві великі загрози для цієї системи. Однією з був комунізм. Комунізм - як акула, він не може жити у вузькій клітці. Йому треба весь час рухатися і розширюватися по всій земній кулі. А це неминуче означало конфлікт. Друга загроза - це Палестина. Це маленька територія, де місцевий конфлікт мав глобальне значення. Але навіть ані один, ані другий конфлікт не могли зламати загальну схему. Надія на те, що ця схема стане універсальною особливо зросла, коли впав комунізм.\nТепер же ми бачимо дещо інше. В останні роки - можна сказати, після 11 вересня 2001 року - починається нова доба, хвиля починає рухатися в іншу сторону. З'являється все більше сил, - і вони все сильніші, - які прагнуть підірвати цей порядок. І я називаю це варварською ініціативою.\nКОНФЛІКТ В УКРАЇНІ - ЦЕ ПИТАННЯ НОВОГО СВІТОВОГО ПОРЯДКУ\n- Однією з таких сил є Росія, президент якої намагається встановити вплив над європейськими країнами, - і про це попереджає Джордж Сорос, - використовуючи при цьому соціальні медіа для поширення дезінформації та фейкових новин. Власне, варварські методи.\nЯкщо ми втратимо підтримку США, наскільки зросте ця загроза для України? Ми опинимося сам на сам з Росією? І що?..\n- Ми маємо війну з Росією. У війні виграє той, хто має кращі і довші ресурси. А наш суперник є сильнішим і має більше ресурсів - людських, природних, військових, фінансових і так далі. Щоб вистояти, нам треба мати доступ до більших ресурсів.\nІ Вашингтон до останнього часу цей доступ привідкривав. Кажу «привідкривав», а не «відкривав», бо допомога Україні з боку Америки була досить скромною. А могла би бути набагато більшою.\nФакт, що за 8 років президентства Барак Обама ні разу не був у Києві, теж про щось говорить... Не секрет, що Обама ветував рішення дати Україні летальну зброю, яка конче би придалася нам на Сході. Розумію, що він міг боятися ескалації відносин з Росією. Але це його не виправдовує: назагал більшість негативних тенденцій, які розвинулися в світі, сталися за двох його каденцій. Думаю, що це було наслідком його геополітичного прорахунку: він вважав, що Європа для нього - це вже закрита сторінка, й інтереси Америки лежать головно в Азії - Китаї.\nТак чи інакше, а ми мали підтримку за Обами у вигляді санкцій проти Росії, фінансової допомоги. З приходом Трампа ми можемо втратити навіть це.\nВідкусити від України ту чи іншу територію можна, особливо якщо ти сильніший і озброєний до зубів. Але проковтнути саму Україну вже неможливо\nТільки все-таки надіюся, що це не буде вирішальна втрата. Бо йдеться врешті-решт не просто про Україну, чи навіть про Росію, а про новий порядок світу, де досі домінувала західна формула - непорушність кордонів, примирення і прагнення до економічного розвитку на підставі нових технологій.\nЦя модель зараз дуже сильно загрожена. І Україна є однією з тих територій, де розв'язка цього конфлікту впливає на світовий порядок. Умовно кажучи, Україна зараз є чимось таким, чим донедавна була і залишається Палестина.\nПРЕЗИДЕНТИ - ЯК ДВІЄЧНИКИ. НЕ ВИКОНУЮТЬ ДОМАШНЄ ЗАВДАННЯ\n- А якщо говорити про внутрішні виклики, які вони?\n- У нас виклик один, головний, - той, що ми не зробили домашню роботу. А домашня робота - це глибокі політичні й економічні реформи. Це завдання стоїть перед нами щонайменше з 1991 року.\nКожен з наших президентів, кожна з політичних партій обіцяють його виконати, але далі поводяться, як двієчники в школі, що приходять на новий урок, стенаючи плечима й вигадуючи всілякі причини, чому вони цього не зробили.\nВиклик залишається. Але я сказав би, що останні два-три роки, як би ми не критикували наш уряд і до нього не ставилися, все-таки бачимо систематичні спроби, вдалі чи невдалі, але виконувати це домашнє завдання. Після приходу Трампа це буде набагато складніше.\n- Коли ви писали книжку "26-ий процент, або Як подолати історію", це 2014 рік, то вже тоді вважали, що в Україні створилися умови для того, щоб вийти із зони бідності, корупції та політичної нестабільності і розпочати рух у напрямку країн багатого клубу, де живе 25% населення світу. Яка у вас думка зараз?\n- Це є дуже реальне завдання. Це не утопія на зразок комунізму, який обіцяє: «Ви ще тут трохи попрацюйте, помучтеся, затим прийде світле майбутнє - а воно уже ось-ось за рогом, на горизонті». Це дуже нормальне і прагматичне завдання. І виконання його вимірюється високим валовим продуктом на душу населення, довгою тривалістю життя та його гідними стандартами.\nІ немає жодних історичних чи культурних обмежень, через які нам це не мало би вдатися! Історично-культурні обмеження можуть сповільнювати наш рух, забирати більше часу або вимагати більшої політичної волі. Та вони не є непереборними.\nАле важливо те, що кожне з цих завдань легше вирішується, якщо Україна має зовнішню підтримку. Бо часом ця зовнішня підтримка може виконувати головну роль, а часом - просто вирішальну.\nЧи ми собі можемо уявити, щоб Німеччина після війни стала тою Німеччиною, яку ми знаємо як мотор і серце Європи, якби не було Плану Маршалла? Я розумію, що Америка надавала План Маршала не з великодушності, а щоб зупинити комуністичну загрозу для Західної Європи - адже багато людей тоді думало, що радянські танки у Парижі є лише питанням часу. Але зараз загроза світовому порядку є не меншою, й Україна є однією з ключових територій, де розв'язується майбутнє.\n- Ви самі зауважували, що без українсько-українського примирення важко робити будь-які реформи. Хіба консолідація нації не є головним нашим завданням?\n- Я вважаю це великим викликом, але не найбільшим. Україна як нація сталася. І це тенденція, яку тяжко або майже неможливо переламати. Відкусити від України ту чи іншу територію можна, особливо якщо ти сильніший і озброєний до зубів. Але проковтнути саму Україну вже неможливо. Не тому тільки, що Україна тепер - в гравітаційному полі міжнародного порядку, де аж такі зміни неможливі. Скажімо, як це було в 1939 році, коли зникла ціла держава Польща, поділена між Сталіним і Гітлером.\nЗагроза Україну не роз'єднує, а групує. І це найкращий доказ і запобіжник того, що українська незалежність не зникне\nПросто є інший запобіжник стійкості України. І ним є сама Україна! Це показує соціологія. Від початку 1990-их Київський міжнародний інститут соціології постійно проводить опитування, де ставить одне запитання: як би ви голосували, якби повторився референдум 1 грудня? Коли б вони не робили це опитування, результат той самий - більшість українців хоче жити в незалежній державі. Змінюється тільки процент підтримки. І тут дуже важливо, коли саме росте ця підтримка. А вона росте завжди, коли з'являється зовнішня загроза. Так було під час чеченської війни, коли багато українців, особливо українських матерів, розуміли, що, будучи з Росією, їм доведеться висилати своїх дітей на бійню у Чечню. Так було під час Тузли і грузинської війни. А найбільша підтримка була під час анексії Криму. Тоді вона знову сягла найвищого показника з грудня 1991 року.\nТобто Україна реагує на зовнішню загрозу інакше. Коли виникає ця загроза, Україна не роз'єднується, а, навпаки, групується. І тому це - найкращий аргумент чи доказ, а також запобіжник того, що українська незалежність не зникне. Ну, хіба що буде якась геополітична катастрофа на зразок світової війни чи падіння метеорита, який знищить усю цивілізацію. Але це ті випадки, які ми зараз не можемо серйозно брати до уваги.\nДИПЛОМАТИ І ПОЛІТИКИ ГОВОРЯТЬ ПРО ЦІННОСТІ, ЯКІ НЕ ХОЧУТЬ ЗАХИЩАТИ\n- Про те, щоб відкусити від України шматок території... Наскільки серйозно ми маємо брати до уваги заяви Віктора Пінчука, Василя Філіпчука про необхідність здати Крим і заморозити конфлікт на Донбасі? Агентами чийого впливу вони є? Чому саме зараз, і майже в унісон, пролунали ці заяви?\n- Мені тяжко судити. Мені не подобається те, що пишуть Пінчук і Філіпчук. Але я не можу без аргументів казати, що вони чиїсь агенти. Я розумію, що такі речі стають відомі через 50 - 100 років після того, коли всі учасники цих процесів помирають... Але очевидно, що зараз Пінчук пробує шукати нові modusvivendi з Трампом, а також зв'язок з Росією.\nТому що за великим рахунком ідеться про те - і це в центрі конфлікту! - чи світ, зокрема Захід, буде жити за тими цінностями, які він декларує, чи за інтересами.\nПінчук - людина інтересів, а не цінностей. Він - олігарх. А олігарх не може жити без доступу до політичної влади. Зрештою, ми ж знаємо, завдяки чому Пінчук став Пінчуком. Чи міг би він стати тим, ким є, якби не був зятем Кучми?..\nВласне, це історія майже кожного олігарха. Кожен якимось чином, більше чи менше, причетний до влади, його статки дозволяють або впливати на неї, або просувати свої інтереси.\nПорошенко теж має свої інтереси. Але його президентство сильно прив'язало його до, умовно кажучи, старої західної позиції, яку представляють Меркель, Олланд і т.д. Для Пінчука, на мою думку, важливо показати Трампові та Путіну, що, мовляв, в Україні з'явилася «розумна» альтернатива Порошенкові і його команді.\nВ кризі світового порядку більшість дипломатів, політичних лідерів, бізнесменів говорять про цінності, які вони не хочуть захищати\n- І тут не йдеться про патріотизм, а йдеться про інтереси. Бо це є проблема, коли президент - бізнесмен, коли в парламенті - олігархи.