НПП «Бузький Гард» - Туристична компанія Етнотур\n«Бузький Гард» — національний природний парк в Україні, в межах Миколаївської області, на річці Південний Буг.\nГоловне завдання фахівців Національного природного парку “Бузький гард”: збереження унікальних природних комплексів та історичних ландшафтів; проведення еколого-освітньої роботи; створення умов для організованого відпочинку; проведення наукових досліджень, розробка наукових рекомендацій. Місцевість, де розташований парк, відома як Гранітно-степове Побужжя.\nТури до: НПП «Бузький Гард»\nГотелі та котеджі у : НПП «Бузький Гард»\nСтатті : НПП «Бузький Гард»


Огляд газети «Голос України» - Огляд головних тем «Голосу України» від 10 вересня - Офіційний портал Верховної Ради України\nМіжнародна спільнота закликала Кремль звільнити всіх бранців\nТридцять п'ять "бранців Кремля" повернулися додому. 7 вересня літак із ними приземлився в аеропорту "Бориспіль". Вдалося визволити 24 військових моряків, узятих у полон Росією у Керченській протоці минулого року, а також політв'язнів Кремля. Серед них: Олег Сенцов, Олександр Кольченко, Володимир Балух, Роман Сущенко, Микола Карп'юк, Павло Гриб та інші. Аби повернути хлопців, Україна віддала Кремлю російських бойовиків, дезертирів і шпигунів. Однак за кремлівськими ґратами і в анексованому Криму ще залишаються понад 110 полонених і 227 - на території окупованого Донбасу. А значить, триває боротьба.\nНа летовищі наших хлопців зустрічали рідні, журналісти та високопосадовці, серед них - глава держави Володимир Зеленський, очільник Офісу Президента Андрій Богдан, глава МВС Арсен Аваков, голова СБУ Іван Баканов, омбудсмен Людмила Денісова та інші. Літак приземлився близько другої години дня - його вітали оплесками та радісними вигуками. Уже тоді рідні не могли стримувати сліз. Коли відчинилися двері, кожного українця зустрічав Президент - звільнені полонені дякували йому. (читайте у «Голосі України» на 1, 4 стор. >>> article/321381)\nПрезидент показав: якщо є політична воля, якщо є мета, якщо є розуміння, що треба робити, то майже ніколи не буває питань, які неможливо вирішити. Так прокоментував на початку погоджувальної ради лідерів депутатських фракцій і груп та голів парламентських комітетів Голова Верховної Ради України Дмитро Разумков звільнення у суботу, 7 вересня, наших громадян з російського полону, у тому числі й українських моряків. Глава парламенту висловив сподівання, що цю практику можна буде перейняти і впровадити і під час роботи Верховної Ради, об'єднавши зусилля в інтересах держави та її громадян. Д. Разумков також відзначив високу ефективність роботи Верховної Ради 29 серпня і 3 вересня. (читайте у «Голосі України» на 1-2 стор. >>> article/321387)\nЗа долею наших бранців стежили в усьому світі політики, дипломати, зірки кіно, активісти. Не злічити кількість міжнародних документів, мітингів, акцій, пікетів, концертів, які закликали РФ звільнити українських політв'язнів. Тому міжнародна спільнота активно відреагувала на обмін утримуваними між Україною і Росією, що відбувся у суботу.\nПрезидент Європейської Ради Дональд Туск звернув особливу увагу на звільнення з російського ув'язнення режисера Олега Сенцова й українських моряків. "Я продовжую закликати Росію звільнити всіх політичних в'язнів і поважати територіальну цілісність України", - написав він у Твіттері. (читайте у «Голосі України» на 1, 10 стор. >>> article/321405)\nДо 188 законопроектів, які вже включено до порядку денного другої сесії парламенту дев'ятого скликання, наступного понеділка буде додано питання, запропоновані іншими політичними силами. Про це поінформував на брифінгу після завершення погоджувальної ради Голова Верховної Ради України Дмитро Разумков.\n"Сподіваюсь, що два пленарні дні, які ви бачили, були показові, й сподіваюсь, у подальшому будемо так само ефективно працювати і приймати ті необхідні закони, яких так потребує наша держава", - сказав глава парламенту. (читайте у «Голосі України» на 2 стор. >>> article/321388)\nПовний випуск «Голосу України» від 10.09.2019 на сайті http://www.golos.com.ua


Реферат: Історія виникнення англійської мови - BestReferat.ru\nРеферат: Історія виникнення англійської мови\nНазвание: Історія виникнення англійської мови\nТип: реферат Добавлен 23:36:59 06 января 2011 Похожие работы\nПросмотров: 2486 Комментариев: 6 Оценило: 2 человек Средний балл: 4.5 Оценка: неизвестно Скачать\nСтара Англійська - 500 – 1100\nСередня Англійська - 1100 – 1500\nРання Сучасна Англійська - 1500 – 1800\nСучасна Англійська - 1800 – сьогодні\nВ ті часи жителі Англії говорили кельтською мовою та більшість із них була витіснена загарбниками на північ та на схід – переважно на території нинішніх Уельсу, Шотландії та Ірландії.\nСпільна Германська основа обох мов вказувала на схожість між Старої Англійською і мовою загарбників. Деякі слова, наприклад, дати, вказує свого роду гібридизацію з деякими написаннями, що повертають нас далеко в Стару Англійську, а інші мають Скандинавське походження. Ці подібності між двома мовами настільки великі, що в багатьох випадках не можна бути впевненим у точному походженні того чи іншого слова або орфографії. Однак, величезний вплив скандинавського діалекту, включаючи велику кількість запозичених слів, не з’являються у письмовій англійській мові, аж до чергового великого історичного та культурного перевороту, нормандського завоювання.\nКультурні відмінності між англосаксами та вікінгами були порівняно невеликі. Вони вели приблизно такий же спосіб життя і говорили двома різновидами однієї германської мови(які в сукупності утворюють основу сучасної англійської мови). Крім того, датчани незабаром прийняли християнство. Ці подібності спростили політичне об'єднання, і до кінця 10 століття Англія була одним королівством, з німецької культурою. Більша частина сучасної Шотландії також об'єдналась до цього часу в Gaelic kingdom, принаймні за назвою. Початок розмовної мови, ховається в таємничості та в теоретичних тенетах. Історія писемної Англійської мови також зникає в джунглях за відсутності писемних джерел. Але принаймні ті слова, які пов’язані з письмом розповідають нам чимало про ранній розвиток даного мистецтва та об'єктів, які використовувалися для написання символів.\nСлово писати в Старій Англійській мові виглядало writan. Спочатку воно означало шкрябати, а це саме те, що первісні люди робили на бересті або черепиці за допомогою гострого каміння та інших загострених інструментів. У більш розвинених країнах, які оточували Середземномор'я папірус використовувався замість кори дерев, як ви вже знаєте, що це й дало нам слово папери. Ручка якою ми зараз пишемо це латинське слово penna, що означало пір’їна і в деяких стародавніх колекціях ти все ще можеш знайти пташине пір’я. І олівець, яким ми користуємося успадковує його назву з латинської penicillum, що означає маленький хвостик і звертається до часу, коли писали за допомогою маленького пензля, який дійсно виглядав, як маленький хвіст. Термін літера, що позначає письмовий знак, буква алфавіту вважається спорідненим з Латинським словом linere, залишити клякси на поверхні. Але те, що написано повинно бути прочитано. У слові читати ми маємо дивне маленьке слово raedan зі Старої Англійської, яке означало спершу вгадати, розгледіти. Все, що треба було розтлумачити називалося raedels. Пізніше люди стали думати, що слово raedels мало форму множини через "S" на кінці. Нова форма однини raedel була утворена і стала предком сучасного слова riddle(загадка). Нарешті, слово читати набуло сучасного значення: якщо ти можеш читати, у вас є можливість побачити і зрозуміти, що написано.\nНа відміну від німецьких, норманські завоювання були маловпливовими. Не відбулося нічого подібного до норманського розселення. Замість того, Норманським солдатам, які були частиною армії вторгнення, було надано право власності на землю - і людей, що живуть на ній. Була введена Сувора феодальна система. Велика знать та барони, несли відповідальність перед королем, нижчі лорди кожен з яких володів селом, звітували перед бароном. Під ними були селяни, пов'язані в сувору систему взаємних обов'язків і зобов'язань перед місцевими лордами, і заборонялося виїжджати без їх дозволів. Селяни розмовляли англійською мовою саксів. Лорди і барони були франкомовними норманами. Це було початком англійської класової системи. Існування двох слів для більших тварин в сучасній англійській мові є результатом класового розподілу, започаткованим норманським завоюванням. Існують такі слова для живих тварин (наприклад, корови, свині, вівці), які мають англосаксонське походження, і слова, що означають мясо цих тварин(яловичина, свинина, баранина), котрі походять з англійської мови, яку нормани принесли в Англію. Як правило нормани їли м’ясо, а не англосаксонські селяни. Сурова система правління, котру нормани започаткували означало, що англонорманське королівство було найбільш впливовою політичною силою на британських островах. Недивно, що влада англійського монарху поступово розповсюдилась в інші частини британських островів в наступні 250 років. До кінця 13 ст. велика частина східної Ірландії була під контролем англонорманських лордів від імені англійського короля і втой час Уельс був також під його безпосереднім правлінням(в той час була започаткована традиція називати найстаршого сина монархом, Принцом Уельським). Шотландії вдалось залишити політичну незалежність в середні віки, але змушена була час від часу ступати у війни заради цього.