Daikin випустить невеликі інверторні чиллери на R32 - DDU GROUP\nDaikin випустить невеликі інверторні чиллери на R32\nГоловна▶Всі новини▶Новини від Daikin▶Daikin випустить невеликі інверторні чиллери на R32\nКомпанія Daikin Applied випустить нове доповнення модельного ряду чиллерів Bluevolution на фреоні R32 – R32 Small Inverter Chiller (невеликі інверторні чиллери).\nЦі чиллери повністю виготовляються на заводі Daikin у м.Чеккіна (Італія), потужністю від 16кВт до 91кВт. Чиллери R32 Small Inverter Chiller плануються до випуску з листопада 2021 року.\nОкрім модульної системи керування нові теплові насоси оснащені функціями 100% регулювання обертів всіх спіральних компресорів, моторів вентиляторів та опціонального насоса.\nНові чиллери підходять під різноманітні вимоги з охолодження та опалення з температурою теплоносія +60°C для режиму опалення або -15°C для режиму охолодження. Показник SEER складає до 5.4, SCOP – до 4.1.\nРежим роботи можна перемикати між стандартним та форсованим (boost mode). Форсований режим дозволяє уникнути вибору чиллера більшого типорозміру, завдяки досягненню продуктивності вище середнього рівня при підвищених обертах компресора, щоб компенсувати пікові навантаження.\nДля розширення можливостей монтажу можливе підключення через повітроводи, наприклад, при встановленні у центральних частинах міста або підземних гаражах. Чиллери також можуть забезпечувати підігрівання побутової води.\nОкрім екологічної вигоди від використання холодоагенту з більш низьким GWP, використання фреону R32 в чиллерах Small Inverter Chiller також дозволило оптимізувати розташування теплообмінників, що зробило чиллер особливо компактним, скоротивши необхідне місце для його монтажу.


відео | Шпола онлайн. Актуальні новини Шполи та Черкащини - Part 2\nЧеркащина: у Шполі вшанували Небесню сотню (ФОТО, ВИДЕО)\nНовини Шполи / 31.03.2014\nНа центральній площі Шполи провели Народне Віче. Його учасники вирішили вшанувати героїв з Небесної Сотні. Духівництво УПЦ Київського Патріархату відправило молебен за спочилих героїв. Мешканці міста підтримали думку про необхідність будівництва у Шполі пам’ятника Небесній Сотні. Ініціатором Віче стала Народна Рада Шполянщини.\nЧому люди у Шполі кричать ганьба районному депутату від «Батьківщини» Скорику?\nНовини Шполи / 26.03.2014\nШпола невелике місто де майже всі про всіх знають, а громадських активістів тим паче. Народна рада розглядала кандидатуру Івана Скорика на голову райради, але не забажала представляти його на Народному Віче. Народне Віче Шполянщини віддало перевагу іншій людині. Після цього кандидатуру Скорика висунули партії «Батькіщина» і «Удар».\nНовини Шполи / 08.03.2014\nТака пропозиція пролунала під час Народного Віче у Шполі, Черкаської області, яке провели на центральній площі міста. Віче пройшло на центральній площі міста. Нині на честь Небесної сотні названа центральна площа Шполи. Щодня мешканці міста несуть сюди квіти, щоби вшанувати пам»ять загиблих героїв майдану.\nЗ центральної площі Шполи зник Ленін\nНовини Шполи / 24.02.2014\nМешканці Шполи схвально поставилися до ініціативи місцевих депутатів, які ухвалили відповідне рішення і демонтували пам’ятник Леніну на центральній площі. Про це повідомляє кореспондент Інтернет газети «Шпола онлайн». Під час демонтажу пам’ятник Леніну розколовся на половини. Іллічу закрили очі і загрузили у вантажну машину.\nНовини Шполи / 11.02.2014\n10 лютого о 09:40, рухаючись по автодорозі «Золотоноша – Умань», неподалік села Сигнаївка, виникла пожежа в моторному відсікові автомобіля «MAN». Про це повідомляє прес-служба Управління ДСНС України в Черкаській області. Виявивши дим, водій зупинив транспортний засіб, зателефонував за номером «101» та почав гасити пожежу за допомогою вогнегасника.\nШполянські екстремали розважаються і взимку\nНовини Шполи / 07.02.2014\nЕкстремали зі Шполи знаходять різноманітні розваги, щоби відпочивати і у обставинах зими. Їх не лякають небезпека впасти та отримати травми. Докладніше на відео від інтернет газети «Шпола онлайн»:\nШполянський район: ліквідована пожежа надвірної споруди (ВІДЕО)\nНовини Шполи / 06.02.2014\n4 лютого о 21:45 у с. Васильків виникла пожежа в господарстві 64-річної місцевої мешканки. Рятувальниками було ліквідовано пожежу даху споруди на площі майже 100 кв.м. Загорання через півгодини вдалось локалізували, але через велику кількість спалимих матеріалів в середині споруди її вдалось ліквідувати лише через годину. Причина пожежі – встановлюється.\nНовини Шполи , Статті / 29.01.2014\n28 січня, близько 8:00, до шполянських рятувальників надійшло повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася на трасі Шпола-Київ, поблизу села Сердегівка. Водій автомобіля «Suzuki» не справився з керуванням та виїхав на зустрічну смугу, де зіткнувся із автомобілем «ВАЗ 2109». Про це повідомляє прес-служба Управління ДСНС України в Черкаській області.


Проблеми Ігоря Коломойського у США: що відомо на даний момент | Політичні новини з України: аналітика, прогнози, коментарі | DW | 07.08.2020\nІгорю Коломойському арешт поки не загрожує, але ФБР вже розслідує обставини його бізнесу у США\nІдеться про комерційну нерухомість, яка належить українському бізнесмену Ігорю Коломойському та його бізнес-партнерам у Далласі, штат Техас, та місті Луісвілл, штат Кентуккі, у США. Її ринкову вартість американські правоохоронці оцінюють у 70 мільйонів доларів США. У Луісвіллі українцям належить 31-поверховий офісний центр, відомий як PNC Plaza, збудований 1971 року. За даними американських слідчих, нинішні власники купили цю будівлю у 2010-2011 роках за 77 мільйонів доларів. Тоді ж компанія, підконтрольна Коломойському, купила і другий об'єкт, конфіскації якого домагається мінюст США - ділянку у майже вісім гектарів з трьома офісними будівлями і парковкою у Далласі. Цей актив було придбано за 47 мільйонів доларів.\nПоки що ні. Мін'юст США у четвер, 6 серпня, подав позов до окружного суду південного округу штату Флорида про цивільну конфіскацію цих двох об'єктів, обґрунтувавши їх підозрою у відмиванні коштів злочинного походження. Суд поки не розглядав позов. Процедура цивільної конфіскації у Сполучених Штатах передбачає, що власник "підозрілого" майна має довести законність коштів на його придбання, інакше його буде вилучено.\nУ чому звинувачуюють Коломойського?\nАмериканські правоохоронці заявляють, що активи у США частково придбані за кошти, злочинним шляхом виведені з "Приватбанку". Ігор Коломойський і його партнер Геннадій Боголюбов брали кредити у підконтрольному їм до 2016 року банку, констатують американські слідчі, і не повертали їх, або ж частково повертали за рахунок нових кредитів, отриманих у тому ж "Приватбанку". У злочинній схемі, вважає слідство, була задіяна велика кількість компаній у різних юрисдикціях, а над "прикриттям" злочинних операцій в банку працювала ціла армія клерків, які мали оформлювати операції так, щоб вони мали легальний вигляд.\n97 відсотків кредитів "Приватбанку" видавалися фірмам, пов'язаним з його власниками, констатує слідство\nІгор Коломойський в інтерв'ю "Українській правді" у п'ятницю, 7 серпня, відкинув звинувачення у злочинному походженні коштів. "Усі інвестиції в США були зроблені з власних коштів, отриманих в 2007-2008 роках за угодою з "Євразом" і з доходів інших бізнесів, що зберігалися в "Приватбанку", - запевнив Коломойський. 2007 року Evraz Group російського мільярдера Романа Абрамовича купила в українського олігарха п'ять металургійних підприємств, сплативши близько мільярда доларів готівкою, а решту пакетом акцій "Євраз".\nЯк гроші "Приватбанку" потрапляли до США? Версія слідства\nЗагалом у США Коломойський і Боголюбов купили активів на сотні мільйонів доларів - значно більше, ніж наразі вимагає конфіскувати мін'юст країни. Крім двох об'єктів нерухомості у Луісвіллі і Далласі, українці придбали також майже пів мільйона квадратних метрів нерухомості у штаті Огайо, металургійні заводи у Кентуккі, Західній Вірджинії та Мічигані, завод з виробництва мобільних телефонів у штаті Іллінойс та інше. Чому позов про цивільну конфіскацію поданий саме проти двох об'єктів неруомості у Луісвіллі і Далласі, мін'юст не пояснює. Водночас, відомство наголошує, що у випадку цих двох об'єктів володіє прямими доказами того, що дана нерухомість куплена частково за кошти, які є кредитами "Приватбанку", розтраченими у шахрайський спосіб, зазначено у позові. Зокрема, щонайменше 13 із загалом 77 мільйонів доларів, сплачених за бізнес-центрі у Луісвіллі, були надані "Приватбанком" як кредит Запорізькому заводу феросплавів та Нікопольському заводу феросплавів Коломойського і Боголюбова на "фінансування поточних операцій".