\n- Це є проблема не тільки українська, а й західна. І в кризі світового порядку, в її корінні - те, що більшість дипломатів, політичних лідерів, бізнесменів говорять про цінності, які вони не хочуть захищати.\nПОЛЬЩА ПЕРЕСТАЄ БУТИ НАШИМ РЕАЛЬНИМ СТРАТЕГІЧНИМ ПАРТНЕРОМ\n- Для України важлива Польща, яка вважається нашим лобістом в Європі. Водночас відносини з Польщею час до часу загострюються. Чи це відбувається під впливом Росії? Що взагалі відбувається з країнами Європи?\n- Почнемо з того, що сучасний уряд Польщі є принципово антиросійським. Тобто якщо хтось грає карту Москви, то через власну дурість, як кажуть, роль корисного ідіота. Але це інша справа.\nВажливе інше. Важливий той момент, що Трамп поки що є останньою і найвищою точкою хвилі, яка почалася, власне, з нашого регіону - з Угорщини, з Польщі. Адже саме там почалася різка зміна хвилі, звідти вона пішла в іншу сторону.\nВ інтересах України - мати сильний Захід. Натомість польський і угорський уряд ставлять собі за завдання максимально ослабити Європу\nНайкраще це видно через фігуру прем'єра Угорщини Віктора Орбана, який у 1989 році був молодим демократом-антикомуністом, а зараз стає цинічним національним, а часом націоналістичним прагматиком. Ярослав Качинський, який насправді є лідером Польщі, закоханий в Орбана і вважає, що той є зразком для всієї нової європейської системи. Як і Качинський, так і Орбан активно атакують Європейську унію, вважають, що вона має роздробитися, - не кажу, що розпастися , - на дрібніші проекти. Скажімо, зараз у Польщі активно обговорюють ідеї Вишеградського союзу або Межимор'я.\nВ інтересах України мати сильний Захід, а якщо не сильний, то принаймні не ослаблений. Натомість те, що ставить собі за завдання польський уряд чи угорський, - це максимально ослабити цю Європу. Я можу сказати про це тільки одним прикладом. Скажімо, одним із найсильніших адвокатів України досі залишається Німеччина.\nПопри всі заяви і добрі слова, Польща, теперішній польський уряд, перестає відігравати роль реального стратегічного партнера України\nДля старого польського уряду - уряду «Громадянської платформи» і Броніслава Коморовського важливо було вибудувати трикутник Варшава-Берлін-Париж, який би зміцнював усю європейську конструкцію. Те, що ми зараз бачимо у випадку Варшави - вона активно ламає цей трикутник. Вона більше й більше трактує Німеччину, і зокрема політику Меркель, як їй недружню. Тобто, попри всі заяви і добрі слова, Польща, особливо теперішній польський уряд, фактично перестає відігравати роль реального стратегічного партнера і радше грає роль оцього ідіота, який ламає систему.\nМІСЦЕ СТАЛІНА І БАНДЕРИ ЛИШИЛОСЯ В ЄВРОПІ 20-30-Х РОКІВ\n- В контексті взаємин України і Польщі важливою і найсуперечливішою сторінкою є Волинська трагедія 1943-44 років. Ви вважаєте, саме припущення, що українці були причетні до масштабного винищення польського населення на Волині, стало для нас шоком. Тому нам важко визнати свою провину.\nНа переконання вашого улюбленого історика Івана Лисяка-Рудницького, Україна має взяти на себе частку моральної відповідальності за помилки і хиби своєї нації, навіть якщо їх припустилися окремі групи або особи. Як це пов'язати з тим, що ОУН і УПА є для нас національними героями, а поляки їх звинувачують в геноциді?\nВ конструкції Європи останніх 70 років місця для Сталіна чи Бандери немає. Сталіну і Бандері є місце в конструкції 1920-30-х років\n- Бачите, ви поставили декілька запитань. Давайте почну з того, що скажу просту і для багатьох неприємну річ: ОУН мала тоталітарну ідеологію і в окремих моментах була близька до фашизму, а УПА припустилася серйозних злочинів. Ми повинні це зрозуміти і визнати. Це, однак, не має відмінити того факту, що вона була не одна така. Коли читаєш спогади чи щоденники кінця 1930-х років, то натикаєшся на тезу: вибір був дуже простий - або комунізм, або фашизм. Причому про це пишуть не комуністи і не фашисти, а люди, які пробували шукати «третій шлях», щоб зберегти бодай якісь острівки розсудливості і розумності.\nМи повинні розуміти, що сучасна європейська конструкція є дуже свіжою, це конструкція останніх 70-ти років. Натомість перед тим Європа розвивалася в іншому напрямку. Є прекрасна книжка американського історика Марка Мазовера, яка називається "Чорний континент". Це не про Африку, це про міжвоєнну Європу. Він показує, як в 1920-30-их роках вся Європа закохалася, впала в медовий шлюб або з комунізмом, або з нацизмом. І це була реальна загроза для Європи стати чорним континентом, континентом насильства!\nЄдиною з більших країн, яка не піддалася на це - ані на один, ані на другий вірус, - була Британія. Але це тому, що британці вважали, себе расово вищими за європейців - і тому, мовляв, таких дурниць не зроблять. Тобто аргумент, який вживали британці, мав не демократичний чи ліберальний, а расовий характер - як і Гітлера!\nВ Європі завше була дуже сильна тенденція до насильства. Причому до поширення насильства на весь світ. Ми повинні пам'ятати, що і Перша, і Друга світова війна виникли не в Африці, і не в Азії, і навіть не в Америці. А в Європі. Тому вся конструкція останніх 70-ти років будувалася з метою це припинити, сказати: ніколи більше Європа не буде джерелом війни! Особливо світової війни.\nЯкщо подивитися на цю конструкцію, то бачимо, що український національний рух поміщався в неї дуже щільно, він коливався разом з тими вітрами, які віяли в Європі. В кінці ХІХ століття це був час позитивізму, соціалізму, лібералізму. Тому український рух був ліберальний, соціалістичний, позитивістський. І ми мали Грушевського, Франка, Винниченка і Петлюру. В 1930-ті роки ця схема ламається, і українці або впадають в любов з комунізмом, як Хвильовий чи Скрипник, або заграють з фашизмом, як це значною мірою роблять ОУН та УПА. І це, власне, показує, що ми коливаємося разом з Європою.\nДискусії про ОУН та УПА - це завдання для майбутніх поколінь\nТому для мене є дуже просте пояснення. Ми повинні розуміти, що якщо хочемо йти в Європу, то маємо вибирати конструкцію: чи міжвоєнної Європи, з її неминучими ризиками; чи ту конструкцію, яка з'явилася в останні 70 років. І в цій останній місця для Сталіна чи Бандери немає. Сталіну і Бандері є місце в конструкції 1920-30-их років.\nАле я не складаю в зв'язку з цим звинувачення ОУН і УПА. Очевидно, там були герої, були й злочинці. Але ОУН і УПА є частиною більшої, європейської історії. І усвідомлюючи це, нам легше зрозуміти, і вибачити їх, і попросити вибачення у наших сусідів, тому що ми також були частиною того вірусу. Зрештою, як і вони.\n- І що ми маємо пояснити про ОУН і УПА нашому суспільству?\n- Я маю свою точку зору, яка є незмінна. І цю точку зору я повторюю за Лисяком-Рудницьким. Ми повинні визнати, що і комунізм, і націоналізм у вигляді ОУН та УПА є частиною нашої історії. І раз ми це визнаємо, то повинні як гордитися певними їх досягненнями, - а досягнення були, навіть комунізм дав Хвильового і Скрипника, - так одночасно визнавати і злочини. Тобто не може бути гордості без відповідальності. Це така точка зору, яка одночасно й історична, і моральна.\nАле очевидно, що цю точку зору завше треба коригувати відповідно до обставин. А головною обставиною для України зараз є війна. Хоч, може, ми це не чітко усвідомлюємо.\nТЕМА ОУН-УПА - ДЛЯ МАЙБУТНЬОГО ПОКОЛІННЯ\n- Ми насправді це не чітко усвідомлюємо. Ми ж офіційно у стані збройного конфлікту.\n- Насправді це - одна з вирішальних воєн. Вона буде вирішувати хід дальшої світової історії. І в зв'язку з цим треба розуміти, які битви є важливі, які менш важливі, а які взагалі несуттєві.\nВ цьому випадку я вважаю, що боротьба навколо спадщини ОУН і УПА не є важливою. Я спокійно можу бачити культ Бандери в Україні, тому що він служить цілям мобілізації спротиву українців проти російської агресії, а не служить цілям винищення в Україні євреїв, поляків чи росіян. І з огляду на це я стараюся не піднімати цієї теми. Тому що, піднімаючи цю тему, відкриваєш ще один фронт для громадянської війни. А громадянська війна, за словами того ж Лисяка-Рудницького, - це розкіш, яку Україна не може собі дозволити через свою надзвичайну геополітичну вразливість.\n- Тобто дискусії про ОУН та УПА - не на порядку денному?\n- Не теперішньому. Я вважаю, що це має бути завданням майбутнього покоління чи навіть майбутніх поколінь. Для мене подолання історії не означає в першу чергу перероблення історичної пам'яті - воно означає в першу чергу проведення радикальних політичних та економічних реформ, створення атмосфери, в якій сварки навколо історії мають меншу вразливість чи меншу ціну.\nЗнову ж таки, чи ви можете собі уявити, щоб Німеччина стала тією, якою вона є, якби в 1940-50-х роках Аденауер поставив питання про нацистів? Аденауер був антинацистом, але він розумів, що для добра країни не можна піднімати цю тему. Він спеціально грав в амнезію. Це вже коли сталося німецьке економічне чудо в 1960-их роках, з'явилося нове покоління молодих людей, яке вперше почало ставити незручні питання по історії, питати своїх батьків: а що вони робили в часи Гітлера і де вони були на фронті?