\nЛексика англійської мови також дуже змінилися, з величезною кількістю запозичень з французької та латинської мов, на додаток до скандинавських запозичених слів, які уже згадувалися та поступово почали з'являтися і в писемній мові. Стара англійська, на зразок Сучасній Німецькій, проявила тенденцію до знаходження власних еквівалентів для іноземних слів і фраз (хоча обидва Стара Англійська і Сучасна Німецька мають багато запозичених слів), в той час як Середня Англійська придбала звичку, на зразок Сучасної Англійської мови охоче уживається з іноземними словами. Тримовність для англійської, французької та латинської мов було поширене в світі бізнесу і професій, із словами, що з легкістю переходили з однієї мови на іншу. Варто тільки перегорнути етимології будь-якого англійського словника, щоб отримати враження від величезного числа слів,які увійшли із французької та Англійська мов протягом середньовічного періоду. Ця тенденція продовжилася на початку сучасного періоду, коли відбувся вибух інтересу до писемних праць старого світу. Незважаючи на англійські правила, північна та центральні частини Уельсу ніколи не були врегульованими у великій мірі саксонами і Норманами. Як результат ("Кельтська")Уельська мова та культура залишилися сильною. Eisteddfods, національні фестивалі уельської пісні та поезії, тривали протягом середньовіччя і все ще мають місце сьогодні. Англо – нормандські лорди східної Ірландії залишилися вірними англійському королю, але, незважаючи на закони, навпаки, в основному сприйняли уельську мова та звичаї. Політична незалежність Шотландії не завадило розповсюдженню англійської мови і звичаїв у південній частині країни. По-перше, англо-саксонський вплив був посилений прибуттям багатьох саксонських аристократів, рятувалися бігством від норманського завоювання. По-друге, кельтські королі вбачали, що прийняття англо-нормандського стилю правління забезпечить зміцнення королівської влади. До кінця цього періоду культурний розкол склався між низовинами, де спосіб життя та мову були схожими до Англійської, і височинами, де ("Кельтська") гаельська культура та мова переважала - і де, з-за гірського масштабу, влада короля було важко здійснити.\nЄ п'ять основних наголосів в кожному рядку, і читач помітить, що рима зайняла місце алітерації Старої Англійської. Чосер був добре освіченою людиною, яка читала латинською мовою, вивчала французьку та італійську поезії, але не тільки книжками він цікавився. Він подорожував і закарбовував в пам’яті побачене, тому люди, яких він описує такі ж, як живі.\nВажлива прозова праця Сера Томаса Мелорі, була писана Середньою Англійською мовою. Він написав вісім окремих оповідань про короля Артура і його лицарів, але коли Какстон надруковав книги в 1485 (після смерті Мелорі) були об’єднані в одну довгу історію.\nУ цей же період ряд змін відбувся і у вимові (хоча не у всіх діалектах одночасно), які йдуть під збірною назвою "велике пересування голосних". Це були лінгвістичні звукові зміни, які відбуваються в кожній мові в будь-який період історії. Зміни у вимові не були результатом певних соціальних чи історичних чинників, але соціальні та історичні фактори допомогли розповсюдженню результатів цих змін. В кінці кінців, так звані чисті голосні звуки, які як і раніше характеризують багато континентальних мов зникли з англійської мови. Фонетичні подвоєння більшості довгих і коротких голосних звуків були також втрачені, що сприяло багатьом виключенням в англійській вимові, і що зараз нівелює зв’язки між багатьма англійськими словами їх іноземними еквівалентами.\nГерманська мовна сім’я\nАнглійська мова – це західно-германська мова, що походить від англо-фризьких діалектів, принесених до Великобританії Германськими завойовниками. Таблиця показує коротку хронологію Англійської мови, ілюструє основні моменти його розвитку.\n3. England. History, Geography, Culture. / Под ред. В.С.Кузнецовой. – М.,1976.\n4. O’Driscoll, James, Britain, Oxford University, England Press, 1995.\nСтудент 00:44:09 10 июня 2018\nDuke Nukem 15:16:42 25 октября 2017\nЛопух 02:27:34 08 июля 2017\nРаботы, похожие на Реферат: Історія виникнення англійської мови


Обладнання | rembudsad.com.ua - Part 6\nВерстат вертикально свердлильний 2Н135: технічні характеристики, ціна і фото\nВерстат вертикально свердлильний 2Н135 випускався в період з 1950 по 1965 рік. Виробником даного обладнання виступав Стерлітамскій завод, що спеціалізується на випуску верстатів різного призначення. Розглянутий нами агрегат дозволяє свердлити, розгортати отвори, зенкеровать і робити різьблення мітчиками. Він отримав не меншу популярність, ніж верстат 2н106п, випущений Молоденческім заводом. конструкція Фото вертикально Сверільні верстата 2Н135 Вертикально…\nСвердлильний верстат своїми руками: саморобний, інструкція, відео і пристрій\nСвердлильний верстат – це електричне обладнання, призначене для отримання глухих і наскрізних типів отворів при обробці полімерів, деревини, металу та інших матеріалів. Крім безпосередньо свердління, свердлильний верстат здатний зенковать, нарізати різьблення, фрезерувати. види Фото Сверільні верстата Для початку розглянемо основні види свердлильних верстатів, що дозволить вам визначити, який варіант підійде вам більше при роботі з…\nФрезер Фіолент МФ3 1100Е: відгуки, ціна, відео та доопрацювання\nФрезер Фіолент МФ3 1100Е, відгуки про який дозволяють отримати наочне уявлення щодо інструменту, є затребуваним на ринку агрегатів. З його допомогою можна виконувати досить широкий перелік операцій. Відмінний засіб для ручної обробки виробів, виконаних на основі деревини. Застосовується як в побуті, так і серед професійних теслярів і столярів. застосування верстата Фото фрезера Фіолент МФ3 1100Е…\nПрес для макулатури своїми руками: як вибрати, фото і відео\nПрес для макулатури є корисним пристроєм на багатьох виробництвах. За допомогою таких пресів можна переробляти величезну кількість паперу, картону та інших відходів. особливості застосування фото преса Завдання пресів для макулатури полягає в тому, щоб утилізувати всіляке сміття: папір; Картонні коробки; Документи зі строком; Паперові відходи магазинів, торгових центрів і ринків. Замість того щоб складувати все…\nФрезерний міні верстат з ЧПУ і без своїми руками: фото, відео, креслення\nФрезерний міні верстат являє собою компактний пристрій для обробки невеликих металевих заготовок. Подібні фрезерні верстати можуть використовуватися для створення дрібних деталей, прикраси або сувенірів. Наявність модуля ЧПУ розширює функціональні можливості і мінімізує участь майстри своїми руками. Функціональні можливості Фото фрезерного міні верстата Працюючи своїми руками на міні фрезерних верстатах по металу або алюмінію, ви можете…\nЯк вибрати зварювальні електроди для інвертора своїми руками (електрична схема)\nЯк вибрати зварювальні електроди для інвертора, щоб правильно виконати поставлені перед вами завдання? Для цього потрібно розібратися в особливостях електродів. Принципова електрична схема також заслуговує вивчення. Загальні відомості Фото зварювальних електродів для інвертора Електроди – це стрижні з металу, які покриті спеціальною захисною обмазкой. Все, що знаходиться під обмазкой, називають серцевиною. Коли включається апарат і…\nПлоскошліфувальний верстат 3Г71: ціна верстата, технічні характеристики і схема\nПлоскошліфувальний верстат 3Г71 є продуктом Оршанського верстатобудівного заводу. Виробництво моделі 3Г71 почали ще в 1972 році. Через деякий час пристрій зняли з виробництва, оскільки запустили збірку вдосконалених моделей. Спадкоємцями 3Г71 стали моделі 3Е711В і 3Е711. Відмітна риса новинок – це вдосконалені і помітно покращені технічні характеристики. Особливості конструкції і експлуатації Фото плоскошлифовального верстата 3Г71 Хоча…\nДіаметр отвору для нарізування різьблення: таблиця, м8, М6, М4, м10 і М12\nЩоб визначити необхідний діаметр отвору для нарізування різьблення, таблиця є найбільш зручним інструментом. Можна з цією метою провести математичні розрахунки, але якщо таблиця складена за ГОСТ, потреба в зайвих маніпуляціях відсутня. особливості нарізування Таблиця діаметрів отвору для нарізування різьблення Отвір для гвинта служить для створення роз’ємних з’єднань. Але якщо з зовнішньої нарізкою проблем не виникає,…\nТокарний верстат ТВ 6: технічні характеристики, пристрій і відгуки\nТокарний верстат ТВ-6 був випущений у виробництво в 80-х роках спеціально для навчання майбутніх токарів. Незабаром його повсюдно впровадили в усі школи і в спеціальні навчальні заклади, що готують майбутніх майстрів токарного справи. Так як верстат школяр ТВ-6 був зроблений в основному виключно для навчання, він має дуже мізерними характеристиками з технічної точки зору. На…\nКопір токарного верстата своїми руками: відео, креслення, фото\nВиконати копір токарного верстата своїми руками – не найскладніша задача. Але щоб домогтися бажаного за якістю і ефективності результату, доведеться докласти певних зусиль. Вам знадобиться докладний креслення, копіювальний шаблон і кілька годин вільного часу. Пропонуємо вам варіант верстата копіра, заснованого на ручному фрези в якості ріжучого інструменту. Особливості копір-верстата Фото копіра токарного верстата своїми руками…