\nЗаводи зобов'язувалися повернути кредит з власної виручки. Однак замість Запоріжжя і Нікополя частина виданих кредитів опинилися через офшори у США, а погашено левову частку кредиту було новими кредитами "Приватбанку", виданими підконтрольним власникам групи "Приват" офшорним фірмам. Для купівлі нерухомості у Далласі, зазначають слідчі, було витрачено 15 (з понад 40) мільйонів доларів, які підконтрольні Коломойському і Боголюбову компанії взяли на "фінансування поточних операцій" Покровського гірничо-збагачувального комбінату.\nЯк працювала "схема"? Деталі\nЯк зазначено у документах мін'юсту США, мільйонні позики, видані для "кредитування поточних операцій" українських заводів Коломойського і Боголюбова, частково виводилися на рахунки підконтрольних українським олігархам офшорних компаній у дочірній структурі "Приватбанку" на Кіпрі. За ці кошти згодом купувалася комерційна нерухомість у США. Один із прикладів, як працювала "схема": металургійний завод у штаті Огайо було куплено за позику, видану на "закупівлю марганцевої руди" одній з українських компаній групи "Приват". Однак гроші були покладені на депозит у кіпрській "дочці" "Приватбанку", а потім зняті з рахунків 13 офшорних фірм за допомогою загалом 17 транзакцій. Вся оборудка, констатують слідчі, тривала вісім хвилин і слугувала лише "заплутуванню слідів". Загалом у документах мін'юсту США наведено докладні приклади шахрайського виведення до Сполучених Штатів сотень мільйонів доларів.\nОфіс довірених осіб Коломойського розмістився у пентхаусі на 55 поверсі Southeast Financial Center - найпрестижнішого бізнес-центру Маямі, Флорида.\nУ схемі виведення коштів, йдеться у документах слідства, були задіяні сотні офшорних компаній з ознаками фіктивності. 56 з них були зареєстровані за однією адресою у кіпрському місті Лімассол. У багатьох випадках посадовими особами офшорних компаній були співробітники "Приватбанку".\nДля інвестування коштів у США довіреними особами Коломойського і Боголюбова - американцями Мордехаєм Корфом і Урі Лейбером - була створена низка компаній, зареєстрованих у штаті Делавер, який вважається "американським офшором". Ці компанії були об'єднані умовною групою "Оптима", офіс якої розташований у Маямі. Корф і Лейбер, зазначають слідчі, отримали десятки мільйонів доларів за свої послуги, зокрема з коштів "Приватбанку", і мали тісні приязні стосунки з членами топ-менеджменту банку.\nЧи загрожує Коломоському американська в'язниця?\nНа підставі поданого цивільного позову у Флориді - ні. Мінюст поки лише вимагає конфіскації частини активів, які вважає набутими за брудні гроші. У відомстві наголошують, що позов є наразі лише твердженням і всі згадані у ньому особи вважаються невинними, доки їхню провину не буде доведено у суді. Водночас, справа ще може обернутися для Коломойського і Боголюбова кримінальним переслідуванням у США - за її розслідування вже взялося ФБР, зокрема відділ міжнародної корупції. Четвертого серпня, як повідомляють американські ЗМІ, в офісі групи компаній "Оптима" у Маямі відбулися обшуки, було вилучено документи і комп'ютери. За відмивання грошей злочинного походження у Сполучених Штатах загрожує до 20 років позбавлення волі. Водночас, розслідування кримінального провадження може тривати багато років, адже правоохоронцям доведеться звертатися за правовою допомогою до цілої низки країн та витребувати величезні обсяги банківської документації щодо тисяч транзакцій.\nУ разі, якщо присяжні у суді визнають конфіскацію правомірною, гроші підуть до федерального бюджету США. У багатьох випадках цивільної конфіскації федеральні відомства скеровують кошти на фінансування правоохоронних органів штату, за позовом якого було конфісковано кошти. У деяких випадках кошти скеровуються на компенсацію шкоди жертвам злочинів. У позовах про конфіскацію мін'юст США зазначає, що жертвами злочинів Коломойського і Боголюбова стали вкладники "Приватбанку", довірою яких власники зловживали у своїх інтересах, а також українські платники податків, коштом яких Нацбанк України вимушений був рятувати фінустанову. Утім, юридично статус потерпілих в Україні у позовах ніяк не зафіксований.\n"Приватбанк" заявляє про перше застосування судом "антиколомойського" закону\nСуд вперше застосував так званий "антиколомойський" закон, закривши провадження за двома позовами колишніх акціонерів "Приватбанку" про визнання недійсними договорів купівлі-продажу його акцій, повідомили в фінустанові.\nТеми США, Федеральне бюро розслідувань США (ФБР), "Приватбанк", Джеймс Комі, Ігор Коломойський, Відмивання грошей\nКлючові слова Ігор Коломойський, Приватбанк, націоналізація Приватбанку, відмивання грошей, США, ФБР, Геннадій Боголюбов\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/3gcl4


Розвиток драматургії і театру другої половини ХІХ століття. Представники «театру корифеїв» (10 клас. Українська література) + Презентація | Шкільне життя\nРозвиток драматургії і театру другої половини ХІХ століття. Представники «театру корифеїв» (10 клас. Українська література) + Презентація\nТема: Розвиток драматургії і театру другої половини ХІХ століття. Представники «театру корифеїв»\nМета: познайомити учнів із особливостями розвитку драматургії і театру 70-90-х років ХІХ століття; із представниками театральних труп та їх провідними акторами та діячами; показати роль родини Тобілевичів у створенні українського театру; удосконалювати вміння проводити аналогії між фактами та подіями, оцінювати їх та висловлювати власну думку; розвивати дослідницькі та творчі здібності; виховувати в учнів пошану до традицій драматургії та театру.\nДоброго дня, вивчивши твори реалістичної прози, ви, мабуть помітили, наскільки змінилися проблеми та персонажі з часів засновника нової української літератури Івана Котляревського. І сьогодні, я невипадково згадую цю видатну постать, адже Котляревський відомий не лише своєю «Енеїдою», а й неймовірними драматичними творами, такими як «Москаль-чарівник» та «Наталка Полтавка», що дали поштовх для розвитку драматургії. І саме драматургії буде присвячений наш сьогоднішній урок, під час якого ви дізнаєтесь про створення першого професійного театру, його представників та їх видатні твори.\n3.1. «Театр корифеїв»\nШлях становлення українського театру був довгим і тернистим, багатим на великі імена. Сьогодні можна впевнено казати, що це було унікальне явище не лише в історії культури України, адже діяльність багатьох українських театральних діячів була визнана світом.\nДавайте пригадаємо, що вам відомо про український театр?\nТеатральне мистецтво України бере початок з глибокої давнини, коли воно проявлялося в народних іграх, танцях, піснях та обрядах. З XІ століття відомі театральні вистави скоморохів. В епоху Київської Русі елементи театру були в церковних обрядах.\nПерші зразки драми прилюдно виголошувалися учнями київських Братської та Лаврської шкіл. Важливими осередками розвитку релігійної драми у цей час вважалася також Львівська братська школа та Острозька академія.\nУ XVII-XVIII столітті широкого розмаху набули вертепи— мандрівні театри маріонеток, які виконували різдвяні драми та соціально-побутові інтермедії.\nУ 1795 році був відкритий перший в Україні стаціонарний театр у Львові, в колишньому костелі францисканців.\nПочаток нового українського театру пов’язують із виставою «Наталка Полтавка» Івана Котляревського 1819 року в Полтаві. У подальші десятиліття розвиток театру був дуже млявим («Сватання на Гончарівці» Григорія Квітки-Основ’яненка й «Назар Стодоля» Тараса Шевченка). Аматорські театри виникають наприкінці 50-х років XIX століття в Чернігові, Києві, Кам’янці — Подільському, Кременчуці, Одесі та інших містах. Проте на розвиток професійного українського театру вплинув Емський указ 1876 року, за яким заборонялися вистави українською мовою.\nЦарські укази про заборону українського слова й національного театру сповільнювали розвиток української драматургії, заважали її розвитку, проте знищити не могли. Українське аматорське мистецтво, сам театр набрали виразних суспільно-громадських функцій, сприяли піднесенню національної самосвідомості народу. Було створено «театр корифеїв»!\nЩо ж означає слово «корифей»?\nКорифей (з грецьк. зачинатель) — у давньогрецькому театрі так називали керівника хору або соліста-заспівувача; переносно — основоположник, зачинатель якоїсь справи.\nНа початку 80-х років XIX століття театральне життя в Україні пожвавилося: наприкінці 1881 року в Харкові, Києві, Полтаві, Кременчуці з ініціативи Марка Кропивницького та Миколи Садовського було дано кілька українських вистав акторами російської трупи. А наступного року Марко Кропивницький створив у Єлисаветграді українську професійну трупу.\n27 жовтня 1882 року на сцені міського театру в Єлисаветграді Марко Кропивницький поставив драму «Наталка Полтавка» Івана Котляревського, головну роль у ній виконала Марія Заньковецька. Так розпочалась історія українського професійного театру корифеїв.