\nТой самий принцип діяв і в Іспанії після смерті Франко. Іспанські політики вважали, що якщо вони піднімуть питання, хто був правий, а хто неправий під час громадянської війни, то країну просто поглине внутрішній конфлікт. І вони також провели пакт про амнезію.\nВ Україні відсутні політики зразка Аденауера. Українському політичному класу бракує класу\n- Ви припускаєте, що в Україні це можливо?\n- Я розумію, що в Україні це тяжко, майже неможливо. Тому що, перш за все, ми не бачимо політиків зразка Аденауера чи навіть когось близького до його розуміння. Як я кажу, українському політичному класу бракує класу. А з другого боку, ми маємо надто сильного суперника з дуже великими можливостями, причому мас-медіальними, який, скільки б ми не мовчали, все одно вкидатиме в наш простір теми щодо історії: Бандера, УПА, Голокост і таке інше.\nБачите, коли іспанські політики робили політику амнезії, Франція їм не казала, ким вони мають займатися. А Україна має такого сусіда, який весь час пробує формувати порядок дня для України - політичний, культурний, політичної пам'яті, - відволікаючи нас від важливіших завдань.\nУКРАЇНА МАЄ ДУМАТИ, ЯК ОБІГРАТИ ТРАМПА І ПУТІНА. І НОВУ ІНКАРНАЦІЮ ПУТІНА\nВійна з Росією - це надовго. Це дуже довга війна, бо це війна - цивілізаційна\n- Ви вважаєте, що війна з Росією - одна з вирішальних. Як довго вона може тривати?\n- Я думаю, що війна з Росією - це надовго. Це дуже довга війна, бо це війна - цивілізаційна! Я вважаю, що Україна виграла перший раунд - це була "російська весна". І тут Путін одержав повну поразку.\nАле це був не кінець війни, а тільки кінець її першого етапу. На другому етапі Путін прагне зробити все, - і йому це вдається, - щоб Україна не провела реформи, щоб Україна погрузла в трясовині політичних скандалів, щоб впала довіра до лідерів і взагалі віра в можливість реформ. І тут Путін виграє.\nАле думаю, що і це не кінець війни, що війна буде тривати. І нам треба думати, як будемо грати під час і після Трампа, під час і після Путіна. Звичайно, обоє завдадуть чимало шкоди, але надіюся, що не завдадуть непоправної шкоди.\n- Ми говоримо не просто про протистояння, а саме про війну? І ви думаєте, що війна на Сході України може тривати і після Путіна?\nЧасом ми заявляємо про свою поразку ще в першому таймі. Ми живемо у двох емоційних станах: або "ми перемогли", або "все пропало"\n- Не виключаю такої можливості. Бо справа не в Путіні, а в тій системі, яку він вибудував. І швидше за все ця система, якщо не зломиться, буде продукувати нову інкарнацію Путіна, когось, на нього схожого. Зрештою, це догадки...\nМи розуміємо, що АТО - це тільки одна з ліній війни. Власне, тому вона й називається гібридною, що ведеться на дуже багатьох фронтах. І дуже важливо вистояти.\nОрест Друль, мій приятель і редактор "Збруча", недавно дуже влучно порівняв нашу тактику з етикою професійного канадського хокеїста. Ця етика полягає в тому, що, навіть програючи, в останню хвилину він бореться до кінця, тому що вважає це професійним обов'язком. І цієї етики нам дуже бракує. Часом ми заявляємо про свою поразку ще в першому таймі. Ми живемо у двох емоційних станах: або "ми перемогли", або "все пропало". А історія так не діє, вона діє на півтонах, на сірості, на витривалості. І в цих сучасних війнах швидше за все вирішальними будуть не якісь масштабні операції, мілітарні - на суші, на морі чи в космосі.\nВ цій війні вирішальну роль буде грати те, хто зможе довше вистояти. Тобто це є питання доступу до ресурсів, це є питання моральної стійкості суспільства. Тому й війна називається гібридною. Це війна, коли пробують завдати своєму суперникові тисячу чи десять тисяч порізів, щоб він розпався.\nІ я вважаю, що перемога Трампа є таким серйозним порізом. Але ми ще не знаємо, настільки він глибокий. Хоч так чи інакше мусимо далі продовжувати цю війну, бо це - не кінець.\n- Що ж, тримаймо удар. Україна, мабуть, вже давно, свідомо чи підсвідомо, до цього готова, хоч тривала війна - це виснажливо.\nДякую вам за позитивні меседжі, Ярославе Йосиповичу, зокрема, про те, що з реформами у нас справа не така вже й погана. Нам все-таки треба більше оптимізму, бо на суцільному негативі державу не побудуєш.\n- Тоді я додам вам ще трохи оптимізму і розкажу мій улюблений анекдот. В Україні він називається гуцульським, а в Польщі його називають гуральським, бо гуралі - то польські гуцули. Це анекдот про повінь.\nУ гірському селі все затопило, і село рятується. Вилізли на дахи разом з тим, що могли порятувати, навіть зі своєю худобою, бо все пливе рікою. І раптом бачать: у тій повені пливе капелюх. Нікого це не дивує, а дивує те, що в певний момент капелюх раптом зупиняється і починає повертати в зворотній бік. Повернувши, він знову пливе за течією. Дійшов певної точки - і знов вертається. І так декілька раз. І здивуванню тих, що на дахах, немає меж. Вони посилають когось, аби спустився і подивився, що це робиться. І цей земляк іде, пірнає - а там собі селянин оре землю, а в нього капелюх на голові. То плугом в одну сторону, то в іншу сторону. Його і питають: а що ж ти робиш? А той каже: повінь, не повінь, а орати треба!\nТак само і ми: Трамп, не Трамп, а орати треба.\nРозмову вела Валентина Пащенко, Укрінформ\nФото: uk.wikipedia.org, ucu.edu.ua, DR.


Україна потрапила до переліку з семи країн з найвищим у світі ризиком настання валютної кризи, складеним японським фінансовим холдингом Nomura.\nПро це повідомляє Bloomberg з посиланням на звіт компанії.\nТак, там зазначають, що серед країн, що розвиваються, Україна має один з найвищих ризиків настання валютної кризи. Крім України, до цього переліку потрапили Туреччина, Шрі-Ланка, Південна Африка, Аргентина, Пакистан та Єгипет.\nВ той же час, японські аналітики стверджують, що найменші ризики мають валютні системи Бразилії, Болгарії, Індонезії, Казахстані, Перу, Філіппінах, Росії та Таїланді.\n«Це важливі результати, адже інвестори, що спеціалізуються на інвестиціях у країни, що розвиваються, мають розуміти, що не слід розглядати ці країни як гомогенну групу», — йдеться у звіті компанії Nomura, опублікованому у понеділок, 10 вересня.\nЗазначимо, що Nomura — це найбільша брокерська компанія на фінансовому ринку Японії. Вона спеціалізується на посередницькій діяльності на фінансових ринках, купуючи та продаючи цінні папери за дорученням своїх клієнтів.\nНапередодні уряд Туреччини видав указ, який зобов’язує експортерів конвертувати в ліри 80% валютної виручки. Рішення ухвалили на тлі значного послаблення національної валюти\nСвято-Успенський кафедральний собор в Полтаві\nЛеськовський палац у Черкаській області\nЦікавинки 4 907\nТипи давніх українських церков за регіонами\nОпитування: чому важливо розмовляти українською?\nКінотеатр «Київ», початок 1960-х років і наші дні\nУкраїнець створив у США одну з найбільших у світі книжкових крамниць\nУкраїна ініціювала внесення до спадщини ЮНЕСКО ще одного об’єкта\nТри українських чемпіона потрапили в рейтинг кращих боксерів світу\nПерший український літак КБ «Антонова»


Мінфін заявив про готовність до пікових виплат у вересні / Новини / Finance.ua\nУ Мінфіні зазначають, що за прогнозними розрахунками до кінця 2019 року на погашення та обслуговування внутрішнього та зовнішнього державного боргу потрібно спрямувати в еквіваленті гривні 169 млрд грн (з яких 71,4 млрд грн за номінованими в гривні ОВДП, а решта – виплати в іноземній валюті).\nПро це повідомляють у перс-службі Міністерства фінансів України.\nВнаслідок економії видатків на обслуговування боргу через зміцнення гривні, а також через затримки головними розпорядниками із підготовкою та затвердженням документів, видатки загального фонду Державного бюджету були нижчими за планові.\nСтаном на 1 серпня сума коштів на Єдиному казначейському рахунку становила 49,0 млрд грн, а також додатково на валютних рахунках ДКСУ в гривневому еквіваленті 76,8 млрд грн.\n“Накопичених коштів цілком достатньо для обслуговування та виплат державного боргу в найближчі місяці”, – пояснили у відомстві.\nНардепи ухвалили за основу проект закону щодо визнання осіб без громадянства Вчора, 21:26 177\nУ НБУ назвали переваги сильної гривні Вчора, 14:02 2254 9


ЄСВ-2018. З нового року сплачуватимуть і члени фермерських господарств — Мінфін\n2 грудня 2017, 15:15 Читать на русском\nЄСВ-2018. З нового року сплачуватимуть і члени фермерських господарств\nДля фермерських господарств з 1 січня 2018 року передбачені зміни в сплаті єдиного соціального внеску. Про це нагадує головне управління ДФС у Запорізькій області.\nЯк повідомляється, до платників ЄСВ починаючи з 2018 року будуть належати і члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах (п. 5-1 ст. 4 Закону про ЄСВ в редакції з 01.01.2018 р.).\nВодночас з нового року члени фермерських господарств будуть звільнятись від сплати ЄСВ за себе, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли пенсійного віку та отримують пенсію або соціальну допомогу.\nТож з 1 січня 2018 року члени фермерських господарств зобов’язані сплачувати єдиний соціальний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується ЄСВ.