Червоноград та Литва. Що означатиме співпраця? | Ехо Червонограда\nЧервоноград та Литва. Що означатиме співпраця?\nЕхо Червонограда, Можливості, Новини, Самоврядування\nЧервоноград та Литва, точніше - муніципалітет Маріямполе - в травні наступного року підпишуть меморандум про співпрацю. Що це означає?\nby Ехо Червонограда 2 місяці ago 2 місяці ago\nМинулого тижня представники Червоноградської міської ради поспілкувалися онлайново із мером міста Маріямполе (Республіка Литва) Повіласом Ісодою. Йшлося про налагодження співпраці між нашими містами.\nФото: Червоноградська міська рада\nКонтактами з литовською стороною Червоноград завдячує старості Волсвина. Віктор Притулко налагоджував їх від травня цього року. Як розповів нам староста, від початку планувалось, що зустріч буде “наживо”, проте через складнощі перетину кордону довелось таки перше спілкування провести за допомогою інтернету.\nЧервоноград та Литва – що спільне?\nЛитовське Маріамполе цікаве нашому місту з багатьох причин. По-перше, громада доволі молода, як і Червоноградська – Маріямпольське самоврядування утворене в 2000 році в результаті поділу Маріямпольського району.\nЦе також індустріальний район. І там теж проходили трансформацію внаслідок закриття підприємств. Тобто, досвід литовців стане нам зараз у нагоді.\nДовідково: до складу Маріямпольського самоврядування входять\n1 місто — Маріямполе;\n6 містечок — Даукшяй, Гуделяй, Іглішкеляй, Людвінавас, Саснава і Шунскай;\nЧисельність населення (2001):\nМаріямполе — 48 675\nЛюдвінавас — 1 055\nМоколай — 1 031\nІглішкеляй — 979\nПаташіне — 912\nПускелняй — 786\nСаснава — 670\nЖелсва — 653\nТракішкяй — 648\nНетічкампіс — 602\nЧервоноград та Литва – що далі?\nЯк розповів нам Віктор Притулко, йдеться про інвестиції, обмін досвідом та культурні, освітні та молодіжні обміни. До підписання меморандуму у травні 2022 року має відбутись чотири заходи – два в Україні, два в Литві. Детальніша програма цієї частини співпраці має бути відома вже наступного тижня.\nЩо ж до інвестицій – литовський бізнес має бажання розвиватись і у нас. А це дуже актуально, зважаючи на ситуацію у вугільній галузі. Тож ця співпраця може стати дуже важливою для життя Червоноградської громади.\nНа сайті Адміністрації муніципалітету Маріямполе теж відкоментувани перше спілкування з офіційним Червоноградом.\nЛитву та Україну об’єднує прекрасна дружба та взаємна повага до історії, національної ідентичності та звичаїв країн. Дедалі більше муніципалітетів Литви встановлюють міжнародні відносини з українцями та обмінюються прекрасним досвідом. Маріямполе ще не налагодила співпрацю з муніципалітетом в Україні.\nНу, справедливо сказано, що найкраща реклама – це «з вуст в уста». Дружні стосунки між громадянами Мар’ямполі та їхніми друзями з Червонограда, гарні відгуки про Мар’ямполе та Червоноград спонукали обидва муніципалітети почати шукати можливості для налагодження офіційної співпраці.\nПереписка перетворилася на серйозні плани співпраці в різних сферах, з особливою увагою до бізнесу, культури, спорту та соціальної сфери. Майбутні плани співпраці обговорювали на дистанційній зустрічі мер муніципалітету Маріямполе Повілас Ісода та мер Червонограда Андрій Залівський.\nЧервоноград – сильне промислове місто з населенням майже 90 000 осіб, яке успішно співпрацює з партнерами з Німеччини та Польщі.\nПід час зустрічі Повілас Ісода наголосив на можливості допомогти підприємцям із обох муніципалітетів налагодити контакти, спланувати культурну співпрацю та обмінятися передовим досвідом.\nМер Червонограда Андрій Залівський не шкодував красивих слів для Литви та висловив бажання подружитися та співпрацювати з Маріямполе.\nЗустріч виявилася плідною: було вирішено підготувати угоду про співпрацю та урочисто підписати її у травні 2022 року, коли Маріямполе святкуватиме 230-річчя від дня народження.\nдп львіввугілля, залівський, коваль, міжнародна співпраця, притулко, червоноград, червоноград та литва


» Від батька до сина… Два портрети на тлі двох епох\nВласне, це не портрети. А розповідь про портрети, точніше – про автопортрети, що їх створили (пером і пензлем) батько й син. А продовжила родина… І це знаменно.\nЗнаменна спадкоємність поколінь. Насамперед – у творчості. Побутує думка, що природа на дітях відпочиває. Скажімо, батьки геніальні, а їхні нащадки – сірі посередності, якщо не гірше… Але це не завжди так. Діти теж часто успадковують талант батьків. Наведу паралелі: Олена Пчілка та її донька Леся Українка; Олександр Олесь і син Олесь Ольжич; Микола Вороний і син Марко (пс. Антіох); Михайло Старицький і дочка Людмила (за чоловіком – Черняхівська)… Або Григорій і Григір Тютюнники. Два брати (від одного батька) – і обидва геніальні.\nПерелік назагал довгий і надзвичайно цікавий, бо всі названі творці, передусім літератори, по-своєму неповторні, ориґінальні, колоритні. Цікаво порівняти творчість старшого і молодшого поколінь. Скажімо, Олександр Олесь – ніжний, часто-густо меланхолійний: «Співають, плачуть солов’ї…» Зате Олег – суворий, слова його мовби карбовані:\nІ мертві встають, і шукають хреста.\nВстають, наче поросль, струнка і густа,\nСебто вони доповнюють один одного, стилістично заперечують, але духовно збагачують, світоглядно розширюють обрії нашої (та й світової) історії і культури, про що, зокрема, свідчить багатогранна спадщина Лесі Українки на тлі творчості її матері, хоча теж талановитої.\nАвжеж! Ніщо вартісне з нічого не виникає. Тому, розглядаючи те чи інше явище, не можна відривати його від родинного, національного та історичного контексту.\nЦе саме можна сказати про художників Віктора Лободу та його сина Володимира, чия творчість, порівняно із названими вище авторами, серед широкого загалу менш відома, але не менш значуща, якісна й неповторна, має високу художню цінність. Тим-то відкривати їхній творчий світ – це неабиякі радість і насолода.\nВіктор Лобода. Таке прізвище відоме з козацьких реєстрів. Як-от гетьман Війська Запорозького Григорій Лобода (1557-1596), знаний походами в Молдову, Угорщину та участю у повстанні з Северином Наливайком проти Речі Посполитої.\nВідомий і полковник Федір Михайлович Лобода, про якого неодноразово згадує видатний наш історик В’ячеслав Липинський у праці «Україна на переломі». У часи хмельниччини Федір Лобода був генеральним військовим суддею, потім «начальником козацьких залог» на Поділлі; він також піклувався про Крехівський монастир «у далекій Руси Червоній», як тоді називали українську Галичину.\nМожливо, звідси й тягнеться рід Лободи. Сам Віктор Лобода згадував, що після зруйнування Січі «три курені переселили на «Гниле море» (Сиваш), на Приазов’є, інші – на безводні степи Таврії. А одного куреня переселили в Бахмутський повіт на Донеччині. Там, у районі річки Бахмутка й осіли прапрадіди лободівського роду, там вони пустили своє коріння».\nЦе були люди обдаровані. Себто з покоління в покоління тривало накопичення дару в різних виявах і формах, щоб у повній мірі проявитися у комусь із нащадків. І воно проявилося в особі Лободи-старшого. Серед його ближчих предків – прадід Василь Тимохфійович Лобода. По вуличному – Кобурка. «Помер навесні 1922 року, на Великдень, на гробках, на цвинтарі, проживши на світі 108 років, після голодного 1921 року». Явна маніфестація козацької витримки й здоров’я!\nЄдиний син Кобурки – Хома (дід Віктора Лободи) – мав неспокійне і тяжке життя. Він викопав поблизу своєї хати колодязь (шахту-«мишоловку»), куди його спускала у цебрі друга дружина Варка (перша померла). Там, унизу, не вилазячи, він тиждень рубав антрацит, потім оптом продавав його в місті, частину грошей давав на господарку, частину – Лейбі у шинку… За «вільнодумство» щодо почутого від писаря вислову «цар-батюшка» (Хома заперечив: “Наче ми позабули чиїх батьків ми діти”) його так побили у поліції, що він невдовзі віддав Богові душу…\nХома залишив п’ятеро дітей. Наймолодший син від першої дружини, Микола Хомич (1877-1920), – батько Віктора Лободи. З десяти літ він заробляв на свій хліб у багатого німця, «действітельну службу» відбував в Одесі, потім на Далекому Сході, у Порт-Артурі. В Манчжурії його важко поранили в груди – і ця рана, а потім “жалюгідні злидні”, за висловом сина, рано, у сорок три роки, звели його в могилу.