\n1883 року в Одесі трупа відкрила сезон виставою «Наталка Полтавка». Основу репертуару корифеїв становили твори Котляревського, Квітки-Основ’яненка, Шевченка. Із метою збагачення репертуару українського театру в подальші роки було створено цілу низку п’єс: «Ой не ходи, Грицю, та й на вечорниці», «Не судилось», «Талан», «Оборона Буші», «Маруся Богуславка» Михайла Старицького; «Дай серцю волю, заведе в неволю», «Доки сонце зійде, роса очі виїсть», «Глитай, або ж Павук», «Пошились у дурні» Марка Кропивницького й численні твори Карпенка-Карого.\n3.2. Марко Кропивницький – засновник «театру корифеїв»\nЗасновником «театру корифеїв» вважають Марка Кропивницького. Він народився 22 травня 1840 року в селі Бежбайраки Єлисаветградського повіту Херсонської губернії. Батько, Лука Іванович, походив зі шляхетного роду Кропивницьких гербу Сас. Незважаючи на походження і посаду управителя поміщицьких маєтків він, як писав драматург у «Автобіографії», був людиною «труда мозольного» і знав, що таке злидні. Специфіка служби не дозволяла йому приділяти достатньо уваги вихованню дітей. Проте Лука Іванович піклувався про сім’ю, як тільки міг, і з усіх сил намагався дати сину і доньці можливу на той час освіту.\nПочалися Маркові «університети» на восьмому році життя з навчання у приватній школі шляхтича Рудковського в сусідній слободі Олександрівці. Хата, в якій містилася школа, складалась із двох половин. На одній була школа, а на другій мешкала сім’я Рудковського. Частина учнів, в тому числі й Марко, жила в школі. Спали всі разом, покотом на долівці. У школі Рудковського учні мали не тільки навчатися, а й виконувати всю роботу по господарству: доглядати худобу, полоти баштан, поливати капусту та все таке інше. Притому за навіть незначну провину Рудковський повчав свою дармову робочу силу нагайкою. Не раз довелося скуштувати такої вчительської «ласки» й малому Маркові. Скінчилося це «навчання» тим, що розгніваний Лука Іванович відшмагав «пана професора» батогом, а сина забрав додому.\nБільш-менш системну освіту майбутньому драматургу вдалося здобути в Бобринецькій повітовій школі, де він навчався з 1853 по 1856 рік. У цей час хлопчина жив у сім’ї своєї бабусі по матері Уляни Василівни Дубровинської. Сини його бабусі Олексій, Єгор, Микола і Федір були музикально обдарованими людьми, добре грали на різних музичних інструментах, любили літературу. «…Не проходило навіть вечора, — згадує драматург, — щоб в нашій господі не лунала музика або спів. Увечері до дядьків збирались товариші, найпаче в неділю, частувалися, співали (всі дядьки були в церковнім хорі) духовні концерти і світські пісні <…> а іноді і читали гуртом, найчастіше Гоголя і «Енеїду» Котляревського». Дядьки разом з Марком співали народних пісень, серед яких були й українські.\nВеличезний вплив на вирішення подальшої долі Кропивницького мало його знайомство у підлітковому віці з театральним мистецтвом. Сталося це завдяки приїзду до Бобринця влітку 1854 року драматичної трупи Людвіга Млотковського. Після цього бажання виступати на сцені в нього було таким, що «ані перспектива службової кар’єри, ані рішучі протести батька вже не змогли приглушити той потяг». Через деякий час дядько Кропивницького Микола Дубровинський разом зі своїм товаришем організував у Бобринці театральний гурток, до якого залучив і небожа.\nПісля закінчення 1856 року з похвальним листом повітової школи і невдалої спроби продовжити навчання в гімназії Кропивницький поступає на державну службу до повітового суду в місті Бобринці, де кілька років працює дрібним чиновником.\nЗ 1862 році Кропивницький відвідує заняття на юридичному факультеті Київського університету як вільний слухач. Любов до мистецтва приводить його до театру подивитися на знамениту артистку Фабіанську, яка того дня виконувала роль хлопчика в якійсь перекладній мелодрамі. Враження від її гри було таким, що юнак кілька днів ходив як непритомний, забув про все на світі й став писати ночами п’єсу українською мовою (це був його перший драматичний твір «Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить»). Коли ж Кропивницькому вдалося побачити уславлену акторку на сцені вдруге, він остаточно дійшов висновку, що його покликання театр. Провчившись як вільний слухач у Київському університеті три семестри, Кропивницький повертається до Бобринця, де з лютого 1864 служить у повітовому суді на посаді «столоначальника по гражданській часті».\nОсновною причиною повернення був створений тут акторами Соболєвими (братом і сестрою) театральний гурток, активну участь у роботі якого брав, до речі, і юний Іван Тобілевич. Цей аматорський колектив виставляв твори українських і російських драматургів. Силами акторів-аматорів було виставлено й першу драму Кропивницького «Микита Старостенко, або Незчуєшся, як лихо спобіжить» (згодом після суттєвої переробки твір отримав назву «Дай серцеві волю, заведе у неволю»). Автор кілька разів його доопрацьовував.\nПісля від’їзду з міста акторів Соболєвих Кропивницький фактично стає керівником гуртка. Він пробує свої сили і як актор, і як режисер, і на обох напрямах має великий успіх.\nНа казенній службі майбутній засновник театру корифеїв не просувався, а незрідка й зовсім втрачав заробіток через захоплення мистецтвом та участь в аматорських виставах.\nЖивучи в Єлисаветграді, разом з місцевими аматорами та у складі заїжджих професійних труп Кропивницький виступає у приватному театрі Трамбіцького, а у вересні 1871 після смерті батька назавжди покидає казенну службу, розпродує отримане у спадок господарство і разом з дружиною Олександрою приїздить до Одеси. В Одесі він отримує запрошення зіграти на сцені Народного театру графів Моркових і Чернишова роль Стецька у «Сватанні на Гончарівці». Успіх був грандіозним.\nСприятливіше середовище для розвитку українського театрального мистецтва знаходить Кропивницький і у Харкові, куди переїздить восени 1873 р. Слава Кропивницького як актора й режисера сягає далеко за межі України, і на літо 1874 р. він отримує запрошення від столичного антрепренера Зізеріна на чолі невеличкого театрального колективу приїхати з українським репертуаром на гастролі до Петербурга. Гастролі тривали протягом трьох з половиною місяців. Це був перший успішний виступ української трупи в Санкт-Петербурзі. Проте, на жаль, значна частина російських глядачів виступи українських акторів сприймала як своєрідну екзотику.\nВеликі сподівання щодо подальшого розвитку українського театру покладав актор на шестимісячну творчу подорож по Галичині й Буковині, де не діяли заборони царського уряду. Сюди його 1875 року було запрошено антрепренером театрального товариства «Руська бесіда» Теофілією Романович. Завдяки цій поїздці відрізана державним кордоном від Наддніпрянщини західноукраїнська публіка дістала змогу ознайомитися з найкращими зразками українського театрального мистецтва.\nСумна звістка про Емський указ застала Кропивницького в Катеринославі (нині м. Дніпро), де він працював режисером і актором у драматичній трупі Ізотова, репертуар якої значною мірою складався з українських п’єс. Заборона на українські спектаклі тривала понад п’ять років. Увесь цей час митець змушений був працювати в російських трупах, перегравши «до 500 ролів на московській мові — від губернатора в «Птичках певчих» до Отелло». Лише інколи вдавалося йому взяти участь у виставах рідною мовою на аматорській сцені.\nДозвіл на постановки українських п’єс на теренах Російської імперії восени 1881 року став надто важливою віхою в історії українського народу. Свої перші кроки новий український театр розпочав вже восени у Кременчуці, де в російській трупі Ашкаренка режисером і провідним актором працював Кропивницький. Можливість створення національного театру надихає митця згуртувати навколо себе однодумців, разом з якими він починає виставляти українські п’єси, які ті часи були дуже популярними, а надто серед простого люду.\nНа початку 1882 року українські актори на чолі з Кропивницьким приїздять до Києва. Розпочалися спектаклі 10 січня в театрі Бергоньє (тепер — Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки). Грали Шевченкового «Назара Стодолю». Головну роль (Назара) виконував Кропивницький. «Оплесків таких я не чув і в Харкові», — згадував пізніше митець. Однак, попри такий великий успіх, після закінчення київських гастролей театральне товариство розпалося. Формальною причиною було наближення Великого Посту, під час якого спектаклі заборонялися. Хоча значно більше підстав уважати, що Кропивницького не влаштовував низький фаховий рівень більшості членів трупи, які навряд чи могли впоратися з тими високими завданнями, котрі висував перед ними керівник.