Гармонія входить в наше життя услід за припиненням насильства…\nЯ стала однією з 20 щасливчиків, яка за результатами розіграшу empatia.pro, виграла книжку Маршалла Розенберга "Ненасильственное общение. Язык жизни."! Говорити від щирого серця - сутність ненасильницького спілкування. Щиро вдячна команді empatia.pro за прекрасний подарунок до Різдва)))...\nУ Всесвіті безліч казкових речей, що терпляче очікують, коли ми звернемо на них увагу…\nВсі знають казку про Лускунчика, якому випав шанс все змінити саме напередодні Різдва... А що допомогло йому? ЩИРА ЛЮБОВ! Тож нехай у ВАШИХ серцях завжди буде ЛЮБОВ, щоб допомагати іншим і самим ставати краще! Прийміть мої щирі вітання та побажання ЛЮБОВІ в кожну ВАШУ домівку! Додайте казку в кожний свій день! Адже дорослі іноді потребують казки навіть більше, ніж діти))...\nДля того, щоб бути сильною і здоровою, зовсім не обов'язково їсти м'ясо…\nВ 2019 році починаю перевіряти це твердження на собі))) Для цього один день на тиждень буду відмовлятися від м‘яса з наміром збереження життя всього живого. І сьогодні, 5 січня 2019 років, - цей день настав! Відмову від м‘яса я також присвячую ненасильству. Адже людина за своєю природою прагне до любові, розуміння, тепла, доброти, а не до знищення. Без м'яса організм чистіше))) Нехай все, що...\nЖиття – це не кількість вдихів і видихів, а моменти, від яких захоплює дух ...\nВід чого захоплює дух в школі? Про це ВИ дізнаєтеся з мого майстер-класу, що буде проходити 29 січня 2019 р. в Міжнародному освітньому центрі в Києві. Запрошую))) https://www.facebook.com/events/370145210437952/ Реєстрація за посиланням: https://docs.google.com/forms/d/e/1FAIpQLSfHSjCkbfyZR62YD1JtdCYixzOeUSjuiaCYan8fpPxse7XfgQ/viewform...\nСьогодні Інтернет дає людям можливість обмінюватися інформацією набагато простіше, дешевше і швидше, ніж раніше. Але чи часто Ви сьогодні пишете листи власноруч? Я говорю не про робочу або ділове листування. Я говорю про те саме, світле та приємне листування між родичами, розкиданими по світу, між друзями, які працюють і живуть на відстані один від одного. Я, чесно кажучи, цього не роблю. Але...\nМи ніколи не отримаємо того, чого хочемо, якщо не будемо ВДЯЧНІ за те, що маємо…\nЯ веду Щоденник Подяки вже близько 2-х років. Це допомагає мені отримати потужну підтримку від Всесвіту. До того ж, з його допомогою я коригую ті сторони життя, які важливі для мене і не досить розвинені. В своєму Щоденнику Подяки я дякую Всесвіт за все хороше, що він мені дає, за свої успіхи або за нові можливості, а також дякую конкретним людям, наприклад, своїх близьких і рідних, або ж своїх колег (якщо вам потрібно поліпшити стосунки на роботі)...\nЧитаючи прекрасні книги, Ви створюєте нову унікальну реальність…\n3 січня 2019 р. має символічний зв‘язок з березнем, третім місяцем року, – початком весни. Тому в цей день буде правильно зробити щось нове для себе, щось, що нас буде духовно розвивати. Отож, моє сьогоднішнє завдання із практики «12 днів = 12 місяців» - читання нової книги. І я обрала для себе книгу Ірини Хакамади «Дао жизни». В такий спосіб я «засію» в Новому 2019 році свій розвиток – професійний та духовний...\nДо побачення, 2018 рік! Здрастуй, 2019-ий!!!\nПланувати - це як доглядати за квітами в саду ... Ми - справжні садівники, господарі своїх цілей. Доглядаємо, поливаємо, вчасно підрізаємо, даємо увагу і приділяємо час. А вони у відповідь радують нас своєю красою і реалізацією, заряджають нас енергією і сміливістю рухатися далі, бажати більшого. Мій колаж-планувальний готовий!!! А Ви хороший садівник в своєму саду цілей на 2019 рік? #СяйтеЯ...\nУ Новий 2019 рік - з добротою, любов'ю, турботою і чудесами!\nНовий рік - свято затишку, на яке навіть Дід Мороз приходить погрітися))) Дорогі друзі! Користуючись Новорічним рецептом щастя, приготуйте собі найдорожчий подарунок! Адже в Новий рік ми самі створюємо для себе свою казку ... Прийшов час чудес! Мрійте! І обов'язково отримаєте те, про що мріяли! Відкрийте свої серця для чудес!...


Читать онлайн книгу «Гадючник», Франсуа Моріак | Книги для онлайн чтения\nПоказать все книги автора: Моріак Франсуа\n«Гадючник», Франсуа Моріак\n…Тобі добре відомо, боже, що ми не розуміємо самих себе і не знаємо, чого хочемо, і самі лише безмежно віддаляємося від того, чого прагнемо.\nСвята Тереза Авільська [?]\nЦей ворог своєї сім'ї, це серце, несамовите з жадоби й ненависті,— сама ницість! І все-таки я хочу, щоб ви хоч трошки в душі пожаліли і не так зневажали його. За весь свій невеселий вік не бачив він за вбогими пристрастями світла, а воно сяяло так близько, що іноді проміння торкалося й обпікало його. Так, винні тут пристрасті… Але передусім люди, не вельми щирі християни. Він став для них і мучеником, і катом. Як любимо ми осуджувати грішника, цим відвертаючи його від правди, котрій уже не засяяти через нас!\nНі, не золоту поклонявся цей скнара, не помсти прагнув цей шаленець. У чому він справді кохався, ви дізнаєтесь, коли знайдете в собі силу й мужність вислухати цю людину аж до останнього її визнання, перерваного смертю…\nУявляю твій подив, коли ти знайдеш цього листа в моєму сейфі, на стосі цінних паперів! Мабуть, краще було б довірити його нотаріусу, — він віддав би його після моєї смерті — або сховати до шухляди мого письмового столу; звісно, діти зламають замок, перш ніж охолоне моє тіло. Адже довгі роки я подумки писав цього листа і безсонними ночами так добре уявляв, як він лежатиме на поличці в сейфі, в порожньому сейфі, де не буде нічогісінько, крім цього акту помсти, виношуваної майже піввіку. Заспокойся! А втім, ти й так уже заспокоїлася. «Папери цілі!» Цей вигук я ніби вже зараз чую. Коли ти повернешся з банку, то ще з передпокою гукнеш дітям, не піднявши жалобної вуалі: «Папери цілі!»\nА вони ж трохи були не пропали: я вже збирався докласти до цього рук. Якби я хотів, то позбавив би вас усього, крім будинку й землі. Ваше щастя — ненависть моя перегоріла. Мені довго здавалося, що ненависть — найживучіше з усіх моїх почуттів. І ось я її вже не відчуваю, принаймні тепер не відчуваю. Я постарівся, підупав на силі, і мені вже й не віриться: невже я був колись таким шаленцем, таким маніаком? Невже я довгими ночами обдумував — не те, як помститися (цю бомбу сповільненої дії вже давно наготовлено якнайстаранніше, з чого я пишався), а як я тішитимуся із своєї помсти? Мені так кортіло дожити до тієї хвилини, коли ти вернешся з банку ні з чим. Які б ви скорчили міни! Треба було лише все заздалегідь передбачити, дати тобі доручення відімкнути сейф не надто рано і не надто пізно, щоб не позбавити себе останньої радості почути, як будете ви побиватися: «Де ж цінні папери?» Навіть найстрашніші передсмертні муки, певне, не зіпсували б мені цієї втіхи. Так, я був здатний на таку підступність. Як я дійшов до цього? Я ж не такий уже ірод.\nЧетверта година, а зі столу в мене ще не прибрано: таця з недоїдками, по брудних тарілках лазять мухи. Дзвоню — анітелень. Дзвінки тут, у селі, завжди зіпсовані. Набравшися терпцю, чекаю, коли врешті хтось згадає про мене. В цій кімнаті я спав, коли був малий, у ній я, певно, й умру. І того самого дня, як я вмру, моя люба дочка Женев'єва зажадає, щоб кімнату віддали її дітям. Я займаю найпросторішу й найкращу кімнату в домі. Треба віддати мені належне: я хотів відступити її Женев'єві і, звичайно, відступив би, коли б не втрутився лікар Лаказ. Він сказав, що моїм бронхам шкідлива вогкість, і тому мені краще жити на горішньому поверсі. Певна річ, я перебрався б униз, але з образою в душі, тож добре, що мені перешкодили. (Все життя я жертвував собою заради рідні, і, згадуючи ці жертви, я тільки отруював собі існування, роз'ятрював свої душевні рани, чимдалі пекучіші).\nЗапальність і мстивість — це наші родинні риси. Я часто чув од матері, що мій тато посварився зі своїми батьками, а батьки тридцять років цуралися рідної дочки, яку вигнали з дому, і до самісінької смерті не помирилися з нею (саме від неї пішла наша марсельська рідня, з якою ми так і не зналися). Ми, молодші, ніколи не чули про причини тих чвар, проте перейнялися від старших їхньою ненавистю; я б і сьогодні, зустрівши своїх марсельських кузенів, відвернувся б од них. Можна цуратися далеких родичів, але хіба втечеш від своєї дружини і власних дітей? Бувають, звісно, добрі, дружні родини, та як подумаєш, скільки в нас подружжів, де чоловік і жінка мордують одне одного, огидні одне одному, а проте їдять за одним столом, миються з одного умивальника, сплять під одною ковдрою, — дивно стає, як мало у нас розлучень! Ненавидять одне одного, а розійтися не зважуються: так і живуть під одним дахом…\nЧому це мене потягло на сповідь саме сьогодні, в день мого народження? Мені пішов шістдесят восьмий рік, але знаю про це тільки я. У Женев'єви, Юбера та їхніх дітей завжди на день народження — пиріг, свічечки, квіти… Я вже стільки років нічого не дарую тобі на день народження. І не тому, що забудькуватий, а щоб помститися. Годі!.. Останній букет, який одержав я на свій день народження, подарувала мені бідолашна мати, — вона нарвала його своїми скарлюченими пальцями: забувши про хворе серце, старенька якось добрела до розарію.