\nА був Микола Хомич, чоловік надзвичайно вродливий (збереглось фото), обдарований різними талантами. Він був грамотний (закінчив три класи школи), навчився будувати парові млини, німецькі господарі відправляли його на закупи в Німеччину й Італію…\nМав Микола Хомич і художній талан. «Багато людей почало заходити в наш підвал, особливо вечорами. Бува як посходяться – майже самі жінки. Батько їм читав “Кобзаря”, а вони, сидячи на підлозі (бо стільців на всіх хіба вистачить), слухають, слухають, а потім одна якась з них заплаче, а тоді всі починають ревіти. А я думаю: “Чого вони дурні ревуть? Адже ж батько так гарно читає!”\nВсе це син Миколи Хомича, Віктор Миколайович Лобода, описав у своїх «Спогадах городянина» (підзаголовок – «Наша біографія»). Щоб розраяти жінок, згадував він, «тато брав скрипку або балалайку й починав грати щось таке веселе: метелицю або польку, а може, й козачка. У нашого тата була балалайка, гітара і дві скрипки. Одна висіла у майстерні, у кухні, а друга, краща, та, що у футлярі (батько купив її в Італії) лежала у скрині».\nЩодо Миколиної дружини, Агапії Тимофіївни (з дому Мовчан), то вона у п’ятдесят один рік пішла на курси «Лікнепу» (ліквідація неписьменності) – і вже сама писала листи синові Вікторові в армію. Померла у травні 1941 року.\nОтож Віктора Миколайовича Лободу я відкрив спершу як автора «Спогадів городянина», опісля – як небуденного художника…\nСвої спогади Віктор Миколайович подає хронологічно – за роками, починаючи від 1911-го і завершуючи лютим 1988-го. «Згадати якийсь – згадаєш, а як його написати? Це треба бути хоча б яким-небудь поганим письменником, чи що? А може, про таке згадаєш, що про нього і писати не можна?»\nОдначе поганим письменником він не був, а, навпаки, вельми гарним. І\nтому, читаючи його спогади, я не міг відірватися. Що захоплює в них? По-перше, їхня плавна епічність, розповідь без пафосу чи обурення, хоча життя в Лободи та його сім’ї було напівголодним, напівхолодним і практично безпритульним. Після війни він і далі мешкав з дружиною та двома дітьми в тісному (10 квадратних метрів) похмурому підвалі. Державну двокімнатну квартиру площею 26,1 кв.м. отримав тільки тоді, коли старший син Володимир прийшов з війська, тобто прожив у підвалі п’ятдесят (!) літ – від 1915 до 1965-го року.\nНа цьому безрадісному тлі дивують згадки про «класову боротьбу»,\n«шкідництво куркульні», «шпигунство» і т. п. Ані слова про Голодомор чи репресії… Це можна пояснити тим, що до письмового огляду перейденого\nшляху Лобода звернувся у вісімдесяті роки ХХ ст. – і писав їх з оглядкою на\nКГБ, що будь-коли міг вчинити трус. Адже не міг не чути про квартирні ревізії та арешти дисидентів…\nПоза тим український патріотизм Лободи – очевидний. І окремі рудименти совковості – це як остюки у масі добірного пшеничного зерна. Є в цій масі маловідомі слова, як-от супети (замети) – і водночас слова майже галицькі: вдяганка, взуванка; є взагалі слова, які точно, на слух і зір (візуально), передають характер події – скажімо, «хмари комарів дзиньчать над тобою» або: «Ніч, темінь, біжимо на свої робочі місця. Зенітки безугавно б’ють по фашистських стерв’ятниках, від розривів зенітних снарядів осколки сиплються градом, дзеленчать по бруківці, ляпають по покрівлі будинків, а ми біжимо».\nОпис практично зримий. І їх чимало. Притому цілком поетичних. Ось він, чотирнадцятилітній підліток, прямує в село Максимовичі – а це 65 верст (понад 65 кілометрів!) – до тітки Параски, щоб хоч трохи підживитися навзамін за поміч дядькові у кузні і на господарстві.\n«Іду собі, чимчикую, а на шляху ні душі, ні лялечки. Тихо-тихо, вітрець ані шелесне, ранок… Ранок у великому степу – мабуть, нічого нема на світі кращого. Ось-ось почне сонечко вставати. А птички якісь уже щебечуть, поволі, ліворуч, починає з-за обрію сонечко, червоне-червоне, вставати і якраз проміж двох могил. Якраз на тій стежині, що по краю дороги, по якій я іду, сторчма став ховрах, свиснув двічі й зник. Значить, я не сам у великому степу: тут ще живі водяться».\nА от опис вечора. Віктор вмостився ночувати на гарбі з сіном. «Лежу і дивлюся угору, в небо, а воно таке чисте і наче прохолодне. А оно уже й зіронька з’явилася – та сама рання і яскравіша за всих. Поступово появляються інші зірки, а та – яскрава, більша за всих. Коли чую, десь далеко на селі бубон забубонів: бум-бум-бум… а тоді до нього й скрипка припряглася: тілі-тілі-тілі. Ото вже молодь збиралася на гулянки, завтра ж Неділя». (І як тут не згадати повість Чехова «Степ», який теж подарував безліч вражень малому Єгорушці)\nВіктор Лобода ступає слідами минулого як істинний майстер слова, письменник. Він описує, як ще підлітком бачив Нестора Махна, котрий реквізував хліб у підвальній пекарні діда Яковенка; як шість років працював колісником на заводі бричок (бричкарні), а опісля служив у прикордонних військах ОГПУ на кордоні з Фінляндією, де опанував спеціальність радиста-електромеханіка. І де зустрічав Кірова: той навіть потис йому правицю та подякував за віддану службу.\nДніпропетровськ. Автоматична телефонна станція (АТС), якій Віктор Миколайович віддав як генераторник тридцять шість літ – фактично половину дорослого життя. «Генераторник на АТС, – пояснював він, – це, по-перше, електрик усіх напрямів. Він повинен знати й обслуговувати, а коли треба і робити своїми руками різні полагодження». А ще «повинен бути слюсарем, електрослюсарем, теслею, маляром і технічним прибиральником, бо звичайну прибиральницю не можна допустити туди, де небезпечно».\nТому-то коли почалася війна, Лободу на фронт не взяли, а залишили на АТС як особливо важливого працівника. Невдовзі місто окупували німці. Щоб вижити, Лобода опанував ремесло шевця. І тільки у вересні 1943-го, коли коричневі окупанти покинули місто, Віктора Миколайовича мобілізували. Він став одним із «штиків» в окупаційній совєтській армії, яка полонила чи не пів Європи. У грудні 1945-го повернувся додому – і знову на ту ж роботу, але в АТС нову, яку монтували за зразком англійської системи «Строунджер». Монтували фахові техніки та інженери. У вересні 1946-го АТС-2 запустили…\n«Почалася робота, почалося освоювання усього устаткування і все доводилося вивчати самотужки. Важко було малописьменній людині (всього чотири класи – П. Ш.) освоїти таке складне устаткування та ще й іноземне, англійське. Але АТС пущено, працює, забезпечує зв’язком місто, хоч і недостатньо». І все ж Віктор Миколайович з новими викликами впорався.\nПроте побутові умови та умови праці жахливі. «Мешкаю у сирому, темному й тісному підвалі. Працюю в підвалі та ще й свинцево-кислотну акумулятори великої місткості та ртутні випростувачі. А яке на той час було харчування. «Спецпітаніє» було лише по інструкції, а фактично його не було. Вентиляція зовсім була відсутня».\nЗвідси, безсумнівно, всі наступні хвороби – одна за одною: ще з війни виразка (язва) шлунку, відтак сухоти (туберкульоз), важкий грип, запалення легень, інфаркт, катаракта, інсульт…\nНа щастя, Віктор Миколайович мав надійну підтримку з боку дружини. 1940 року він одружився з Ганною Антонівною Квіткою (1919-1995), яка була родом із Полтавщини, село Олянівка, що на березі Дніпра. Теж працювала на АТС. Чоловік називав її Галкою.\nПерший їхній син, Ладимир (Володимир), помер через два місяці внаслідок воєнних злигоднів. Володимиром вирішили назвати і другого сина, який народився 6 липня 1943-го, причому в коридорі лікарні. Сусіди розповідали: «Поклали Галку на ноші й понесли. Встигли лише занести у приміщення. У калідорі вона і розродилася. Добре, що на той час уже діяла хоч одна на усе місто родилка».\nТак на світ прийшов Володимир Лобода – майбутній визначний художник, поет, есеїст-мислитель. Так, глибокий есеїст. Людина, як і батько, з письменницьким хистом. Про це говорять його спогади про матір, батька, про час. Ось як він уперше побачив батька, який повернувся з війни:\n«Сиджу на вікні проти сонечка. Весна 1946-го. Русявий; сонечко усміхається. Вікно в хаті на схід у південній Полтавщині, у діда з бабою… граюся… Підходять двоє вулицею, що з Орлика аж в’ється. Вітаються. Махають мені, усміхаються. Жінку, таку тендітну, невеликого зросту, пізнаю наче… а от високого, чорного і з горбатим носом, то ні. Жінка, то мама моя, нарешті приїхала мене провідати. Така юна, чортиків мені крутить… як і все життя юна… А хто з нею, то не відаю! Циган якийсь, чи що?..\nТа то ж тато твій!\nНамагається мама взяти мене на руки, а я до бабці тулюся, не даюся, і кажу: “Ні! Не може бути мій тато таким чорним! То циган яктйсь! Ні!” Дуже високий, з вусами, очі блищать… аж боюсь і не йду до нього…»\nВіктор Лобода, як ми пересвідчились, був людиною навсібіч обдарованою. Хутко все схоплював. Хоча й не мав високої освіти, але був і зразковим бричкарем, і радистом (в армії), і шевцем, і генераторником на АТС. А ще, доповнює син Володимир, грав на гітарі, мав дар до співу, танцю, був окрасою будь-якого застілля. Захоплювався футболом, більярдом.