\nЯкісно новий етап у розвитку вітчизняного театрального мистецтва розпочинається з кінця жовтня 1882 року. Саме тоді Кропивницькому пощастило створити трупу, якій судилося стати славою і гордістю України упродовж багатьох десятиліть. Сталося це у Єлисаветграді (тепер — Кропивницький). Трупа мала назву «Товариство акторів» і офіційно вважалася російсько-малоросійською. Проте більш вона відома як «театр корифеїв». До складу Товариства акторів увійшли такі згодом відомі майстри сцени, тоді ще учні Кропивницького, як Микола Садовський, Марія Заньковецька та інші. І хоча майже всі артисти, крім керівника та двох акторів російського театру були аматорами чи такими, що всього один театральний сезон виступали на професійній сцені, це були найкращі акторські сили українського народу. Вік більшості з них становив 19 – 25 років. Згодом до товариства приєдналися Ганна Затиркевич-Карпинська, Панас Саксаганський, Іван Карпенко-Карий, Марія Садовська-Барілотті та інші.\nРозпочалися виступи Товариства акторів 27 жовтня 1882 року з постановки «Наталки Полтавки». Саме в цьому спектаклі у ролі Наталки дебютувала на професійній сцені уславлена Марія Заньковецька. Вже після перших спектаклів стало зрозуміло, що трупа Кропивницького є прекрасно злагодженим ансамблем з великими потенційними можливостями. Це підтвердилось і під час гастролей у Києві наприкінці того ж 1882 року. Усі вистави трупи користувались незмінно великою популярністю, особливо серед української частини населення. І це, звичайно, не могло не насторожити владні структури, які понад усе боялися проростання в українському суспільстві паростків національної свідомості. А тому з метою запобігання розвитку небажаних для російського уряду подій київський генерал-губернатор із власної ініціативи заборонив виступи українських театральних колективів на території підвладного йому Київського генерал-губернаторства, що складалося з Київської, Волинської та Подільської губерній, а також у Полтавській і Чернігівській губерніях, якими він керував за сумісництвом. Разом із тим схвальні відгуки про виступи українських акторів дедалі частіше з’являються на сторінках таких авторитетних газет, як «Труд», «Заря», «Южный край», «Одесский листок», і Кропивницький доходить висновку, що настав час «завойовувати» столицю.\nАле для поїздки з гастролями до Санкт-Петербурга потрібно було мати не тільки значні кошти, а ще й дозвіл столичних властей. Ні того, ні того у драматурга не було, і він став шукати людину, котра б змогла в цьому допомогти. За словами Миколи Садовського, «ще в той час, коли трупа вперше грала в Києві, поміж київською громадою українців була нарада, що треба комусь із грошовитих громадян стати на чолі трупи і поставити діло якнайкраще, бо, розуміється, актори всі — біднота, не змогли зразу обставити блискучо всякий спектакль, на це треба було затратити зразу чимало грошей». Через деякий час таку людину Кропивницький знаходить в особі відомого українського драматурга Михайла Старицького, якому в серпні 1883 року й передає керівництво колективом, залишивши за собою режисерську й акторську роботу. «\nВодночас трупа непомірно розрослася, що вельми негативно позначилося на її фінансовому становищі. Старицький знайшов вихід у тому, що став розділяти товариство навпіл. Одна частина трупи грала, наприклад, у Новочеркаську, а друга — в Ростові. Тим часом, провадить далі Садовський, з трупи вийшли Затиркевич-Карпинська «через зменшування платні, Максимович і навіть Марія Заньковецька, бо не зійшлися в умовах». Покинув трупу й Садовський. На цьому тлі загострились особисті стосунки між Кропивницьким і Старицьким, які, зрештою, на базі великого драматичного колективу утворили дві самостійні трупи. Сталося це у квітні 1885 року.\nДеякі дослідники вважають, що, мовляв, «через непогамованість особистих амбіцій було зруйновано еталонну, зразкову українську трупу». Втім, загострення особистих стосунків багато в чому стало вже наслідком фінансових негараздів у колективі, що в іншому випадку могло призвести до суттєвого скорочення його складу. «За таких умов створення двох самостійних труп було, напевно, єдино правильним рішенням, оскільки вдалося зберегти практично весь акторський склад, що упродовж тривалого часу під керівництвом двох найдосвідченіших національних митців пройшов першокласну театральну школу. Сформувалися, по суті, два українські професійні театри, котрі своєю діяльністю могли охопити значно більшу територію тодішньої країни.»\nУ листопаді 1886 року після тривалих клопотань Кропивницький, нарешті, одержує дозвіл приїхати до Петербурга. Напередодні цієї справді історичної події російська преса відгукувалася про трупу з великим скептицизмом, навіть зневагою, називала гостей з України мужицьким та хохлацьким театром. Але вже перші спектаклі змусили притихнути навіть найбільших скептиків і недоброзичливців. Вибагливих столичних глядачів вражала не лише незрівнянна гра артистів, а й неперевершений акторський ансамбль, котрий був родзинкою театру корифеїв.\nУспішна презентація української культури в столиці тодішньої країни надзвичайно багато важила для подальшого розвитку не тільки національного театрального мистецтва, а, врешті, й української державності. Театру Кропивницького вдалося частково спростувати міф про те, що самобутньої української культури начебто не існує, і прорубати не вікно, то принаймні квартирку в цивілізований світ, а отже, й прокласти вузеньку стежечку до визнання її у світі.\n3.4. Михайло Старицький\nМихайло Старицький народився 2 листопада 1839 року в селі Кліщинці Золотоніського повіту Полтавської губернії. Походив зі шляхетського роду. Батько, Петро Іванович, відставний ротмістр, помер, коли хлопцеві було вісім років. 1852 року померла і мати — Анастасія Захарівна. Вона походила з родини Лисенків. Залишившись сиротою, Михайло виховувався у родині свого двоюрідного дядька — Віталія Романовича Лисенка, батька композитора Миколи Лисенка.\nУ 1851—1856 рр. хлопець навчався у Полтавській гімназії, яка була на той час однією з найкращих. 1858 р. Михайло Старицький разом з Миколою Лисенком вступає до Харківського університету, а 1860 року родина Лисенків переїздить до Києва, і Михайло разом із Миколою перевелися на фізико-математичний факультет до Київського університету. Навчаючись там, обидва стали членами Київської громади, яка була об’єднана ідеєю любові до української літератури, мови, музики, історії. Разом з друзями Михайлом Драгомановим, Петром Косачем відкрили власним коштом недільні школи та бібліотеки, працювали у них.\nВ 1871 у Києві Старицький увійшов у творчу співпрацю з Миколою Лисенком — вони спільно організували «Товариство українських сценічних акторів». Старицький записував народні пісні, які потім видавав у обробці Миколи Лисенка, писав лібрето до Лисенкових опер («Гаркуша», «Чорноморці», «Різдвяна ніч», «Тарас Бульба», «Утоплена»).\n1878 року під тиском імперської влади Старицький припиняє активну громадську діяльність і деякий час, імовірно, мешкає у своєму родовому маєтку. Його перебування в цей період за кордоном, про що йдеться у деяких розвідках, практично нічим не підтверджується. До діяльного суспільного життя письменник повертається 1880 року.\nУ серпні 1883 року Михайлу Старицькому було запропоновано очолити першу національну професійну трупу, більш відому як «театр корифеїв». Драматург, як відомо, продав свій маєток у Карлівці та майже всі виручені кошти потратив на потреби трупи. Актори трупи Старицького отримували гонорари більші, ніж на імператорській сцені, мали найкращі декорації та костюми. Театр Старицького гастролював по всій Росії з величезним успіхом.\nВеликий внесок зробив Старицький в українську драматургію. Почавши з інсценізацій прозових творів та переробок малосценічних п’єс, таких як: «Різдвяна ніч», «Утоплена», «Сорочинський ярмарок», «Тарас Бульба», «За двома зайцями» Старицький написав багато оригінальних драматичних творів, найсильніші з них соціальні драми: «Не судилось», «У темряві» , «Талан», значну популярність здобула драма «Ой, не ходи, Грицю, та й на вечорниці». Особливе значення мають його історичні драми: «Богдан Хмельницький» (1897), «Маруся Богуславка».\n3.5. Марія Заньковецька\nЇї становлення, поступ і тріумф збігаються зі становленням, поступом і тріумфом українського театру – на тлі утисків, заборон і цензури. Силою свого могутнього таланту Марія Заньковецька впливала не тільки на серця публіки, яка мліла й плакала від її ролей, а ще й на серця тогочасних чиновників і можновладців, усіляко торуючи шлях на сцену для української драматургії. Хтозна, як би склалася доля нашого театру, аби не стояла біля його витоків «українська королева» (за словами Антона Павловича Чехова). Її ролі не вміщалися в жодне амплуа. Її почуття на сцені були просякнуті – за словами очевидців – такою силою, що на це не можна було дивитися без сліз. Її життєвий шлях був, звісно, нелегким. Але хіба могло бути інакше?\nНародилася Марія Адасовська влітку 1854 року на Чернігівщині, у селі Заньки – звідси й походить її псевдонім, узятий для того, аби “не порочити акторським ремеслом чесну фамілію”. Батьки – збіднілі поміщики усе ж спромоглися віддати доньку на навчання до приватного пансіону Осовської в Чернігові. Найбільше Марійці подобалися заняття танцями й пантомімою. Разом із подругами вони часто розігрували коротенькі сценки й етюди – уже тоді Марійка вирізнялася з-поміж інших напрочуд виразною грою.