\nТо про що я говорив? Ага, ти, звісно, здивуєшся, звідки це в мене така письменницька сверблячка, так, саме сверблячка. Бачиш, як розмахалася рука: всі літери перекосилися на один бік, як сосни під західним вітром. Тож слухай: спершу я говорив тобі про помсту, яку довго плекав, та зараз я відмовляюся від неї. Але є в тобі щось таке, над чим мені хочеться взяти гору, — це твоя мовчазна затятість. Та зрозумій мене правильно. Знаю, ти дуже балакуча, можеш годинами розводитися з Казо про курей чи про город. Зате зі мною!.. Ох, ці трапези! Я встаю з-за столу, — голова порожня, душу гризуть турботи, — та побалакати про них нема з ким. А надто мені поважчало після справи Вільнава, коли я раптом зробився славетним адвокатом-криміналістом, як мене охрестили газети. Що більше я був схильний повеличатися, то більше ти намагалася показати мені, що я нікчема… Проте річ не в тому; мені хочеться помститися тобі за інше, за твою затяту мовчанку, коли йшлося про наше сімейне життя, про нашу цілковиту незлагоду. Скільки разів, сидячи в театрі або читаючи роман, я думав: а чи бувають у житті коханки або дружини, які влаштовують «сцени», висловлюють усе по щирості і знаходять полегкість у таких розмовах.\nСорок літ ми страждали, живучи поряд, і за весь цей час ти не сказала жодного значного слова; ти завжди уникала всяких сутичок.\nЯ довго вірив, що це твоя система, і все питав себе, навіщо вона тобі, аж якось мені сяйнуло: просто моє життя тебе не цікавило. Я був такий тобі байдужий, що ти уникала цих розмов — не зі страху, а просто з нудьги. У тебе тонкий нюх, ти відразу вгадувала, коли я шукав підходу до тебе, а якщо мені вдавалося тебе захопити зненацька, ти вигадувала якусь відмовку або ж, плеснувши мене по щоці й поцілувавши, кудись поспішала.\nЗвісно, можна сподіватися, що ти порвеш цього листа, тільки-но прочитаєш перші рядки. Та ні, ти цього не зробиш — уже кілька місяців, як я тебе цікавлю, дивую. Хоч ти й не дуже до мене придивляєшся, але чи могла ти не помітити зміни в моєму настрої? Так, я певен, цього разу ти не критимешся. Я хочу, щоб ти знала, я хочу, щоб усі: ти, твій син, твоя дочка, зять, онуки, — знали, який чоловік самотньо жив осторонь вашої тісної громадки, ким був цей змучений адвокат, якого треба було берегти, бо свого гаманця він не віддавав. Той, хто страждав десь на іншій планеті. На якій? Ти ніколи не бажала заглянути на мою планету. Заспокойся, я не збираюся частувати тебе надгробною хвалою моїй особі — хвалою, яку я сам заздалегідь написав, — або ж обвинувальною промовою проти вас. Для мене характерна одна риса, яка вражає всяку жінку, окрім тебе, а саме: безжальна ясність думки.\nЗроду я не мав нахилу до самоошуканства, що допомагає жити більшості людей. Якщо я й чинив якусь підлість, то перший був свідомий цього…\nДовелося урвати писання… поки принесуть лампу і зачинять віконниці. Я дивився на покрівлю винних складів, на її черепицю, яскраву, мов квіти або пташине пір'я. Я чув, як співають дрозди на обвитій плющем тополі, як десь із гуркотом котять бочку. Мені пощастило: я чекаю смерті в єдиному куточку на світі, де все залишилося таким, як у моїх спогадах. Лише на річці торохтить двигун, а колись рипіла водочерпалка, що її крутила ослиця. (Та ще гуркотить цей страхітливий поштовий літак, пролітаючи саме в обід і залишаючи в небі брудну смугу). Адже не багатьом випадає бачити на власні очі той світ, що його більшість людей відкриває лише в самих собі, коли їм стає мужності і терпіння згадувати. Я прикладаю руку до грудей, слухаю, як тріпоче серце. Вдивляюся в дзеркало шафи; там скраєчку лежить шприц Права[?], ампули з аміл-нітритом — усе, що треба в разі приступу. Чи ж почують мене, як покличу на поміч? Вони запевняють, що в мене «вигадана грудна жаба», але заспокоюють цим не мене, а себе, щоб їм краще спалося. Я зводжу дух. Здається, ніби хтось поклав мені руку на ліве плече й утримує його в незручному положенні, немов нагадуючи про себе. Атож, зі мною смерть чесна — не підкрадається стиха, по-злодійському. Багато років вона вже никає навколо, я чую її ходу, її подих: вона терпляча зі мною, і я не легковажу нею, я додержуюся правил, нав'язаних мені її близькістю. Доживаю свій вік у халаті, як годиться невиліковно хворому: сиджу в кріслі з подушечками, де й моя мати чекала останньої години; як і перед нею, переді мною стоять на столику пляшечки й коробочки з ліками; я неголений, від мене тхне, я став невільником неприємних звичок. Але начувайтеся: після приступів я знову оживаю душею. І знову йду до адвоката Буррю, який думав, що вже й по мені: мені стає сили сидіти в підвалі банку і власноручно стригти купони.\nТреба мені ще трохи пожити, щоб дописати цю сповідь і змусити тебе нарешті вислухати мене. Бо ж усі ці довгі літа, коли я ділив з тобою ложе, ти завжди казала ввечері, тільки-но я наближався до тебе: «Як мені хочеться спати! Я вже сплю, сплю…»\nТи уникала не так моїх пестощів, як моїх слів.\nНещастя наше справді пішло від цих розмов, нескінченних розмов, які так подобалися нам, молодятам. Обоє ми були ще дітьми: мені двадцять три, а тобі вісімнадцять, — і, мабуть, любов давала нам менше насолоди, ніж це щирування. Як у дитинній дружбі, ми заприсягалися нічого не таїти одне від одного. Власне, я і не мав у чому сповідатися і мусив навіть прикрашувати свої вбогі пригоди, але я вірив, що й у тебе їх було небагато; я не уявляв собі, щоб ти до мене називала коли-небудь ім'я іншого хлопця; я не мав сумніву аж до того вечора, коли…\nБуло то в цій самій кімнаті, де я зараз пишу. Шпалери на стінах поміняли, але меблі червоного дерева й досі стоять там, де стояли, на столику — глек для води з опалового скла і чайний сервіз, виграний колись у лотерею. На килимі тоді лежала місячна доріжка. Південний вітер, що гуляв по ландах, доносив до нашого ліжка запах паленини.\nТи не раз згадувала про якогось Рудольфа, свого приятеля, і то завжди вночі, в кімнаті, наче цей привид повинен був стояти між нами в хвилини найінтимнішого нашого єднання. Пам'ятаєш, ти й того вечора назвала його ім'я. Але цього тобі здалося замало.\n— Мені годилося б, любий, сказати тобі дещо перед нашими заручинами. В мене на душі неспокійно, що я тобі не призналася… О, заспокойся, нічого особливого…\nЯ нітрохи не стурбувався і не збирався тебе розпитувати. Але ти сама пустилася в сповідь, і ця твоя відвертість спершу мене збентежила. Ні, тебе схилили до цього не докори сумління чи почуття делікатності, як ти мене запевняла, зрештою сама в це не вірячи.\nПросто ти тішилася любими спогадами, ти вже не могла мовчати. Можливо, ти й відчувала, яку небезпеку накликаєш на наше щастя, але, мабуть, це було сильніше за тебе. Тінь того Рудольфа проти твоєї волі витала круг нашого ложа.\nНе думай, що наше нещастя спричинили ревнощі. Згодом я справді став шаленим ревнивцем, але тієї ночі вісімдесят п'ятого року я не відчував нічого схожого на цю пристрасть, коли ти призналася мені, що під час канікул в Ексі заручилася з цим хлопцем.\nПодумати лишень! Тільки через сорок років у мене відкрилися очі на все. Але чи прочитаєш ти мого листа? Тебе це так мало цікавить! Усе, пов'язане зі мною, наганяє на тебе нудьгу. Колись діти заважали тобі помічати мене й слухати, тепер у тебе пішли онуки… Що ж, до дідька все! Однак треба востаннє спробувати щастя: може, мертвий, я важитиму для тебе більше, ніж живий — принаймні в перші дні,— і знову зацікавлю тебе на якийсь час. Хоча б з обов'язку ти прочитаєш ці сторінки до кінця — мені так хочеться в це вірити. І я вірю.\nНі, слухаючи твої визнання, я не відчував ревнощів. Хіба ти могла зрозуміти, що ці визнання зламали в мені! Я був єдиним сином у матері-вдови. Ти знала її, точніше, довгі роки жила поруч, не знаючи її. Зрештою якби ти навіть зацікавилась, тобі важко було б зрозуміти, що саме єднало нас — матір і сина, — тобі, вихованій у заможній і великій міщанській родині зі своєю ієрархією та ладом. Ні, куди тобі збагнути, як може душею прикипіти до сина, свого єдиного скарбу на світі, вдова скромного чиновника, колишнього начальника одного з відділів префектури. Вона пишалася з моїх успіхів у навчанні. Для мене вони теж були єдиною втіхою. В ту пору я гадав, що ми дуже бідні. Мене в цьому переконувало наше вбоге життя й сувора ощадність, що стала для мене законом. Правда, мені не бракувало нічого. Тільки тепер я збагнув, як плекала мене мати. В Остейні вона мала ферму, звідти привозили нам дешеві харчі, і я б здивувався, якби мені сказали, що в нас вишуканий стіл. Тлусті пулярки, зайці, паштети з бекасів не здавалися мені делікатесами. Я завжди чув розмови, що ці землі нічого не варті. Справді, коли мати їх успадкувала, вони були безплідним пустирищем — там мій дід у дитинстві пас худобу. Але я не знав, що мої батьки насамперед потурбувалися засадити цей пустир, і я в двадцять один рік став власником двох тисяч гектарів лісу, де вже провадили поруб, постачаючи шахтам кріпильне дерево.\nМати заощаджувала також на своїх скромних прибутках. Ще коли живий був батько, «зі шкури пнучись», вони купили маєток Калез (за сорок тисяч франків, а я нині ці виноградники і за мільйон не віддам!). Ми мешкали на вулиці Сент-Катрін у власній кам'яниці на четвертому поверсі (цю кам'яницю та ще кілька садиб під забудову батькові подарували на весілля). Двічі на тиждень із села нам надсилали гостинці; мати намагалася ходити якомога рідше до різника.\nЯ спав і бачив себе в Еколь Нормаль[?], куди збирався вступити. У четвер і неділю[?] мене трохи не силоміць виганяли на вулицю «провітритися». Я зовсім не був схожий на тих дітей, що вдають, ніби заіграшки стали першими учнями. Я був зубрій і пишався цим; зубрій, та й годі! Пригадую, в ліцеї я дуже неохоче вивчав Вергілія та Расіна. Але їх «проходять», і тому їх треба знати. З усіх витворів людської думки я вибирав ті, що були в програмі, лише вони важили щось для мене, і я писав про них те, що слід писати на догоду екзаменаторам, себто те, що говорилося й писалося багатьма поколіннями учнів. Ось яким я був дурнем, може, таким і залишився б, якби за два місяці до конкурсних іспитів у мене не почалося кровохаркання, що так нажахало мою матір і змусило мене все кинути.