\nІ все-таки головний його хист (крім письменства) – малювання. Свій дар відчув ще в школі. «Я страшенно любив що-небудь малювати. Бувало як немає батька вдома, а Володька й Нінка десь загулялися (брат і сестра В. Лободи – П. Ш.), то я візьму крейду і на тій дошці, що батько зробив для навчання, почну малювати усяких бісиків, коників або дітей. Усю дошку замалюю, дивлюсь і не надивлюсь, які вони гарні та красиві. А потім згадаю, що як побачить тато, то буде мені “на горіхи”! Візьму велику ганчірку й повитираю геть усе. А потім знов згадаю, які усі коники були гарні, і мені так шкода стане, що я їх зітер».\nВіктор малював олівцем у школі, на роботі, в армії. Але по-справжньому заходився малювати вже на пенсії. Покинув роботу 1974 року разом із Президентом США Ніксоном. Бо почув по радіо (це було в генераторній АТС), що Ніксон подав у відставку. «А я думаю, – не без гумору сповіщає Віктор Лобода, – такі люди, як президент, ідуть у відставку, то чого мені не піти? Виймаю зі столика аркуша паперу й пишу заяву».\nВідтоді почалися регулярні походи до Дніпра, на Монастирський острів, поїздки – на лікування і просто на відпочинок – до Криму. Свої сюжети наносив олійними фарбами на картон або на полотно, деколи на фанеру, а начерки, ескізи часто-густо робив олівцем. Як наслідок, у творчості самобутнього художника виділяються три тематичні напрями. Перший – це історична, давня (почасти й сучасна) Україна; другий – суворі види Кольського півострова, які запам’ятав з часів служби в армії; і четвертий цикл – барвисті краєвиди й споруди Криму.\nМожна виокремити й цілком приватні малюнки: дружини, синів, автопортрети, або, як мовить Людмила Лобода, художниця і невістка Віктора Миколайовича, «самопортрети».\nВсі ці зображення – чи олівцем, чи олійними фарбами – однаково хвилюють, навіюють спокій, ніби очищають від суєтної буденщини. Чи не про подібні враження говорить у своїх мемуарах і письменниця Ірина Жиленко: «Щось лежить на наших спогадах. Якась позлітка. Чаклунська тінь. Те, що робить із життям і реальністю – мистецтво. Людина, згадуючи, стає поетом, а проминуле – геніальним твором». (Жиленко І. Homo feriens. Київ: Смолоскип, 2011. С. 720).\nЦе визначення можна віднести як до «Спогадів городянина», так і до його образотворчого мистецтва, в якому домінують українські реалії: тополі на узвишшях, задумані вітряки, а внизу – верби над озерами, човни і човнярі, рибалки, чепурні хати під густою шапкою стріх, мальви на подвір’ї, селяни на призьбах і під час польових робіт…\n2009 року видавництво «Манускрипт-Львів» видало альбом картин майстра, в якому упорядники (Володимир Лобода та Олександр Молодий) зазначають, що його Україна на полотнах – це «мрія, гармонійний код рідного краю». А Віктор Соловйов з Москви порівняв художника з археологом, «котрий добуває коштовну вазу з праху віків, відновлює традиційний краєвид степової України».\nЯк на мене, це не зовсім точно. Віктор Лобода не просто «археолог», а й очевидець та учасник. Він у підлітковому віці бачив рештки колишньої, патріархальної (дореволюційної) України, яка не була ще зруйнована індустріалізацією, репресіями, Голодомором, війнами… Він запам’ятав пору жнив, косовицю, возовицю, молотьбу…Ті послідовні цикли робіт, які і важкі, і солодкі; які тривали протягом сторіч, хоча вже з’являлася нова технологія: косилки, молотарки…\nВодночас душа художника згадувала часи козаччини, часи України ще не закріпаченої, з її вільним Диким полем, сторожовими вежами, пильними вершниками на чатах…\nІ в цьому синтезі постала жива – і вічна – реальність. Не випадково вона так хвилює та заворожує. Бо Віктор Лобода не просто митець-самородок. Він, можна сказати, літописець із вродженим відчуттям краси, гармонії, світла, як також природного українства. І він, і жінки в нього у вишиваних сорочках, у вишуканих народних строях, вродливі та несуєтні.\nТа й сам вигляд Лободи питомо український, національний: видовжене, інтелігентне обличчя, козацькі вуса, зосереджений погляд, струнка постава. «Мав, – зауважує син Володимир, – дуже гоноровий і гордий характер». І ще вражаюче спостереження: «Свідомо не використовував чорної фарби, і на це мав свою ідеологію». Вочевидь, суть її – любов до життя, незважаючи на його непорозуміння й страждання.\n30 червня 1985 року Володимир Лобода з братом Євгеном влаштували в парку ім. Шевченка батькову виставку з тридцяти трьох картин. На жаль, цю свою виставку автор не побачив – його вразив інсульт. Зате багато відвідувачів залишили у «Книзі відгуків» захоплені записи. Це було найперше, широке, визнання.\nА 23 березня 1992 року, вже за Незалежної України, Віктор Миколайович Лобода пішов із життя, передавши творчу естафету синам, головно Володимиру (а також його дружині Людмилі і внучці Соломії).\nВолодимирові йшов сьомий рік. Він готувався до школи. До нього навідались його малі ровесники-сусіди. Батько згадує:\n«От бачу діти на підлозі граються, кой-які були іграшки, Дивлюсь, а у них гумовий верблюдик. Я його взяв, поставив на столик і кажу Вовці, давши йому аркуш паперу та олівець. «Ану намалюй цього верблюдика»! (…) А через декілька хвилин Вовка гукає мене: «Папа! Уже… На, подивися». Я узяв у руки папірець, дивлюся, контур верблюдка наведено майже точно. Як для дитини, то це добре. І кажу Галці: «Вовка буде малювати».\nСебто батько перший відкрив талант Володі. Завів собі і синові альбомчика, «а він дивиться, що я щось намалював, та й собі малює, бажає повторити те, що я намалював».\nАле що бачив Володимир у ранні літа і пізніше? «Місто, – писав він у маніфесті до свого альбому, – давало мало втіхи серед марнот, повоєнних злиднів, особливо коли ти дивився на світ з маленького віконця у глибокому підвалі, адже саме туди довелося переселитися нашій родині після війни. Там ні краєвиду, ані світла не було, а лише глуха стіна сусіднього будинку».\nВже тоді душа Володимира бунтувала проти одноманітності та убогості навколишнього буття, а надто на тлі розкішної природи Полтавщини, маминого села над Дніпром, куди їздив на вакації. Далі у його анкетному списку – технікум і фах архітектора, праця вантажником і у проектному інституті, трирічна служба на Далекому Сходу в ракетних військах – і нарешті вступ у Дніпропетровську до будівельного інституту, навчання в якому знудило вже першого року. Куди далі?\nДалі поманив Київський художній інститут. Але й тут не було цікавіше. Творчим людям осоружна дидактика людей нетворчих, запліснявілих у догмах соцреалізму. І вже з другого курсу Володимир «покинув і той заклад, втікаючи від безконечних «гіпсів», «постановок», «методів» і розмов про те, як треба по-справжньому вчитися мистецтва».\nАналогія – спомин християнської письменниці Наталени Королеви, яка була тісно пов’язана зі Львовом (друкувала тут свої твори), а в юності навчалась у Петербурзі в Академії художеств. І коли одного разу студентам задали тему «Благовіщення», що означало малювати одне і теж: пальми, будиночок у Назареті, біла туніка, в ангела лілеї, а свята Діви тримає руку на серці і т. п.\n«Я накреслила один-другий шкіц, і раптом взяла мене така досада, що я зробила образ без моделі, з пам’яти, так, як хтіла душа. На тлі селянського плоту, звичайнісінького, нашого, на якого кілках настромлена перевернені глечики, кілька струнких мальв та побожно схилені голови велетенських соняшників. На передньому плані – Мадонна у вишиваній сорочці, в плахті, з намистом на шиї, підпершись рукою, дивиться в небо, де лине голуб-вістун. Образ був скромний, без жодної крикливости, але ж галасу викликав стільки, що мене вирішили вигнати з Академії за «блюзнірство» та «блазенські ідеї»…\nНаталену захистив Ілля Рєпін. «Сперечався, воював, згадував, як аргумент різних славних майстрів, що малювали Мадонну в оточенні і свого часу, в одежі своєї національности, не вбачаючи в цьому жодного блюзнірства». (Див.: Королева Н. Без коріння. Во дні они. Guid est Veritas? Дрогобич: Відродження, 2007. С. 595).\nУ позиції Наталени Королевої ми бачимо спонтанне заперечення заскорузлого шаблону, пошуки нових шляхів творчого самовияву – альтернативного стандартному офіціозу. І в цьому був прояв андеґраунду, яскравим майстром якого в Україні став Володимир Лобода.\nПоки що – задля спокою батьків – він повернувся додому. І закінчив той-таки будівельний інститут за фахом «архітектура». Там його спіткало кохання. «Моя зустріч із майбутньою дружиною Людмилою у 1965 році перевернула наші світи. Вічний неспокій, молодеча енергія і безконечні розмови про життя і мистецтво захоплювали нас і несли у вирій».\nЛюдмила Тополина народилася в Магнітогорську, де у 30-ті роки опинилися її батьки, вихідці із Слобожанщини. 1957 року вони повернулися в Україну, і палка дівчина наново відкривала пісні, звичаї, традиції предків. А тепер – уже з Володимиром Лободою. Обидвоє мандрували Україною, пізнавали її зсередини, відкривали скарби народної культури, які силкувався знищити або уніфікувати так званий науково-технічний прогрес, матеріалістична цивілізація.\nОтак у протестних настроях формувався світогляд і стиль творчості Володимира Лободи. А заодно й Людмили, яка хоч і навчалась на факультеті теплопостачання, а проте теж виявилась художньою натурою. Власне, Володимир допоміг їй знайти себе – і відтоді вони разом: і в буднях, і в творчості. Себто у творенні цілком нового стилю і світосприймання.