\nВ Адасовських часто бували гості. А оскільки батько мав чудовий баритон, а Марійка – проникливе мецо-сопрано, для гостей улаштовували концерти. Ці домашні виступи не минули безслідно. Коли дівчині виповнилося шістнадцять, вона зажадала: хочу в консерваторію! Однак у батьків було скептичне ставлення до кар’єри оперної співачки – занадто, мовляв, усе це легковажно, несерйозно, і – що люди скажуть… Довелося Марії про професійний театр забути.\nАби таки поставити на своєму й показати батькам, що її – усе одно буде зверху, Марія вступає в Ніжинську аматорську трупу. На Ніжинській сцені юні бурхливі поривання початкуючої актриси відзначив молодий офіцер Олексій Хлистов. І чи то дівчині таки смертельно набрид батьківський нагляд, чи полестили вишукані залицяння бравого вояка Хлистова, вона прийняла пропозицію руки й серця. Ставши дружиною артилерійського офіцера, сімнадцятирічна Марія опинилася відірваною від радостей світу – у фортеці Бендери, в Бессарабії. Єдиною відрадою для неї серед нудних буднів дружини військового був крихітний аматорський театр, де вона сповна виливала всі свої нерозтрачені пристрасті.\nСаме там їй і судилося зустріти найголовнішу людину в своїй долі – Миколу Карповича Тобілевича, він же актор Микола Садовський, один із братів Тобілевичів. У цей час Марія радісно поринає в світ української та світової літератури, ніби знає, що ще трохи – і вона таки зробить рішучий крок. Адже вона знає, вона точно знає, чого хоче – грати на сцені.\n1887 року церковний шлюб із Олексієм Хлистовим було розірвано. Ні чоловікові прокляття, ні осуд знайомих, ні обіцянки батьків порвати з нею всі зв’язки й ніколи більше не знатися не зупинили Марію. На ті часи розлучення було справою складною. Розривати шлюб, освячений під церковними банями, вважалося ганебним. Церковники наклали на Марію сувору єпитимію – відбути сім років у монастирі до того, як одружитися знову. Звісно, семи років у монастирі Марія дозволити собі не могла. А тому з Миколою Садовським вони так і жили невінчані. Зате тепер у її житті почалося найголовніше – сцена.\nТогочасний український театр потерпав від утисків із боку імперської влади. Українською мовою не можна було ставити твори світових класиків. Тодішнім нечисленним театральним трупам доводилось обмежуватися тільки репертуаром на сільську тематику – вистави, у яких ідеться про життя інтелігенції або, не дай Боже, про політику, були під суворою забороною. Марія Заньковецька згадує: «Не можу не сумувати про збіднення української драматургії. Звичні докори театральної критики б’ють майже повз ціль, тому що це явище в значній мірі треба віднести на рахунок цензурних утисків. Автор дає прекрасну річ. Я аплодую. Ось роль – думаю. І радію. Але олівець цензора пройшовся по п’єсі. І майже немає ролі, немає п’єси!».\nПроте й бідність репертуару, і вузькі за діапазоном ролі вона компенсувала силою таланту. Тодішні салонні панночки, пересичені й утомлені театром, інтелігенція, цар Олександр із родиною, побувавши на виставах за її участю, безмірно дивувалися – як можна з такої вбогості та здобути таке багатство\n«Могутній талант, який зробив би честь найкращій європейській сцені», – писав про неї ще тоді скромний театральний критик Симон Петлюра… А коли Заньковецькій запропонували залишити Україну заради блискучої кар’єри в Росії, заради справді великих ролей світової класики, заради приголомшливих гонорарів, вона відмовила: «Моя Україна надто бідна, щоб її покинути…».\nНа жаль, родинне життя Заньковецької не було щасливим. Красень і улюбленець жіноцтва Микола Садовський часто зраджував її. За їхніми постійними сварками й примиреннями стежила не тільки театральна богема, а й мало не вся українська й російська інтелігенція. Урешті вони розлучилися – улітку 1909 року. Заньковецька покинула театр Садовського й почала виступати в численних мандрівних трупах. А 1922 року Марія Заньковецька разом із Павлом Саксаганським організували Народний театр у Києві, пізніше – театр імені Заньковецької, нині – Львівський український драматичний театр ім. Марії Заньковецької. Вона ще встигла зіграти багато ролей, навіть знялася в першому українському кінофільмі «Остап Бандура». Перше звання народної артистки України присвоїли саме їй, Марії Заньковецькій.\n3.6. Брати Тобілевичі. Іван Карпенко-Карий\nВажко знайти ще одну таку родину, щоб такою ж мірою прислужилася розвиткові українського театру, як це зробила родина Тобілевичів. Із шести дітей четверо стали справжніми зірками української сцени, її корифеями.\nВони походили з родини збіднілого шляхтича Карпа Адамовича Тобілевича, що заробляв на життя, працюючи управителем панських маєтків. Кожен із братів взяв собі звучний псевдонім: Іван став Карпенком-Карим (від імені батька та прізвища улюбленого персонажа — Гната Карого з п’єси «Назар Стодоля»), Микола став відомим світові під прізвищем Садовський (це було дівоче прізвище їхньої матері, Євдокії Зіновіївни Садовської), Панас називався Саксаганським (від назви річки Саксагань, що протікала в рідних місцях Тобілевичів). Крім того, до славетної родини Тобілевичів належали й інші видатні театральні діячі: акторки Марія Садовська-Барілотті, що доводилася сестрою братам Тобілевичам, Софія Дітковська-Тобілевич — друга дружина Івана Карпенка-Карого, Марія Заньковецька, дружина Миколи Садовського, Лідія Квітка, що була першою дружиною Панаса Саксаганського.\nРодина сильно вплинула на те, що Тобілевичі сформувались як творчі особистості. Як згадував пізніше Панас, саме від матері діти вперше почули про театр. Вона знала напам’ять усю «Наталку Полтавку», вміла надзвичайно цікаво проказувати окремі ролі та зображати різних дійових осіб. Власне під впливом Євдокії Зіновіївни, а пізніше і старшого брата Івана інші члени родини захопилися театральним мистецтвом.\nСтарший із братів, Іван Тобілевич, відомий як драматург і актор Іван Карпенко-Карий, народився 17 вересня 1845 року у селі Арсенівка Херсонської губернії. 1859 року він з відзнакою закінчив Бобринецьке повітове училище і розпочав кар’єру урядовця — спочатку писаря в канцелярії поліційного пристава міста Мала Виска, згодом канцелярського служителя та писаря в міській ратуші міста Бобринець, потім писаря Бобринецького повітового суду. 1865 р. юнак опинився в Єлисаветграді (нині Кіровограді), де служив у повітовому та міському поліцейському управлінні. В 1868-1869 рр. Іван Тобілевич виконував обов’язки секретаря міського поліційного управління в Херсоні.\n1869 року він одружився з Надією Тарковською, з якою прожив щасливе, проте недовге подружнє життя (Надія померла від сухот 1881 року). Садибу, що заклав на землях, які дружина отримала у спадок, він назвав на її честь — хутір Надія.\nУ 1883 року за зв’язок з українськими революційними діячами Тобілевича звільнили зі служби і відправили під нагляд поліції у Новочеркаськ. На засланні Іван Карпович спочатку працював ковалем, а згодом відкрив власну палітурну майстерню. Там він познайомився з актрисою Софією Дітковською, що стала його другою дружиною. Згодом гласний нагляд поліції було замінено на негласний, а Тобілевичі змогли повернутися до рідних місць.\nПаралельно з чиновницькою кар’єрою Івана Карповича активною була і його діяльність на театральній ниві. Ще в Єлисаветграді разом з Марком Кропивницьким він займався організацією вистав та брав участь у виставах аматорських театрів. Після звільнення з-під нагляду поліції Карпенко-Карий грав у трупі Михайла Старицького, а в 1888-1890 рр. був актором трупи свого брата Миколи Садовського. Вийшовши з цієї трупи разом з іще одним братом, Панасом Саксаганським, Іван Карпович стояв біля витоків чи не найкращого театрального колективу того часу — Товариства російсько-малоросійських артистів під керівництвом Панаса Саксаганського. На основі цієї організації виник «театр корифеїв».\n2 вересня 1907 року Карпенко-Карий помер у Берліні, куди він виїхав на лікування ще 1906 року, а поховано його у с. Карлюжини на Кіровоградщині, біля хутора Надія.\nНайбільшої слави Іван Карпенко-Карий здобув як драматург. Перші його твори з’явилися ще 1883 року в альманасі «Рада» під псевдонімом Гнат Карий було надруковано оповідання «Новобранець». На засланні створено і першу п’єсу — «Чабан» («Бурлака»), а також п’єси «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Наймичка», «Безталанна». Протягом 1886-1887 років Карпенко-Карий опублікував п’єси «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Наймичка», «Безталанна», «Мартин Боруля». Перший «Збірник драматичних творів» вийшов у Херсоні 1886 року. Загалом же він був автором 18 п’єс, майже всі з яких увійшли до скарбниці українського театру. На відміну від попередників, він зміг подолати надмірний етнографізм та оперетову форму подачі матеріалу. Іван Франко справедливо зазначав, що Іван Карпенко-Карий «був одним із батьків новочасного українського театру, видатним артистом та ще й великим драматургом, рівного якому не має наша література та якому щодо ширини й багатства творчості, артистичного викінчення і глибокого продумання тем, швидкої обсервації життя і ясного та широкого світогляду не дорівнює ані один із сучасних драматургів не тільки Росії, а й інших слов’янських народів».