\nЦе була розплата за мою надмірну ретельність у дитинстві та юності. Підлітком не можна скніти до пізньої ночі над підручниками, зігнувшись у три погибелі і нехтуючи фізичні вправи.\nЯ тобі набрид? Страх як боюся набриднути. Але не пропускай жодного рядка. Запевняю тебе — я пишу найголовніше: наша сімейна трагедія викликана цими незначними подіями; ти їх не знала або забула про них.\nА втім, ти вже бачиш по цих перших сторінках, що я не щаджу своє самолюбство. Можеш зловтішатися… Так, не заперечуй: якщо ти й думаєш коли про мене, то завжди неприязно.\nТа я, либонь, несправедливий до того миршавого хлопця, яким я був, до здихлі, що повсякчас длубався в словниках. Коли я читаю спогади дитинства інших людей, коли бачу, який рай їм усім мариться, я тривожно запитую себе: «А я? Чому моє життя здається такою пусткою? Чи я забув усе те, про що згадують інші? Може, і я зазнав колись таких самих радощів?.. Гай-гай! Я тільки й пам'ятаю це навісне зубріння, це змагання за перше місце, запекле суперництво з якимсь Енохом і якимсь Родріго. Я інстинктивно відкидав усяку приязнь. Слава моїх успіхів і навіть моя пиха прихилили до мене кілька душ. Я люто відштовхував усякого, хто до мене горнувся, я не терпів «сентиментів».\nЯкби я був навіть письменником, то не зміг би з мого шкільного життя добути жодної зворушливої сторінки. Стривай… щось таки було, та й те не бозна-що: я часто думав про свого батька, якого я ледве пам'ятав, і мені іноді щастило переконати себе, що він не помер, а якимсь чином пропав безвісти. Повертаючись із ліцею, я біг вулицею Сент-Катрін, просто бруківкою, серед екіпажів, — людними тротуарами незмога було йти швидко. Я летів угору сходами. Мати сиділа біля вікна, латала білизну. Батькова фотокартка висіла на своєму місці — праворуч од ліжка. Я підходив до матері, щоб вона поцілувала мене, неохоче відповідав на її запитання, і відразу ж розгортав книжки.\nКоли в мене почалося кровохаркання, що перевернуло мою долю, мене перевезли до Аркашона, де я перебув у гірському будиночку похмурі місяці,— якщо нема здоров'я, то який там університет! Я гнівався на бідолашну маму, бо для неї наука була не головне, і мені здавалося, ніби її зовсім не обходить моє майбутнє. А вона щодня чекала тільки, що покаже градусник. Її печаль і її радість залежали від того, наскільки я погладшав або схуд за тиждень. Коли мені вже згодом випало спізнати, як воно ото хворіти, якщо нікого твоя хвороба не хвилює, я подумав: мене справедливо покарано за мою бездушність, за те, що я не цінував материної любові.\nЗ першими погідними днями я «оклигав», як казала мама, я просто воскрес. Поповнішав, зміцнів. Моє тіло, що зовсім захиріло від сидіння на місці, змужніло в тому сухому лісі, порослому дроком та ялівцем, під якими притулився Аркашон — у той час він був маленьким сільцем.\nСаме тоді мати сказала мені, що нітрохи не боїться за моє майбутнє: у нас добрі статки, і з кожним роком вони зростають. Поспішати мені нема чого, тим паче, що від військової служби мене, мабуть, звільнять. Я ще в школі вражав учителів своїм красномовством. Найкраще мені вивчати право, так я, не надто надриваючись, невдовзі стану великим адвокатом, а як захочу, візьмуся до політики… Вона говорила, говорила, відкриваючи мені всі свої плани. А я слухав її, невдоволений, насторожений, неуважно дивлячись у вікно.\nЯ вже заглядався на дівчат. Мати спостерігала за мною з боязкою поблажливістю. Згодом, живучи у твоїх родичів, я побачив, яким гріхом вважають у релігійній родині розпусту. Моя ж мати вбачала лише одну небезпеку: як би це не зашкодило моєму здоров'ю. Упевнившись, що я не зловживаю тілесними втіхами, вона дивилася крізь пальці на мої вечірні походеньки й вимагала, щоб до півночі я був удома. Ні, не бійся, я не розповідатиму про свої тодішні амурні пригоди. Я знаю, що ти вжахнешся від таких розповідей, та й залицяння мої були жалюгідні!


Тимошенко попросила роз'яснити, де вона буде голосувати | Українські Новини\n23 жовтня 2012, вівторок, 20:14 1376\n2012-10-23T20:14:00+03:00 Новини 2018-08-15T08:38:48+03:00\nТимошенко досі не знає, де буде голосувати.\nУ лікарні чи колонії.\nЕкс-прем'єр Юлія Тимошенко попросила роз'яснити, де вона буде голосувати на парламентських виборах у неділю, 28 жовтня. Про це повідомив захисник Тимошенко Олександр Плахотнюк 23 жовтня біля ЦКЛ номер 5 у Харкові, де екс-прем'єр перебуває на лікуванні.\n"Юлія Володимирівна сьогодні звернулася із заявою про те, щоб забезпечити її право проголосувати на виборах. Тобто, до сьогодні незрозуміло, принаймні, їй незрозуміло, де вона буде голосувати. Жодних повідомлень і запрошень вона не отримувала", - сказав Плахотнюк.\nЗахисник також повідомив, що у вівторок Тимошенко передала йому відкриту заяву з її оцінкою процесу нинішньої виборчої компанії. Цю заяву буде оприлюднено вранці в середу, 24 жовтня.\nМинулого тижня дві окружні виборчі комісії звернулися із запитом до ЦВК з проханням пояснити, де Тимошенко має голосувати. Тимошенко не може проголосувати у лікарні "Укрзалізниці", тому що у неї немає паспорта як у ув'язненої.\nУ ДПС заявили, що екс-прем'єр, швидше за все, проголосує все ж у клініці.\nТюремники попросили медиків перевірити, чи можна повертати Тимошенко у колонію


Про 290-ліття Cковороди – ЛітАкцент – світ сучасної літератури\nПро 290-ліття Cковороди\n25.12.2012 28.12.2012 Галина Усатенко\t3 коментарі 2 894\n290-ліття Григорія Савича Сковороди цьогоріч відзначили. Тепер можна підбивати попередні підсумки. На перший погляд, вони незначні. З іншого боку – важливі. Але перед оглядом – міркування: а чому, власне, довкола Сковороди, барокового дивака й «шкільного підручникового» автора, розмов трохи більше, аніж зазвичай довкола письменників давнього періоду?\nТворчість Григорія Сковороди не була цензурованою чи замовчуваною впродовж ХІХ і ХХ століть. У радянському літературознавстві, навпаки, автор мав до себе своєрідну посилену увагу інтерпретації в межах класової ідеології. Він стереотипно присутній у нашій навчальній системі з гуманітарних дисциплін досі.\nІ в ювілейні роки увага до Сковороди належна: численні наукові й академічні установи в Україні традиційно носять його ім’я (Педагогічний університет у Харкові та в Переяславі-Хмельницькому). Водночас нині створюються різні інституції, як-то клуб Дмітрія Кісельова «СКОВОРОДА делает людей сильнее», клуб еліт України та Росії та Міжнародний народний університет українознавства імені Григорія Сковороди (сайт віднайти не вдалося). На державному рівні було проведено ювілейний форум «Григорій Сковорода як гасло часу» (1 грудня 2012 року, Київ, на базі Духовно-просвітницького центру). Створено Громадський організаційний комітет Великого проекту «Григорій Сковорода – 300», головою якого є академік НАН України, голова Українського фонду культури Борис Олійник. Отже, все є. І держаний офіціоз, і міжнародна співпраця наявні, хоча вони й потребують окремого аналізу та коментування.\nОднак запитання «Чому саме до Сковороди така увага?» – залишається.\nЗагальновідомо, що Григорій Сковорода ніколи не артикулював своєї не лише національної, а й етнічної приналежності, не був народолюбцем і патріотом у звичному для етнографічної моделі самоусвідомлення сенсі. І усталеним аргументом у цьому контексті є мова його творів. У трактатах, байках, віршах звертався до античної та загальноєвропейської традиції образів-символів, адаптував на український інтелектуальний грунт Платона, Плутарха, Максима Сповідника та Еразма Роттердамського, привносив і різножанрово роз’яснював цілий комплекс ідей, модерних за своєю сутністю. Модерних для ХVІІІ століття. Модерних і для нас.\nТо, може, в цьому, в нинішньому запиті на інтелектуалізм, що вкорінений у давню національну традицію мислення й філософування, криється інтерес до Григорія Савича?\nПринаймні мені, як представникові академічної освітянської спільноти, таке пояснення видається логічним і вмотивованим.\nСпробуймо крізь цю призму подивитися на Сковородинівський рік та нашу причетність до відзначень ювілею.\nОднак ще одна ремарка-запитання: що і в який спосіб ми знаємо про Сковороду? Головним джерелом знань про митця-філософа в свідомості широкого українства є середня школа, для освічених в соціогуманітарній сфері – вища школа. Образ Сковороди, що формується в свідомості та пам’яті школярів, а відтак і в суспільстві, є вагомою складовою навчального процесу, викладання ПРО Сковороду. З огляду на свою масштабність, багатокомпонентність та значну символічність, може бути й надзвичайно «практичним» для навчальної мети, і надзвичайно «теоретичним» для наукового дослідження.\nІ така ситуація заприявнює актуальну для нас нині проблему взаємодії вищої, академічної дослідницької науки та її практичного застосування, зокрема у викладанні, і тим паче в такому «простому» форматі – вивчення в школі.\nУніверситети нині є тими осередками, що поєднують і академічну, дослідницьку науку, і готують фахівців, зокрема педагогів для школи. Яскравим прикладом того є робота професора Леоніда Ушкалова і над реконструкцією та виданням творів Григоря Сковороди, і над викладанням семінарію про Сковороду в стінах Харківського педагогічного університету імені Григорія Сковороди.\nСаме робота академічної спільноти, оберненої до студентства, і може спробувати відповісти на запити нинішньої трендовості Сковороди.\nУпродовж 2012 року було чимало наукових, освітньо-культурних, навчальних ініціатив, що намагалалися, з одного боку, шляхом міждисциплінарного співробітництва – «знайти можливість прочитати твори Сковороди буквально» (за словами Сергія Йосипенка); з іншого – усвідомити й відчути, що «Сковорода таки так, наш пацан» (за словами Юрія Іздрика). Ці ініціативи, попри різну наукову чи публічну масштабність, мали, на мою думку, головне значення: сприяли формуванню в учасників, молоді зокрема, сучасного й ідентично усвідомленого образу Сковороди.