\nУ квітні 1981 року Володимир і Людмила, за порадою видатного історика Ярослава Дашкевича, обміняли квартиру у Дніпропетровську на Львів. 1990 року – перша виставка Володимира в картинній галереї. Перед глядачами постав абсолютно унікальний художник, графік, скульптор. Нонконформіст. Майстер українського андеґраунду. Тобто представник неофіційної лінії мистецтва, який ламає стереотипи і художньо будує цілком оригінальний світ, шануючи заразом здобутки культури народної.\nЦе переконливо засвідчив альбом «Володимир Лобода. Живопис» (Київ: ArtHuss, 2020), що його впорядкували Ігор Завалій та Андрій Кісь і над яким працював колектив інших знавців видавничо-мистецької справи. В цьому розкішному, європейського рівня, альбомі вміщено понад 800 (!) репродукованих творів Володимира Вікторовича. Змістовну характеристику (у передмові «Феномен майстра») дав їм професор Ігор Завалій.\nЯкщо дивитись на досягнення Володимира Лободи не лише з естетичного боку, а й філософсько-онтологічного, то тут художник – вочевидь, підсвідомо – відобразив загадку нашого життя, мінливість природи, людини, її думок, нерідко невизначеність її вчинків, а надто буття сучасного з його тривогами, мінливістю характерів і подій. Зір полонить буйство барв (на противагу радянській сірості), натяки, алюзії, вгадування чи, навпаки, розгадування образів і смислів…\nБо Людина сама для себе таїна. Таїна світобудови. Звідси і таїна творчості Володимира Лободи. Вона імпульсивна, спонтанна, не завжди самоусвідомлена, до кінця зрозуміла, але яка приневолює замислитись, зупинитись… Кожний у цій творчості асоціативно знаходить щось своє, рідне і водночас незбагненне.\nІ тут художник іде в ногу з шістдесятниками – такими, як Іван Дзюба, Василь Симоненко чи Микола Вінграновський, які теж руйнували стереотипи соцреалізму, впускали в свою творчість свіжі барви, свіже повітря… Тобто теж були творцями літературного андеґраунду. За це більшість розплатилися життям чи ув’язненням, а Володимир Лобода – нерозумінням і замовчуванням…\nІ все ж, крім тої першої, було ще десять персональних і колективних виставок, причому в не тільки в Україні (Канів, Київ, Дніпро, Самбір, Івано-Франківськ), а за кордоном: м. Люблін, Радзинь Підляський, Москва… Щодо виставок колективних, то вони відбувалися зазвичай з участю дружини Людмили Лободи, доньки Соломії, теж художниці, і зятя Андрія Кіся…\nЛюдмила Лобода знана як живописець і графік, творець вітражів, скульптур, розписав, серії художніх гобеленів і килимів, а також «книг гравюр» за творами наших письменників-класиків. Творчість пані Людмили оцінив світлої пам’яті мистецтвознавець Борис Возницький, який 1990 року був куратором її першої персональної виставки у Львівській картинній галереї, котру тоді очолював. Наразі з творчими здобутками мисткині лапідарно, але змістовно знайомить буклет «Спалах степу», в якому виокремлено п’ять етапів або віх. Це умовні «зали»: рання, автохтонна, епічна, драматична, еротична. Назви цих залів з експонатами промовляють самі за себе, цебто про напрям і характер пошуків Людмили Лободи.\nТворчості славного подружжя сприяє і садиба (хутір) у селі Турове на межі Дніпропетровщини й Полтавщини, яку вони придбали ще 1992 року – і вона стала для художників Атенами, живим Музеєм і натхненням для творчості. Там полюбляють відпочивати й працювати Соломія Лобода, її чоловік Андрій Кісь та їхні діти: Варвара-Лисавета й Теодор-Віктор, котрі, можливо, теж стануть митцями.\nВ особі Соломії Лободи та Андрія Кіся маємо ще одну небуденну творчу пару, які продовжують родинну художню традицію. Соломія, як і батьки, любить подорожувати Україною. Вона закінчила Українську академію друкарства у Львові, створила низку гравюр і ліноритів на різні теми, проекти та ілюстрації до книжок Василя Короліва-Старого і Тадея Карабовича, сама є автором «Лічилок» (Київ: Просвіта, 2001).\n25 січня 2003 року, в суботу, я побував на відкритті виставки Соломії «Степові пленери» у Львівській галереї мистецтв. Виставка, пригадую, була велелюдною і надзвичайно змістовною.\nОтож Лободівському, а тепер і Кісевому роду – з Соломією, сином і дочкою – нема переводу…\nСвітлини – нижче…\nМикола Хомич Лобода (1877-1920) – батько Віктора Лободи, його сестра Тетяна з дочкою Оксаною. Сімферополь, 1899 р\nВіктор Лобода. Дніпропетровськ,\nЗліва направо: Володимир Лобода, його дружина Людмила Лобода,\nмати Ганна Квітка-Лобода з внучкою Соломією та Віктор Лобода.\nДніпропетровськ, 1974 р.\nТарас Коробій, літературний герой зі Сков’ятина (слідами одного есею Романа Кухаря)


Щоб девелоперам не спалося спокійно… - Урядовий Кур’єр - газета центральних органів влади України онлайн\nОлег ГРОМОВ 25 травня 2012\nЩоб девелоперам не спалося спокійно…\nЮристи запевняють, що нівелювати ризики під час купівлі первинного житла можливо, але вони все одно лишаються високими\nРизиків, що переслідують буквально на кожному кроці інвесторів-фізосіб, які вкладають свої кошти у будівництво житла, і досі чимало. І досвід «роботи» сумнозвісної «Еліта-Центру» нічому в цьому сенсі ані забудовників, ані простих громадян так і не навчив: будкомпанії замовчують деякі питання, вводячи в оману інвесторів, останні ж піддаються на таку «провокацію».\nЗбагніть: ви — безвідсоткові кредитори\nТреба збагнути, як зазначив кореспонденту «УК» голова правління Агентства з рефінансування житлових кредитів Сергій Волков, що за будь-яких умов фінансування будівництва первинної нерухомості (ФФБ, корпоративні облігації тощо) майбутні покупці фактично стають безвідсотковими кредитодавцями для девелоперських компаній. «А що потім чинять компанії-забудовники, відомо: розпоряджаються коштами на власний розсуд, постійно підвищуючи ціни. І це далеко не все. Компанії систематично не виконують своїх обов’язків, пов’язаних із будівництвом, і врешті-решт система розвалюється, а жертвами стають інвестори-фізособи. Звісно, цьому треба покрасти край», — зазначає він.\nОтже, якщо житло тільки будується (на будь-якому етапі), які документи слід вимагати для ознайомлення від забудовника або девелоперської компанії потенційному інвестору-фізособі?\nЯк повідомив кореспондента «УК» управляючий партнер адвокатського об’єднання Arzinger Тимур Бондарев, по-перше, слід ретельно вивчити схему фінансування, яку пропонує забудовник, і всі документи, що їх необхідно підписати в рамках тієї чи іншої схеми.\nЛюди не повинні купуватися на пропоновану низьку вартість «квадратів». Фото Володимира ЗАЇКИ\n«По-друге, потрібно ознайомитись із реєстраційними документами забудовника (свідоцтво про реєстрацію, статут, довідка статистики тощо), документами, що посвідчують право власності або оренди на земельну ділянку під будівництвом, дозволом на виконання будівельних робіт, затвердженою проектною документацією, ліцензією на здійснення будівельної діяльності.\nПо-третє, варто переконатись у відсутності обтяжень (арешту, заборони відчуження, іпотеки тощо) як на земельну ділянку, так і на незавершене будівництво та у відсутності судових спорів або виконавчого провадження щодо земельної ділянки або незавершеного будівництва», —стверджує він.\n«Свіжа» дата повинна насторожити\nОднак слід зазначити, що для ефективного захисту своїх прав та інтересів покупцям варто наполягати на внесенні відповідних змін до типових договорів забудовників, що чинним законодавством України не заборонено. Тим паче, що умови на ринку нерухомості зараз диктують покупці. Втім, зробити це на практиці дуже важко: компанії-забудовники йдуть на таке неохоче.\nАле передовсім інвестора повинна насторожити «свіжа» дата державної реєстрації забудовника, відсутність подібних реалізованих проектів або відмова забудовника надати необхідні документи для ознайомлення. У цьому разі краще взагалі не мати ніякої справи з такою компанією.\nОсновним ризиком покупця під час підписання будь-якого із договорів фінансування будівництва є можливість банкрутства забудовника та/або зупинення будівельних робіт. На жаль, жоден із договорів не може повною мірою захистити інтереси покупця у таких ситуаціях.\nОсобливу увагу слід приділяти наявності обтяжень на об’єкт та земельну ділянку у відповідних реєстрах нерухомості, бо часто забудовники беруть кредити у банках під заставу землі або незавершеного будівництва. Так, часто виникають проблеми з землею вже після введення будинків в експлуатацію.\nЯк радить Т. Бондарев, краще підписувати всі папери з компанією-забудовником у присутності свого юриста. До того ж, якщо люди опиняються у біді (будинок не будується роками, кошти не повертають), слід звертатися до прокуратури.\nЄ свіжий приклад успішного розв’язання проблем інвесторів-фізосіб у м. Ірпені (Київська обл.). Так, нещодавно прокуратура Київської області домоглася підписання акта прийому-передачі громадянам двох квартир від будкомпанії, які протягом трьох років не могли їх отримати (були тривалі судові тяганини).