\nЧималу популярність здобув Іван Карпович і як актор. Його акторський діапазон був широким — від яскравих комедійних ролей (Мартин Боруля, Терешко Сурма) до героїко-романтичних постатей (Назар Стодоля). І кожен образ він втілював дуже достовірно і психологічно точно, завдяки заглибленості в матеріал і природній щирості гри. У вуста одного зі своїх героїв Карпенко-Карий вкладає своє творче кредо: «Сцена ж — мій кумир, театр — священний храм для мене!.. У театрі грати повинні лише справжню літературну драму, де страждання душі людської тривожить кам’яні серця і, кору льодяну байдужості на них розбивши, проводить в душу слухача жадання правди, жадання загального добра… Служить таким високим ідеалам любо! Щоб тільки певність мати, що справді ти несеш нехибно цей стяг священний!»\nОтож маємо феноменальний випадок в історії світової культури, коли, жертвуючи задля розпочатої справи маєтками, нехтуючи кар’єрою, здоров’ям, а деколи й свободою, театральні діячі зводили храм мистецтва. Ті, кого називають корифеями українського театру, маючи дворянське походження й неабиякі інтелектуальні здібності, могли б у славі й розкоші працювати артистами Імператорського театру. Та ці талановиті люди обрали шлях служіння рідному народові. Усупереч обставинам, ніхто з них не зрадив своїх ідеалів, незважаючи на злидні, переслідування й життєві випробування. «Театр корифеїв» став не просто першим українським театром, а й започаткував театральне мистецтво в Україні. А твори його відомих драматургів стали класикою, актуальною і в наш час. Одним із таких є, безперечно, й комедія Карпенка-Карого «Мартин Боруля», зі змістом якої ми познайомимось на наступних уроках.\nЧитати с. 59- 69\nПрочитати комедію І.Карпенка-Карого «Мартин Боруля»\nЗавантажити: Розвиток драматургії і театру другої половини ХІХ століття. Представники «театру корифеїв» (10 клас. Українська література) + Презентація + Сертифікат (Розмір: 21.2 MB, Завантажень: 130)


Як у Мелітополі миряни святкуватимуть Благовіщення | Новости\n7 квітня православні християни Мелітополя традиційно святкували Благовіщення. У цей день у храмах УПЦ повинні проходити служби. Але карантин скорегував події.\nЗа словами благочинного церков УПЦ Мелітополя Максима Смирнова, 7 квітня в храмах пройдуть служби, але в закритому режимі. Тобто, священнослужителі в храмі будуть молитися, щоб виконувати всі ритуали, але для парафіян храми будуть закриті. Не можна мелітопольцям перебувати і біля храмів під час служби, бо будь-які масові заходи і скупчення людей постановою Уряду заборонено. За цим спостерігатиме поліція, проінформували МВ.\nТа після служб і протягом всього дня храми будуть відкриті для людей. За словами о. Максима відвідування храмів не забороненоНеобхідно тільки дотримуватися всіх правил карантину - тримати дистанцію, обов'язково надягати маску, користуватися антисептиками. Цілувати руки священникам та ікони на час карантину також не дозволяється.\n#мелітополь #благовіщення #як проходитиме богослужіння


Новини 2018-03-16 14:43\nМЗС Британії звинуватило Путіна в отруєнні Скріпаля\nБорис Джонсон уточнив, що Лондон не має нічого проти звичайних громадян РФ.\nМіністр закордонних справ Великої справ Британії Борис Джонсон заявив у п'ятницю, 16 березня, що ,ймовірно, президент Росії Владімір Путін особисто віддав наказ застосувати нервово-паралітичну речовину "Новачок" для отруєння колишнього шпигуна Сєргєя Скріпаля та його доньки у Солсбері. Про це повідомляє Reuters.\n"Наша сварка пов'язана з путінським Кремлем і з його рішенням, і ми вважаємо, що найбільш вірогідно його рішенням було наказати використати нервово-паралітичної речовини на вулицях Великої Британії, на вулицях Європи вперше після Другої світової війни", - підкреслив він.\nЗа його словами, Лондон не має нічого проти звичайних громадян Росії.\n"Ми не маємо нічого проти самих росіян. В результаті того, що відбувається, русофобії не повинно бути", - наголосив Джонсон.\nУ четвер, 15 березня, стало відомо, що Велика Британія має намір відправити міжнародним експертам Організації із заборони хімічної зброї речовину, якою отруїли колишнього розвідника Сєргєя Скріпаля та його дочку.\nБорис Джонсон сказав, що експерти в ОЗХЗ, яка базується в Нідерландах, матимуть змогу перевірити матеріали британських слідчих.\nБорис Джонсон Велика Британія Владімір Путін отруєння Сєргєй Скріпаль


Відкритий лист міністру юстиції України П.Д. Петренку та голові Кіровоградської облдержадміністрації О.В. Петіку\n27.03.2014 | 15:17\nШановні Павле Дмитровичу та Олександре Владиславовичу!\nПодії, які тривали з кінця листопада минулого року до кінця лютого року нинішнього в Україні дали унікальний шанс нашій державі на перезавантаження – наш народ, обурений системними злочинами та правопорушеннями, змістив злочинний диктаторський режим Януковича. Разом з тим, внаслідок кривавих злочинів влади Партії регіонів більше сотні беззбройних людей були вбиті під час протистоянь у Києві, ще кілька тисяч до цього часу знаходяться на лікуванні, величезна кількість українських громадян зникли безвісти. Проте саме завдяки цим жертвам Україна врешті-решт має можливість стати дійсно правовою демократичною європейською державою, визнаною у всьому світі. Якби не кілька але…\nНе зважаючи на те, що люстрація чиновників є однією із головних вимог Євромайдану, до цього часу при владі залишаються старі перевірені кадри Партії регіонів. Формально вони відкрестились від злочинів режиму Януковича, проте суть їх залишається незмінною. Одним із таких є Олександр Васильович Чудний, який, не зважаючи на події в державі, продовжує обіймати посаду начальника Головного управління юстиції у Кіровоградській області. Хоча саме цей чиновник був одним із тих депутатів-регіоналів Кіровоградської обласної ради, які 24 січня нинішнього року на позачерговій сесії Кіровоградської облради підтримали текст звернення до Президента. Нагадаємо, у ньому йшлося про збереження миру та спокою в Україні та засуджувалися дії протестуючих. Жодного слова про звірства «Беркуту» там немає. І це, не зважаючи на те, що від рук спецпризначенців загинули люди. Хоча саме депутати повинні були донести думку народу у зверненні, засудивши в тому числі дії «Беркуту», які призвели до людських жертв. Втім, Олександр Чудний разом з іншими холоднокровно виконав наказ «згори», знехтувавши думкою народу.\nТа це ще, як кажуть в народі, квіточки. Існує величезний об’єм інформації, яка свідчить про те, що саме Олександр Чудний є одним із учасників злочинного угрупування на чолі з екс-очільником Кіровоградської облдержадміністрації Сергієм Ларіним. Внаслідок їх діяльності на Кіровоградщині відбувались масові рейдерські захоплення рентабельних підприємств. За «дивним» збігом обставин, майже всі вони мали відношення до опозиційних політичних сил. Зокрема, є інформація про те, що саме Олександр Чудний давав особисті накази реєстраторам центру надання адміністративних послуг Кіровоградської міськради, внаслідок чого чотири підприємства, що входять до складу корпорації «ХХІ століття», яка належить членам партії «УДАР» Миколі та Ларисі Онулам, за сфальсифікованими документами отримали нових власників та керівництво. Втім, в судовому порядку ці підприємства вдалося відстояти. Набагато менше пощастило ТОВ «АПК «Ніка», яке зареєстроване в Кіровоградському районі. Державний реєстратор за особистою вказівкою Олександра Чудного перереєстрував підприємство на іншу особу. Тобто, відбулось класичне рейдерське захоплення, внаслідок якого підприємство отримало нового власника та керівника. До речі, за цими фактами відкрито кримінальне провадження, слідство за яким триває.\nРазом з тим, одіозний чиновник останнім часом почав розповідати про те, що його позиції на посаді начальника Головного управління юстиції у Кіровоградській області залишаються незмінними. Бо він про це начебто домовився вже з новим міністром юстиції, заплативши за недоторканість велику суму грошей.\nШановні Павле Дмитровичу та Олександре Владиславовичу! Ми не віримо, що таке може статися в оновленій Україні. Разом з тим, для того, щоб прибрати дестабілізуючий фактор, який нівелює досягнення українського народу, закликаємо вас зробити все можливе для того, щоб скомпрометований чиновник залишив свою посаду. За це величезна кількість підприємців та звичайних жителів Кіровоградщини вам тільки подякують.\nГолова Кіровоградської обласної організації ВО «Батьківщина» О. Чорноіваненко\nГолова Кіровоградської міської організації ВО «Батьківщина» І. Марковський\nГолова Кіровоградської обласної організації ВО «Свобода» О. Ромащенко\nГолова Кіровоградської міської організації ВО «Свобода» С. Запорожан\nГолова Кіровоградської обласної організації Політичної\nПартії «УДАР» Віталія Кличка А. Ревенко\nГолова Кіровоградської міської організації Політичної\nПартії «УДАР» Віталія Кличка Л. Онул\nСпівкоординатор обласної організації\nполітичної партії «Правий сектор» О. Кузьмін\nКоординатор кіровоградської Самооборони М. Джоган