\nУ стінах Інституту філології КНУ імені Тараса Шевченка відбулася VI Академічна дискусія, приурочена ювілею Мислителя. За задумом самого проекту (куратор Галина Усатенко), академічні дискусії мають міждисциплінарний характер і традиційно об’єднують навколо спільної проблеми для обговорення філологів різних спеціалізацій, філософів, істориків, мистецтвознавців, письменників, книговидавців, а також політиків у сфері гуманітарних питань та інших. 8 листопада 2012 року дискусію вели навколо ключового запитання – ким є Григорій Сковорода для сучасної української культури? Ключовими особами академічного діалогу були професори Леонід Ушкалов, Сергій Йосипенко, Микола Корпанюк, Лідія Гнатюк, письменник і перекладач Юрій Іздрик, ілюстратор і молодий науковець Марися Рудська. Зі вступним словом виступив директор Інституту філософії академік Мирослав Попович. Вели дискусію для студентів, зі студентами й викладачами. У спільному просторі мислення і рефлексій.\nЗа результатами опитування, проведеного сайтом «Буквоїд», партнером дискусії, для сучасних читачів Г. Сковорода є філософом (64 %). І з цим погоджується Сергій Йосипенко. Однак зауважує: Сковорода «не належить до того канону філософів, яких потрібно прочитати, щоб стати дипломованим філософом в Україні. Це парадокс, із яким потрібно боротися, але який потрібно констатувати як сумну нашу реальність».\nЩе одну сумну реальність зауважив професор Леонід Ушкалов – це якість перекладів творів Сковороди сучасною українською мовою. Єдиний спосіб змінити ситуацію з правильним прочитанням творів письменника – «об’єднати зусилля сковородинознавців Канади, Німеччини й України, адже справжня наука не має кордонів». Прикладом того є проект Університету Альберти (за сприяння Канадського уряду), так звана конкордація творів Сковороди (викладені он-лайн тексти та рукописи Сковороди, працює машина контекстуального пошуку, є розпис усіх слів, які вжито в кожному з текстів. Ознайомитися можна тут).\nОбговорення проблеми мови творів філософа й письменника було особливо жвавим у стінах Інституту філології. Доктор філології Лідія Гнатюк переконливо доводила, що Г. Сковорода був найосвіченішим українцем XVIII ст. І мова філософа розкриває картину мовної свідомості наших українства барокової доби, своєрідний код свідомості того часу, увійти в який сучасному перекладачеві доволі складно. Особливої актуальності набуває робота Центру сковородинознавства Переяслав-Хмельницького державного педагогічного університету імені Г.Сковороди, очільником якого є професор Микола Корпанюк, із розробки методичних матеріалів, аналізу й коментування, спрямованих на вивчення творчості Г.С. Сковороди в школі.\nУ контексті ключового запитання для дискусії про сучасну рецепцію Сковороди були різні думки. З одного боку, Сергій Йосипенко наголошує: «дії цієї згубної тенденції часу: що ближче ми йдемо до Сковороди, то далі ми віддаляємося від нашого часу і втрачаємо можливість зробити Сковороду сучасним. Що ближче ми йдемо до нашого часу, то більше ми втрачаємо можливість мати адекватного Сковороду, такого, яким він був». Однак Марися Рудська, художниця й магістрант Інституту філології, відчуває і бачить філософа сучасним. У його домінанті свободи та кедах, які стають символом і сучасності, і мандрівничості, і свободи Григорія Савича. Прикметно, що пошукова система Google 3 грудня позначила ілюстрацією саме Марисі.\nІнший аспект сучасної візуалізації однієї з можливих постатей Сковороди представив Юрій Іздрик в образі різоми, чи грибниці, що «проростає, сигналізуючи про своє підземне буття, маркерами окремих грибів». Відомий виступ Іздрика на Форумі видавців у Львові (вересень 2012 р.) із розлогими коментуванням у ході дискусії привернув увагу учасників передовсім до певної трендовості Сковороди в сьогоденні, зосередженої на двох принципах-началах: феноменальної внутрішньої свободи й уявленні про те, що Бог – усередині.\n«Сакральний простір Сковороди цілком відповідає сучасній синтетичній і синтропічній так званій новій релігійності, що її принципи і заповіді, згідно з правилами різоми, розосереджені по нинішніх нових медіа, трансльовані як із флангів новітніх парарелігій, ідеологів, соціотехнологів, так і з цілком притомних наукових і мистецьких джерел. Немає єдиного Нового заповіту. Немає єдиного автора. Немає єдиного спільного Бога. Бог – всередині. /…/ А проте мій Бог – це лише мій Бог, і лише я знаю його заповіді. І мій Сковорода – це лише мій Сковорода. А що насправді думала і відчувала людина, яку називають цим ім’ям, – звідки мені знати?»\nАкадемічна дискусія, звісно не дала відповіді й не розв’язала складних питань сучасного сковородинознавства. Однак продемонструвала, що міждисциплінарний підхід може дати основу для прочитування та створення образу Сковорода як своєрідного євроінтегратора для сучасної України. Такий підхід може дати підвалини для виходу за межі традиціоналістської «селянськості» і представити вищий, елітарний, інтелектуальний рівень знань у нашій культурі. Не йдеться про те, аби забувати «селянське», йдеться про те, щоб представити новий дискурс, актуальний образ для сучасної молоді й України.\nОстаточний список номінантів на Шевченківську премію


23 липня 2008, 22:35\nСтрілянина під час парад попереднього параду Чорноморського флоту Росії, 11 травня\nСімферополь – У Севастопольській бухті пройшла генеральна репетиція параду кораблів і військово-спортивного свята Чорноморського флоту Російської Федерації на честь Дня Військово-морського флоту Росії. З огляду на заявлений на 27 липня сценарій святкувань, росіяни не взяли до уваги вимоги Міністерства закордонних справ України проводити урочистості лише на орендованих флотом об’єктах.\nУ першій загальній репетиції взяли участь близько 20 бойових кораблів різного класу і десяток суден забезпечення, підрозділи берегових військ та 15 одиниць бойової техніки. Відпрацьовувалися, в основному, злагодженість дій екіпажів кораблів і суден, хронометраж свята і його окремі елементи.\nНайнесподіванішим стало тренування висадки бронетехніки з десантного корабля на узбережжя. БТР висадилися в районі яхт-клубу, а потім зробили марш-кидок вулицями міста до місця базування – в Казачу бухту.\nІ це попри те, що напередодні міністр закордонних справ України Володимир Огризко заявив, що святкування відбуватимуться лише і тільки в межах об’єктів, які тимчасово використовуються Чорноморським флотом. Жодних акцій загальноміського характеру не передбачається.\nЗа словами голови МЗС, Україна «чітко поінформувала про це російську сторону у відповідь на її звернення щодо проведення святкування». Володимир Огризко висловив сподівання, що російська сторона дотримуватиметься вимог, визначених в українському законодавстві.\nКазарін: свято буде «повноформатним», як запланували\nПоки міністр робив свою заяву в Києві, інший державний чиновник, підпорядкований Президенту України, перший заступник голови Севастопольської міської державної адміністрації Володимир Казарін повідомив протилежне.\nЗа його словами, святкові заходи пройдуть 27 липня в акваторії Севастопольської бухти і на головній площі міста в тому обсязі, який запланований організаторами. За його словами, «свято буде повноформатним: відбудеться і військовий парад, і виступи духових оркестрів, і великий концерт на майдані Нахімова, і красивий яскравий феєрверк, якими славиться Чорноморський флот».\nВодночас, Володимир Казарін визнав, що на прохання української сторони із святкової програми виключили проліт літаків і гелікоптерів над Севастопольською бухтою і постріли з будь-яких видів зброї.\n«І в Росії, і в Україні зараз діють правила, що забороняють проліт авіатехніки над містами. Крім того, ви знаєте про недавній випадок у Парижі, коли під час показового виступу спецназівців двоє бійців стріляли бойовими патронами і поранили глядачів. Тому стрілянини не буде. Її, вочевидь, імітуватимуть через гучномовці», – заявив Казарін.\nУ Службі інформації і громадських зв’язків Чорноморського флоту теж підтвердили, що парад пройде за сценарієм, затвердженим командуванням флоту, тобто поза межами військових частин, в тому числі на центральних майданах і вулицях міста.\n«33 богатирі» з автоматами Калашникова та півтори тисячі казаків\nНа офіційному інтернет-сайті Міноборони Росії описується один із «найефектніших епізодів свята на День ВМФ Росії»: виходу з бухти «33 богатирів», ролі яких грають водолази-диверсанти. За цим сценарієм, «кожен «богатир», котрий піднімається з води зі зброєю в руках, автоматом Калашникова, готовий негайно вступити в бій, наразі навчальний, про що свідчать автоматні залпи – своєрідне вітання Нептунові», – мовиться в офіційному повідомленні російського військового сайту. І, справді, під час репетиції російські військові, незважаючи на слова Казаріна, стріляли і з автоматів, і з кулеметів.\nЙ, очевидно, «родзинкою» свята буде прибуття до Севастополя майже півтори тисячі російських казаків. Ті обіцяють приїхати до Севастополя на відзначення Дня ВМФ Росії та участі в хресній ході з нагоди 1020-річчя хрещення Київської Русі.\nЯк повідомив прес-офіцер Координаційної ради отаманів Криму Юрій Першиков, приїдуть казаки з Астрахані, Волгограда, Таганрога, Ростова і Новочеркаська.\nЮрій Першиков заявив, що у Севастополі можуть бути провокації. «Тому велика делегація тільки зміцнить хресну ходу і остудить гарячі голови, які спробують зірвати свято», – зазначив «прес-офіцер» російських казаків у Криму.\nЦього року військові паради Чорноморський флот Росії в Севастополі проводив уже двічі – 9 та 11 травня.