Як налаштувати миша в Windows 10\nУ сьогоднішній статті розглянемо де знаходяться налаштування миші, і що за допомогою них ми можемо змінити в Windows 10.\n1. Відкрийте меню "Пуск" зайдіть в "Параметри".\n2. Зайдіть в "Пристрої" => в лівій колонці виберіть "Миша", з правого боку ви можете налаштувати будь-які параметри миші. У цьому вікні ви можете змінити основну кнопку миші, для цього з правого боку біля "Виберіть основну кнопку" виберіть зі списку "Ліва" або "Права".\nНижче ви можете змінити " Прокрутка за допомогою коліщатка миші" , за замовчуванням вибрано "На кілька рядків за раз", також ви можете вибрати "На один екран".\n"Виберіть, скільки рядків має прокручуватися за один раз" пересуваючи повзунок вліво або вправо.\n3. Зайдіть в "Додаткові параметри миші".\nУ вкладці "Кнопки" ви можете змінити основну кнопку вибравши "Для правші" або "Для лівші". Також в рядку "Пристрої" ви можете вибрати настроюється пристрій, наприклад якщо у вас ноутбук в цьому полі буде тачпад і підключена миша (якщо вона є). У цій же вкладці ви можете змінити швидкість подвійного клацання перетягуючи повзунок вліво або вправо.\nЩе у вкладці "Кнопки" ви можете включити функцію залипання , з її допомогою можна перетягувати об'єкти не утримуючи кнопку миші. Поставте галочку в полі "Включити функцію залипання" і зайдіть в "Параметри".\nНалаштуйте залипання кнопок, перетягуючи повзунок вліво або вправо. У цьому вікні ви вибираєте як довго тримати кнопку миші для фіксації клацання. Застосуйте настройки натиснувши "ОК".\nУ вкладці "Покажчики" ви можете змінити значки для покажчиків миші, виберіть одну з готових схем і все значки будуть змінені, або в "Налаштування" виберіть покажчик, який хочете змінити => натисніть "Огляд" і знайдіть значок, який вам більше подобається.\nУ вкладці "Параметри покажчика" ви можете задати швидкість руху вказівника пересуваючи повзунок вліво або вправо. За замовчуванням галочка стоїть в поле "Включити підвищену точність установки покажчика", рекомендуємо її не знімати, даний параметр робить клацання миші точнішими.\nУ вкладці "Колесо" ви можете вибрати кількість рядків для прокрутки.\nЯк ви бачите всі настройки миші під рукою і ви можете в будь-який момент переналаштувати її як захочете. На сьогодні все, якщо у вас є доповнення - пишіть коментарі! Удачі Вам 🙂


Як вибрати фасад - Ekobil\nдодому Як вибрати фасад\nЯк вибрати фасад\nПри виборі кухонного гарнітура слід орієнтуватися на кілька факторів: 1. Саме за зовнішнім виглядом оцінюється кухня при першому знайомстві. Погодьтеся, якщо ви мрієте про червоному глянці, а в салоні вам запропонували дуб, то, при всій повазі до натурального, ви замовлення не зробите. Визначтесь, наскільки взагалі для вас важлива практичність. Різні люди з різною інтенсивністю користуються кухнею і з різним ступенем чутливості відносяться до плям і подряпин. Деякі не помічають їх в упор. Кухні на замовлення, безсумнівно, обходяться дорожче стандартних модульних наборів з тумб і шаф. Залежить вартість фасадів, звичайно, від матеріалу, з якого вони виготовлені. Підемо по зростаючій: ЛДСП, МДФ, МДФ плівка, МДФ пластик, МДФ акрил, МДФ емаль (фарба), скляні фасади і, нарешті, натуральне дерево. Є й додаткові деталі, що впливають на ціну кухні, наприклад, хто виробник фасадного матеріалу: Китай, Туреччина, Італія, Німеччина, Корея. Яка товщина, наприклад, у пластику. Який пластик – холодного або високого тиску.\nТокож хочемо вам порекомендувати купить фасад кухни\nЗагалом, нюансів, що впливають на загальну ціну кухні, збирається досить багато.\nЗауважте, «швидкість», а не «наявність взагалі». Зрозуміло, що через 15 років кухня не виглядає, як нова — до цього готові всі. Але коли кухня вже через пару — трійку років втрачає свій вигляд, виникають питання. Так от, по швидкості рекламацій кухні з ЛДСП і так звані «плівкові фасади» (МДФ плівка ПВХ), б’ють всі рекорди. Це найбільш вимогливі до умов експлуатації матеріали. Ситуація, коли плівка здувається і відшаровується, виробників давно вже не дивує. Чому ж з плівкою продовжують працювати салони. По — перше, далеко не факт, що саме на вашій кухні все відклеїться або розбухне від вологи. Вибір, як завжди, залишається за вами. Види обробки стін на кухні. Оформляємо кухню шпалерами — який колір вибрати, види шпалер. Скільки місяців гарантії повинен надати продавець при покупці будь-якої кухні (готові або на замовлення). На що звернути особливу увагу при підписанні договору на покупку.\nСтавки вигідніше, ніж у банках Докладніше. Екскурсія по фабриці САЛОНИ ДИНАСТІЇ: пр — т Жовтня, 206 Центр меблів Енка вул. Волочаевская, 8ДОгромный меблевий — 2 поверх Просування сайтаZavoddЗадать питання. Схема проїзду Створено в студії 8heads //\nПідшивка даху софітом — технологія виконання робіт Підшивка звисів даху здійснюється з кількох причин. Одна з основних — це естетичний зовнішній вигляд, так як відсутність софітів надає загальній картині деяку незавершеність, і тому конструкція недостатньо акуратно.


Волинські торги → 2018 → №10 (84) — Сервіс контакт №10 (2004) → Інформація для бізнесу | Рівненська торгово-промислова палата\nВолинські торги → 2018 → №10 (84) — Сервіс контакт №10 (2004) → Інформація для бізнесу\nЛЮДЯМ ТРЕБАДОВІРЯТИ! І ПЕРЕВІРЯТИ...\nСтатистика розслідувань недержавних служб комерційної безпеки свідчить про те, що близько 60% працівників приватних ресторанів та кафе регулярно обкрадають свої підприємства. Ось така сумна цифра... На жаль, однією з головних загроз бізнесу нерідко стає свій-таки персонал: саме свої працівники найкраще знають, де і що "погано лежить".\nТреба сказати, що дуже багато залежить від тієї атмосфери, яку керівник створює на своєму підприємстві. Заходи, спрямовані на стимулювання працівників, зазвичай, знижують кількість крадіжок. Більше того, доброзичлива атмосфера позитивно впливає на партнерів та замовників.\nПоширення шахрайства на підприємстві залежить від таких обставин: кого ви приймаєте на роботу, як організовуєте діяльність і як контролюєте виконання роботи.\nНа успіх протидії крадіжкам нерідко впливає тривалість відносин між працедавцем і працівником-злодієм. Варто посилену увагу приділяти ризикам, пов'язаним з особами, найнятими за контрактом. Часто фірми наймають тимчасових службовців на певний термін для виконання окремих виробничих завдань. Практикуючи такий метод, спробуйте кожного разу дати відповідь на такі питання:\n■Наскільки ретельною має бути перевірка майбутнього "контрактника"?\n■Чи можна від нього сподіватися "відданості" вашомупідприємству?\n■ Яку форму контролю до нього треба застосувати?\n■ Чим ваше ставлення до постійного персоналу має відрізнятися від ставлення до "контрактника"?\n■ Як довго по закінченні співпраці з вами "контрактник" зберігатиме в таємниці конфіденційну інформацію?\n■ Співпрацю закінчено. Чи не піде колишній "контрактник" працювати до ваших конкурентів?\nЩоб виробити загальний "антидот" щодо "своїх" злодіїв, спочатку розглянемо кілька типових випадків шахрайства та крадіжок на підприємствах.\nНедбалий контроль. Невеличка фірма працює у сфері автосервісу. Наприкінці кожного дня службовець, відповідальний за зберігання матеріалів, мав списувати з облікових документів запчастини, які було використано для ремонту автомобілів. Насправді ледачкуватий працівник нерідко до-ручав це ообити одному з механіків. А той просто крав деталі і згодом сам їх списував.\nВИСНОВОК. Операції зі списування майна мусить здійснювати той, кого до цього зобов'язали і кому надали відповідні повноваження. Водночас кількість списаного майна обов'язково має підтвердити інший керівник, згідно з даними обліку робіт і дотримуючись встановлених нормативів.\nБізнес всередині бізнесу.\nФормально контракти та трудові угоди, зазвичай, не забороняють працювати в іншому місці (скажімо, за сумісництвом). Провадити "паралельний" бізнес, вдаючись до нечесної гри, може будь-хто. Скажімо, механікові з авто-майстерні буде легко переманити частину клієнтів до себе, ремонтуючи їхні автомобілі у своєму гаражі за "демпінговою ціною". А юристові чи викладачу ніхто не завадить приватно запропонувати охочим свої знання та досвід за ціною, трохи нижчою, ніж "на фірмі".\nТака ситуація може загрожувати збитками вашому бізнесу в тому разі, якщо між вами і працівником виникає конфлікт довіри. В працівника мимоволі з'являється думка: "Якщо до мене так ставляться і не цінують мого досвіду та знань, то чому б мені не продати їх тим самим клієнтам, але приватно?"\nВИСНОВОК. Цінуйте ділові якості своїх працівників і не забувайте їх заохочувати.\nМенеджер з повноваженнями. Працівник-менеджер, що відповідає за придбання певного обладнання чи, допустимо, сировини, налагоджує контакти з постачальниками, які пропонують йому особисті "комісійні" за кожну партію закупленого товару. Менеджер погоджується, хоча добре усвідомлює, що таке ж обладнання можна придбати в іншої фірми за набагато нижчою ціною. І, фактично, беручи хабар, запевняє вас, що ці умови — найкращі! Така особа не тільки зловживає вашою довірою, а й використовує повну відсутність контролю з вашого боку.\nВИСНОВОК. Завжди треба намагатися розподілити обов'язки. Варто повністю усунути можливість, за якої лише один працівник самостійно відповідав би за придбання-продаж. Бухгалтерською мовою це звучить так: за реєстрацію операції та фактичний обіг грошей (товарів), що супроводжують операцію, мають відповідати, принаймні, два працівники. Цей принцип відомий дуже давно, але чи знають про нього всі наші бізнесмени — вчорашні вчителі, інженери, лікарі, робітники? Дехто знає, але не дотримується. А інший, щоб заощадити кошти, скорочує кількість працівників і в такий спосіб руйнує надійні виробничі схеми. Заощадив на заробітній платні, а втратив набагато більше...