Шимків: Виборча реформа застрягла | Факти\nВодохреща 2018: як українці в ополонки занурюються (ОНЛАЙН)\nІсторичну несправедливість вирішено! Портрет Грушевського в Раді перший\nКілометрові затори: траса Київ-Одеса паралізована\nГосподи, поможи! Занурення Ляшка в ополонку\nПерестрілка біля школи Одеси, є загиблі – ЗМІ\nНа Івано-Франківщині вихователька б’є дітей до синців і саден\nПерестрілка біля школи Одеси, є загиблі – ЗМІ ...\nЖінка витягла самогубцю з-під поїзда за секунду до ...\nДепутат сховався від журналістки в туалеті. Але вона не розгубилася\nГрип у США: померли 20 дітей, місць в лікарнях немає – ставлять намети ( Видео )\nКартер: Росія нічого не зробила для перемоги над тероризмом у Сирії\nВ одній позиції: порнозірка розповіла про роман з Трампом\nТрамп: Росія допомагає КНДР обходити санкції\nПапа Римський повінчав пару в літаку\nХаос у Нідерландах: вітер розкидає людей і авто ...\n200 українців застрягли в Єгипті через несправність літака ...\nInstagram почав показувати користувачів онлайн\nЧому не потрібно користуватися мікрохвильовкою – небезпечний наслідок\nБез PIN-коду та підпису! Visa запускає біометричні банківські ...\nБільше $100 тис. Курс біткоіна до 2025 року ...\nОлег Винник на Водохреща представив нову пісню\nАні Лорак попрощалася з Києвом\nКрасуня Рубі Роуз опинилася в інвалідному візку після операції\nСкромність і секс: як зірки на Водохреща в ...\nФакти / Україна / Шимків: Виборча реформа застрягла/ Вересень, 15 , 2017 в 23:19\nШимків: Виборча реформа застрягла\nРеформа виборчої системи застрягла, ключ до її подальшого просування – у парламентарів.\nПро це на 14-тій щорічній зустрічі Ялтинської європейської стратегії (YES), організованій Фондом Віктора Пінчука, заявив секретар Національної ради реформ при президентові України, заступник глави адміністрації президента України Дмитро Шимків.\n– У 2014 році ми готували 18 реформ, одна з них – реформа виборів. Це була одна з 10 пріоритетних реформ в рамках асоціації з ЄС. Я тоді працював в Раді реформ і мені влаштували “холодний душ” всі члени парламенту: “Ти що, збираєшся це зробити через Адміністрацію президента? Ми цього не дозволимо!” … Наразі якісь реформи йдуть повільно, якісь швидше, але виборча реформа, по-суті, застрягла, – сказав він.\nШимків наголосив, що наразі відповідальність за втілення виборчої реформи лежить, в першу чергу, на парламенті.\n– Їм важко про це нагадувати – їх обрали, у них є певний рівень, недоторканість. Але, я думаю, це завдання, яке потрібно вирішити саме в парламенті, – резюмував він.\nВ свою чергу народний депутат України Мустафа Найєм вказав на те, що поточна політична система унеможливлює доступ молодих та прогресивних людей до парламенту, що й обмежує його дієвість.\n– Якщо ви подивитесь на тисячі молодих, енергійних і активних реформаторів, у них немає зараз шансу прийти до політики. Найбільша перешкода для них – це не єдність і сміливість, у них ці якості присутні. В них немає ресурсів, ресурси сконцентровані в 5-7 парах рук. Ті люди, які керують нашою країною, не хочуть ділитись цими ресурсами – ні грошима, ні ЗМІ, ні урядуванням, – підкреслив він.\nНародний депутат України Павло Різаненко висловив думку, що проста зміна виборчої системи не дасть бажаних результатів.\nЧитайте: Стівен Хокінг на YES2017\nНагадаємо, що 14 вересня у Києві стартувала 14-та щорічна зустріч Ялтинської європейської стратегії (YES). Факти ICTV ведуть пряму відео онлайн-трансляцію з форуму.\nОпубліковано Вересень, 15 , 2017 в 23:19


Як бум імпорту вживаних авто у Нідерландах вплине на українців? — Eauto\nЯк бум імпорту вживаних авто у Нідерландах вплине на українців?\nАналітика 27 листопада, 2021\nВживані автомобілі стають популярнішими не лише в Україні. За інформацією CARFAX Europe, 2021 рік став рекордним у імпорті автомобілів з пробігом до Нідерландів. Якщо темпи імпорту збережуться, кількість таких машин, ввезених з інших країн, перетнуть позначку в 300 000 штук. Інститут досліджень авторинку проаналізував причини такого буму та спрогнозував можливі наслідки для українських автовласників.\nЧому європейці купують більше вживаних авто\nВ Україні існує досить поширений стереотип, що імпортують вживані автомобілі з-за кордону лише українці, а європейці в більшості купують нові машини. Проте реальність — інша. У країнах Європейського Союзу справді купують більше нових авто. В першу чергу — через розвинутішу економіку та більшу купівельну спроможність.\nПроте вживані автомобілі з-за кордону також популярні серед європейців. Особливо у країнах, де менш розвинуте автомобільне виробництво. Наприклад, до Польщі з січня по жовтень 2021 привезли 796 357 легковиків з пробігом. Це — майже вдвічі більше машин, ніж за аналогічний період привезли до України.\nЯк виявилося, підвищений попит на вживані машини існує і в Нідерландах. Більшість транспортних засобів привозять з Німеччини. Показники імпорту 2021 року виявилися значно успішними за минулі роки, у деяких випадках — у декілька разів. Таким чином, найімовірніше, буде встановлено рекорд кількості ввезених з-за кордону вживаних машин: понад 300 тисяч авто.\nТакі показники — це, в більшій мірі, наслідки пандемії COVID-19. Виробництво нових автомобілів довелося різко скоротити через дефіцит чипів та напівпровідників, а в деяких випадках навіть повністю зупинити. На ринку з’являється все менше нових автомобілів. Відсутність пропозиції в поєднанні з високим попитом призводить до збільшення інтересу покупців до вживаних авто. Оскільки на внутрішньому ринку їх не вистачає, доводиться імпортувати більше вживаних автомобілів з-за кордону.\nОсновна перевага вживаних автомобілів і причина, чому європейці надають їм перевагу станом на сьогодні: можливість купити автомобіль день в день, а не чекати постачання кілька місяців.\nВживаних автомобілів на європейських ринках стає менше. Зростає попит, а за ним — ціна. Ті машини, що раніше продавалися на експорт до України, залишаються у країнах Європейського Союзу. При цьому в Україні попит на вживані автомобілі, а особливо вживані авто з-за кордону, також не зменшується. Як наслідок:\nКупити авто за кордоном стає важче. Підбір займає довше часу, а покупцям доводиться миритися із недоліками технічного стану чи великими пробігами. Якщо не так давно усі хотіли «не биту — не мальовану — в рідній фарбі — невеликим пробігом», то зараз кілька косметичних підкрасів чи пробіг 200+ тисяч — вже нормальна ситуація.\nЦіна «свіжопригнаних» автомобілів в Україні зростає. Оскільки внутрішній ринок не здатен задовольнити попит, ціни на автомобілі залежать від вартості імпорту аналогічних авто. За здорожчанням машин з-за кордону можуть почати зростати ціни на внутрішньому ринку.\nМоже зрости кількість шахрайства, «скруток» пробігів, маскування технічних несправностей чи справжньої історії автомобіля — наприклад, роботи в таксі чи участі в ДТП. Все заради того, аби купити якнайдешевше машину за кордоном, та продати її в Україні дорожче.\n«Майже в усіх європейських країнах існує дефіцит вживаних транспортних засобів», — пояснює Франк Брюггінк, генеральний директор сервісу CARFAX в Європі. «Розвиток європейського та нідерландського ринку вживаних автомобілів показує, що прозорий і справедливий ринок вживаних автомобілів ніколи не був таким важливим, як сьогодні. Тому що в умовах дефіциту потрібно особливо уважно перевіряти походження автомобіля, його ринкову вартість та технічний стан», — зазначає спеціаліст.\nУкраїнські експерти підтверджують цю тезу. «Авторинок України зараз переживає дуже цікаві часи. З однієї сторони — він дуже активно розвивається та трансформується. З іншого — на нього не можуть не впливати процеси, що відбувається у світі. Вважаю, що найближчим часом автомобільному бізнесу доведеться визначатися: чи вони будують перевірений та цивілізований авторинок, чи займаються шахрайством, що врешті змусить їх покинути цей ринок» — переконаний Станіслав Бучацький, голова Інституту досліджень авторинку.\nЯкі тенденції вітчизняного авторинку та чи підтверджуються описані гіпотези на практиці, стане відомо уже 1 грудня, коли на сайті Інституту досліджень авторинку буде опублікована свіжа статистика за листопад.\nСлідкуйте за новинами Інституту досліджень авторинку, щоб бути вкурсі актуальних новин автомобільних ринків України та Європи.