Вісткар - Issue #152 | Revue\nВісткар - Issue #152\nДоброго ранку! Вітаю вас у п'ятницю 8 лютого. Хочу подякувати всім, хто підтримує Вісткар своїми кошт\nFebruary 8 · Issue #152 · View online\nДоброго ранку! Вітаю вас у п'ятницю 8 лютого. Хочу подякувати всім, хто підтримує Вісткар своїми коштами. Буду дуже вдячний всім, хто поділиться інформацією про дайджест зі своїми друзями та колегами по роботі. А тепер, до справи. Ось як виглядають сьогодні новини, варті вашої уваги:\nЄврокомісія переглянула прогноз розвитку економіки єврозони у бік зменшення\n12% американців не знають прізвища віце-президента країни\nВ NASA сфотографували китайський апарат на поверхні Місяця\n69-й “Берлінале” відкрився фільмом The Kindness of Strangers\nВідомий журналіст-розслідувач опинився в центрі скандалу з грошима\nКолишній журналіст-розслідувач, а нині політик Дмитро Гнап опинився у центрі скандалу, пов'язаного з грошима.\nПолітик, якого 20 січня партія “Сила людей” висунула кандидатом у президенти, підтвердив, що отримані раніше, в якості нагороди проекту “Слідство.інфо”, кошти, на допомогу армії витрачені не повністю, а близько 9 000 євро досі лежать у нього в банку.\nДмитро Гнап, який збирав 2,5 мільйона гривень на свою заставу як кандидата в президенти шляхом відкритого збору коштів від небайдужих громадян, заявив, що не має наміру “зніматись з президентської компаніі” через скандал, бо “нічого поганого” не зробив. (BBC Ukr)\nЄврокомісія переглянула прогноз розвитку економіки єврозони у бік зменшення. Уповільнення в Німеччині, Італії та Нідерландах привело до того, що Єврокомісія у 2019 році очікує зростання сумарного ВВП країн єврозони не вище 1.3%, що суттєво менше, ніж попередній прогноз у 1.9%, оприлюднений лише кілька місяців тому. (europa.eu/DW)\nПарламент вніс зміни до Конституції про курс України на ЄС і НАТО. Верховна Рада 7 лютого ухвалила у другому читанні законопроект про закріплення в Конституції стратегічного курсу України на членство в Європейському союзі й НАТО. Таке рішення підтримали 334 народних депутати. (Радіо Свобода)\nЧерез протести Макрон відклав справи в ЄС. Через протести “жовтих жилетів” президент Франції Еммануель Макрон вирішив не їхати на Мюнхенську конференцію з безпеки, а повністю присвятити себе діалогу з громадянами, заявили в Єлисейському палаці. Президент Франції не поїде цього року не лише до Мюнхена, а загалом не буде здійснювати закордонних поїздок до середини березня. (DW)\nФранція відкликає свого посла з Італії. МЗС Франції відкликає свого посла в Італії для консультацій, заявляючи про “прецеденти”, яких не було між двома країнами з часів Другої світової. Перед цим віце-прем'єр Італії зустрівся з представниками “жовтих жилетів”. Віце-прем'єр Італії Луїджі Ді Майо (Luigi Di Maio) повідомив, що зустрічався з відомим активістом “жовтих жилетів” Крістофом Шаленсоном, а також з представниками руху. Він сказав, що метою зустрічі було підготувати спільний фронт для виборів до Європарламенту. При цьому Ді Майо написав у своєму Twitter, що “вітер змін перетнув Альпи”. (Sky/DW)\nIl vento del cambiamento ha valicato le Alpi. https://t.co/G8E0ypLalX\n6:08 PM - 5 Feb 2019\nВ ОБСЄ розчаровані рішенням України щодо спостерігачів на вибори. Рішення України відмовити в акредитації громадянам Росії безпрецедентне і суперечить зобов'язанням членів ОБСЄ запрошувати спостерігачів з будь-яких інших країн ОБСЄ, наголосили в організації. Глава Бюро ОБСЄ з демократичних інститутів і прав людини нагадала, що спостерігачі представляють не свої країни, а всю ОБСЄ. (DW)\n12% американців не знають прізвища віце-президента країни. Недавнє опитування від CNN показало що більше 30 млн американців нічого не чули про Майка Пенса. (The Week)\nКитайський космічний зонд зробив епічне фото темної сторони Місяця та Землі. Апарат обертається на орбіті Місяця та забезпечує радіозв'язок з місячним модулем, який перебуває на поверхні. Завантаження файлу фотографії розміром 16 Кб тривало майже 20 хвилин. (CNet)\nI’m just gonna stare at this for a while.\nGood night, tweeps. Love ya. https://t.co/M1mXf1nT6H\n6:22 AM - 6 Feb 2019\nВ NASA сфотографували китайський апарат на поверхні Місяця. На Землю передано перше фото, на якому зафіксовано китайський місячний модуль Chang'e 4, який перебуває на поверхні. (LROC)\nOn January 3, the Chinese spacecraft Chang’e 4 landed on the far side of the Moon. This week, our @LRO_NASA spacecraft snapped this image of the lander from 85 km above the lunar surface. The lander, about the size of a car, is only 2 pixels at this scale. https://t.co/RUl3jsNZ4N https://t.co/XKUWCX2Umi\n9:01 PM - 6 Feb 2019\nЧоловік хоче судитися з батьками за те, що його народили без його згоди. В Індії чоловік заявив, що подасть до суду на батьків за те, що народили його без його згоди. 27-річний бізнесмен Рафаель Семюель (Raphael Samuel) переконаний, що народження дітей є несправедливим, бо змушує їх жити життям, про яке ті не просили. Він чудово ставиться до батьків, але вважає, що вони народили його задля власного задоволення. Подібні погляди поширюються в певних регіонах світу. Молодь опирається тиску спільноти, яка змушує їх мати дітей. (The Print)\nWHY am I suing my parents?\nЛітаки натикаються в повітрі на птахів 40 разів на день - FAA. За даними організації, тільки в 2018 році зафіксовано 14661 випадків коли цивільні літаки натикалися на птахів та інші об'єкти живої природи в повітрі. (USA Today)\nЖінка здатна відчувати смак слів. В Глазго живе Джулі МакДовалл (Julie McDowall), яка має специфічну здатність відчувати певний смак, коли вона чує те чи інше слово. Цей феномен відомий медицині і має назву - синастезія (synaesthesia). Після того, як Джулі розповіла про себе в твіттері, її завалили запитами з проханням повідомити, як смакують їхні імена. (BBC)\nКультовий серіал The Simpsons продовжено одразу на два сезони - 31-й і 32-й. Отже, він і надалі залишатиметься серіалом, що найдовше в історії демонструється у прайм-таймі. (Variety)\nПомер актор Сергій Юрський. Помер російський актор Сергій Юрський. Йому було 83 роки. Зокрема він зіграв Остапа Бендера у фільмі “Золоте теля” за культовим твором Ільфа і Петрова. (BBC Ukr)\n69-й “Берлінале” відкрився фільмом The Kindness of Strangers (“Доброта незнайомців”). У Берліні розпочався 69-й міжнародний кінофестиваль “Берлінале”. На відвідувачів чекає близько 400 фільмів. Журі фестивалю на чолі з Жюльєт Бінош складається цього року з шести осіб, половина з яких - жінки. Фільми українських режисерів не увійшли до програми “Берлінале-2019”, проте гості фестивалю зможуть побачити фільм польсько-британсько-українського виробицтва “Гарет Джонс” (Mr. Jones). Ця стрічка бере участь у головній конкурсній програмі фестивалю. У фільмі польської режисерки Агнешки Голланд йдеться про британського журналіста Гарета Джонса, котрий 1933 року приїжджає з Москви до Харкова. Журналіст вирушає в подорож селами Харківщини й натрапляє на жахливі свідчення Голодомору. (DW)\n“Бляха-муха” з трибуни ВР. Представник президента у ВР Ірина Луценко на засіданні українського парламенту розпочала виступ про загрозу втручання Росії в українські вибори. Однак через якийсь час пані Луценко зрозуміла, що від неї очікують доповіді на іншу тему. Ось у цей момент і пролунало емоційне “бляха-муха”, яке деякі сприйняли як варіант іншої більш потужної лайки. (BBC Ukr)\nПарубий и Луценко: Ира, Конституция! - Бляха-муха!\nBecoming on Vimeo\n“Becoming” - неймовірне відео, яке демонструє перетворення однієї клітини на повноцінний організм. Так починається життя.\nВісткар - це приватний незалежний проект, в який я вкладаю багато часу, червоного вина і кави. Ви можете підтримати Вісткар, перерахувавши будь-яку суму на рахунок автора у monobank. Ваша підтримка є надзвичайно важливою. Дякую!