Чим відрізняється айфон 6 від 6s і 6 Плюс — Порівнюємо iPhone 6, iPhone 6S і iPhone 6 Plus | Техніка\nЧим відрізняється айфон 6 від 6s і 6 Плюс — Порівнюємо iPhone 6, iPhone 6S і iPhone 6 Plus\nГоловна › Ремонт › Техніка › Чим відрізняється айфон 6 від 6s і 6 Плюс — Порівнюємо iPhone 6, iPhone 6S і iPhone 6 Plus\nПереваги iPhone 6s перед 6\nПереваги iPhone 6 Plus перед 6\nУ чому різниця iPhone 6S і iPhone 6\nСеред моделей шосте айфонів особливо помітно різноманітність.\nАле чим відрізняється айфон 6 від 6s і 6 плюс? У чому головна подібність і що нового в останніх моделях?\nЩоб дати відповіді на основні питання, необхідно розглянути детально кожні доповнення.\nПроцесор А8 використовується в iPhone 6 і iPhone 6 Plus\nДисплей (пікселі) 1334х750 1334х750 1920х1080\nДисплей (дюйми) 4.7 4.7 5.5\nЧастота 1.4 ГГц 1.8 ГГц 1.4 ГГц\nОперативна пам’ять 1Гб 2Гб 1Гб\nВбудована пам’ять 16, 64 і 128 Гб 16, 64 і 128 Гб 16, 64 і 128 Гб\nЗовнішня камера (у всіх телефонах є автофокус і спалах) 8 Мп 12 Мп 8 Мп\nФронтальна камера (знаходиться на передній частині пристрою) 1.2 Мп 5 Мп 1.2 Мп\nМаса пристрою (у грамах) 129 143 172\nПриблизна ціна (в рублях) 45 000 57 000 53 000\nЯкі переваги iPhone 6s перед 6\nЗа зовнішнім виглядом змін немає взагалі. Хіба тільки на задній панелі присутній «S» та у продаж надійшов рожевий варіант.\nУ 6s версії роз’єм під зарядку по краю має також різний колір на різних моделях.\nЗмін у розмірі екрану немає, при цьому товщина девайса змінилася, що позначилося на вазі (додаток 20 грам).\nЧерез збільшення ширини можливо, що чохли, призначені на шістку, не налізуть на нову модель.\nАле більшість користувачів запевняє, що невеликі зміни параметрів не вплинуло і чохли можна використовувати ті ж.\nОперативна пам’ять збільшена в 2 рази.\nСильні зміни відбулися в камері. Тепер фронтальна дозволяє робити знімки з кращою якістю, використовуючи камеру на 5 мегапікселів. Зовнішня камера стала 12 мегапікселів.\nМатеріал корпусу змінено. Після скандалу, що розгорівся навколо «гнеться шістки» виробник втратив інтерес до такого експерименту. iPhone 6s виготовлений з міцного алюмінію, що рятує від небажаних вигинів.\nПроцесор, використовуваний в 6s також на 2 ядра, але замість А8 йде А9. З-за цього змінюється частота з 1400 до 1840 МГц.\nПри всьому цьому в більш нової версії айфона, розрахованого на 16 Гб доступно тільки 12.\nПісля покупки ОС iOS 6 8, а на 6s iOS 9. Але в даний час представники шостий ери айфонів йдуть з 9 або навіть 10 версією операційної системи.\nПри поліпшенні продуктивність процесора змінилася приблизно на 20%. Час роботи такий же, різниць становить буквально хвилини.\nШвидкість роботи також збільшена. Завантаження додатків, перехід з однієї сторінки браузера на іншу і т. д.\nВізуальна різниця між iPhone 6 Plus перед 6\nВ першу чергу сильно впадає в очі різниця розмірів цих гаджетів. З більш звичних 4.7 дюймів айфон «виріс» до 5.5. При цьому вага його збільшився пошт на 50 грам.\nОднак, кількість пікселів на 1 дюйм становить також 326 ppi (незмінно з iPhone 5).\nНа обох телефонах використовується процесор А8 (двоядерний).\nКількість мегапікселів залишилося те ж, але діафрагма покращено. Також вдосконалена функція розпізнавання осіб Є пятилинзовый об’єктив. У цій версії вперше з’являється оптична стабілізація зображення.\nУ відеозапису змін немає, як iPhone6, так і 6 Plus можуть знімати уповільнено в 120 і 240 кадрів в секунду. Обидва володіють кінематографічної стабілізацією.\nЧитайте також: Viber не відкривається — Не запускається Viber на Windows 7 шукаємо помилку\nФронтальні камери телефонів повністю однакові (1.2 мегапікселя).\nАкумулятор до версії 6+ набагато потужніше, що безумовно є головним поліпшенням.\nЗавдяки збільшенню потужності iPhone 6 Plus здатний працювати до 80 годин, при цьому звичайна «шістка» тільки 50. При розмові по зв’язок 3G час йде 24 години проти 14 (відповідно).\nВ режимі очікування більш нова версія здатна витримати 384 години (16 днів), а версія старіше 250 годин (близько 10 днів).\nЦіна смартфонів відрізняється не дуже сильно. Різниця складає близько 5000 руб, при цьому ціна варіюється за величиною вбудованої пам’яті.\nЩо стосується камер, то суттєві відмінності ви навряд чи знайдете.\nДва моменти, які можна відзначити: камера iPhone 6 Plus трохи краще працює зі світлом і селфи виходять краще.\nДля багатьох користувачів важливо знати, чи варто взагалі міняти «шістку» на більш нові версії. Певної відповіді дати не можна.\nОскільки дизайн з 6 6s не змінений взагалі, а поліпшення «всередині» пристрої помітні, то міняти швидше варто. По продуктивності телефон безперечно краще поліпшення куди більш помітні.\nСильних змін з 6 на 6+ немає. Єдине помітне відмінність – збільшення девайса. Але при збільшенні корпусу акумулятор також збільшується, що надає айфону 6 плюс свої позитивні якості.\niPhone 6 Plus виграє величиною екрану у iPhone 6\nНе менш важливо враховувати, як буде використовуватися телефон. По мірі використання деякі функції можуть виявитися зайвими і будуть гальмувати роботу девайса, погіршуючи продуктивність.\nНе варто також забувати, що при збільшенні екрану пристрою потрібно дещо більше часу для повного завантаження чого-небудь.\nТакож для деяких користувачів зміна гаджета виявилася очевидною, оскільки корпус iPhone 6 виконаний з еластичного алюмінію і гаджет деформувався при неправильному зберіганні.\nЧитайте також: Що таке Viber Out і як ним користуватися?\nДеформація корпусу iPhone 6\nПідбирайте iPhone з розумом, вибирайте найбільш зручні моделі і зможете уникнути багатьох труднощів, пов’язаних з роботою і налаштуваннями в пристрої.\nДо речі, подивися в чому головні відмінності iPhone 7 і iPhone 7 Plus і головні відмінності iPhone 8 і iPhone 8 Plus.