\nПОРАДА 1: НАЙПЕРШЕ КОНТРОЛЬ\nНе полінуйтеся добре перевірити всю інформацію про людину, яку ви хочете найняти на роботу. Фахівці називають таку процедуру "обстеженням на благонадійність". Перед тим як запросити незнайому особу на відповідальну роботу на своєму підприємстві, доцільно перевірити її професійний рівень і з'ясувати деякі моменти її попереднього працевлаштування.\nВідомо безліч випадків, коли на роботу до приватних фірм наймали фахівців, зовсім не поцікавившись, чи є вони чесними людьми.\nТому приймати рішення щодо працевлаштування радимо вам тільки після того, як ви відповіли на такі питання:\n■ Чи справді претендент має саме ту освіту (кваліфікацію), про яку заявляє?\n■ Чи справді він раніше обіймав саме ті посади, які вказав у своєму службовому списку?\n■ Чи є в переліку попередніх місць роботи "перерви" в часі, які годі пояснити? Дуже важливо точно дізнатися, з чим вони пов'язані. Це може бути все, що завгодно: хвороба, банкрутство фірми, вимушене безробіття. Але може бути й "перебування у виправному закладі №..."\n■ 3 яких причин насправді претендент покинув попереднє місце праці? Чи все виглядає саме так, як він подає? Погляди його всього-на-всього "не збігалися з поглядами керівництва"? Чи, може, цю людину вигнали за шахрайство або якісь інші зловживання?\n■ Чи не "забув" претендент повідомити про якісь "неприємні" факти своєї кар'єри?\n■ Чи не "забув" він вказати якусь свою освіту, що не має прямого стосунку до виконання службових обов'язків на майбутній посаді?\nФірма пані Тетяни (економіста за фахом) дуже успішно працювала як посередник на ринку металовиробів. Це був дійсно злет: власниця фірми та її підлеглі (разом — тільки чотири фахівці!) протягом двох років зайняли солідну нішу на ринках Болгарії, Прибалтики та добрячої половини країн СНД. Офіс із двох кімнаток у центрі міста став об'єктом уваги, пошани і заздрості великих потужних фірм. Річ у тому, що пані Тетяна час від часу використовувала свої власні оригінальні маркетингові "ноу-хау". Ніхто з конкурентів навіть передбачити не міг, яким "залізом" фірма пані Тетяни буде торгувати завтра і на який ринок його "викине". Зате всі знали: кожного разу підприємець безпомилково передбачатиме ринкову ситуацію, робитиме свій розрахунок блискуче, отримуватиме дедалі більші прибутки.\nФірма мала свою господиню, Клавдію Петрівну, яка пильнувала за чистотою в офісі, варила чудову каву персоналові та відвідувачам, робила закупи тощо. Одного дня на неї напали невідомі хулігани, жорстоко побили (зламали ногу!), відібрали гроші... Потрібна була тимчасова "підміна" на два місяці.\nТого дня, коли пані Тетяна довідалася про прикрий випадок, до офісу заглянула якась дівчина: "Мені сказали, що вам потрібна прибиральниця. Може, візьмете мене на цю посаду?" Швидко переговоривши, погодилися. Наступного дня новенька працівниця Оля вийшла на роботу. Відразу всім сподобалася: проста, щира, привітна, вона робила все, що треба, легко і з приємністю.\nСаме від того моменту щось у бізнесі пані Тетяни "забуксувало". Дехто з конкурентів почав робити ті самі кроки, але на день раніше!\nМожливість "зради" когось із своїх фахівців власниця фірми відкинула одразу: вони працювали разом вже так давно, що знали одне одного, як рідні. Порадившись з бувалими людьми, пані Тетяна запросила до себе фахівця з підслуховувальної техніки. Ретельне обстеження засвідчило: захованих мікрофонів чи інших пристроїв немає.\nСитуацію прояснив 17-річ-ний син Тетяни, Максим: "Мамо, а з "компами" у вас все гаразд?" (Треба сказати, що Максим був пристрасним "хакером", і саме він ставив на комп'ютери маминої "контори" паролі та системи захисту). Прийшовши зранку з мамою до офісу, Максим увімкнув один з комп'ютерів, поклацав клавішами і поставив діагноз: "Цей комп'ютер хтось увімкнув вчора о 19.14, а вимкнув о 19.32. Працювали з такими й такими документами. За 18 хвилин можна встигнути, наприклад,... зробити копії на дискету! Як зняли мій пароль — поки що не знаю, але це зробив справжній фахівець!" Хлопець назвав матері саме той час, коли вчора Оля залишилася в офісі для прибирання.\nЧерез свої "неофіційні канали" пані Тетяна детальніше поцікавилася біографією Олі. Життєпис прибиральниці відрізнявся від того, що вона розповідала про себе, одним додатковим рядком: "Закінчила дворічний курс програмування"...\nПОРАДА 2: ПОЦІКАВТЕСЬ В ІНШИХ\nОбов'язково треба вимагати рекомендації з попереднього місця роботи кандидата. Вивчіть їх, але не дуже їм довіряйте (з різних причин: може, це просто підробка, а може, людину просто "пошкодували" і не написали про неї всієї правди...)\nНайкраще сконтактуватися з попереднім працедавцем претендента і вислухати його думку про цю людину. Що реально робив цей працівник? Як виконував свої обов'язки? З якої причини звільнився? І найвагоміше, найцінніше питання: "Чи взяли б ви цю людину знову до себе на роботу?" Відповідь на це тестове питання, зазвичай, буває щирою і багато про що вам скаже...\nУ вас будуть красти ЗАВЖДИ, якщо ви не усвідомите, що вам треба облишити різні дріб'язкові справи і негайно зробити наступне:\n• запровадити ефективну систему обліку та звітності і підтримувати її на належному рівні;\n• організувати ефективну систему внутрішнього контролю (вона має функціонувати в постійному режимі!);\n• запровадити для всіх працівників внутрішній корпоративний кодекс поведінки;\n» слідкувати за дотриманням встановлених правил і виявляти відхилення від стандартів.\nвип. 21, с. 13-15)


Історія російської садиби. Частина третя. | Мандрівки часом - історичний сайт\nСерпень 10, 2012 Pavlo Leave a comment\nВ англійських садах тема «селянської ідилії» виражалася в XVIII столітті в будівництві смішних павільйонів з сучків і кори, різних хатин вугільників і молочних будиночків з навмисне грубим побутом, в XIX ст. – наповнили парки «мальовничими» котеджами; у Франції цьому наслідували з тією лише різницею, що «простому» зовнішньому вигляду протиставляли надзвичайну розкіш внутрішньої обробки – з легкої руки королеви Марії-Антуанетти. Те ж відбувалося і в Росії, але у нас частіше «селянську тему» сприймали всерйоз і рідко яка багата садиба обходилася без «зразковою» села.\nЩе один найважливіший момент – тільки в російській садибі, в її житті та архітектурі грали настільки значну роль садибні церкви. В Європі обходилися здебільшого каплицями, призначеними для власників, у селах були свої церкви. У нас храми входили в ансамбль садиб як їхні головні частини, і в них молилися Богу і поміщики і селяни. Всі ці «теми» садибного життя виникли в царювання Катерини II і збереглися при її сині та онукові. У роки правління правнука імператриці Олександра II вони втратили свій сенс і поступово стали зникати – все більше і більше до початку століття. Н.Врангель писав в 1910 році в «Старих роках»: «Фантастичні палаци Потьомкіна, маєтки князя Зубова, палац Завадовського, підмосковне Ноїв Дмитрієва-Мамонова, палаци Єлисаветинських улюбленців з України Розумовських – все загинуло.\nРозорені і занепали урочисті будинки з античними портиками, звалилися храми в садах, а самі «Вишневі сади» вирубано. Спалені, згнили, розбиті, роздерті, розкрадені і розпродані незліченні багатства фаворитів російських імператриць: картини і бронза, меблі та фарфор, і тисячі інших цінностей.\nАле не одна доля зло жартувала над Росією. Російські люди робили все можливе, щоб спаплюжити, знищити і затерти сліди своєї старої культури. З злочинною недбалістю, з навмисною лінню і з старанним вандалізмом кілька поколінь звело нанівець все, що створили їх прадіди.\nАдже культурним було російське дворянство від Катерини Великої і до звільнення селян, берегло і любило красу життя. А нащадки поглумилися над тим небагатьом, про що могли б говорити з гордістю і, Бог знає, чи прийде день, коли знову про це згадають?\nУсюди в Росії, в південних губерніях, на півночі і в центрі можна спостерігати той же розвал старого, розвал не тільки грошовий, але розвал культурний, неувага і нелюбов до того, що має прикрашати життя. Тоді як в Європі з роду в рід, багато століть переходять і зберігаються маєтки і скарби предків, в Росії одиниці маєтків, що знаходились двісті років в одній сім’ї. І немає жодного, який би вцілів до наших часів, повністю зберігся у своєму старовинному вигляді. Тільки в Покровському княгині Шаховської-Глєбової-Стрешневої частина палацу ще дореформеної Росії. Навіть від Петра, від Анни Іоанівни, навіть від Єлизавети дійшли до нас жалюгідні залишки, немає маєтку, який цілком зберігся з тих часів і все.\nТак, може, нічого й не залишилося від чарівних дивацтв кріпосної Росії, можливо, не варто і говорити про те, що у нас є?\nНі, ще варто. Ще можна врятувати дорогі залишки старовини, зберегти і вберегти від остаточної загибелі красиві спогади, що досі загнивають у брудних селах, у провінційній глушині віддалених губерній. Ще варто подумати, перш ніж руйнувати старі будинки, перш ніж продавати скупникам картини і предмети оздоблення. У Росії ще є старе мистецтво.\nМинуле садиби гостро відчувалося людьми початку XX століття, коли в бібліотеках ще не спалених дворянських будинків зберігалися альманахи пушкінської пори, дуельний кодекс, старі журнали. Вони намагалися зберегти минуле в собі, та й більше того – в своєму житті, коли це було можливим. Не всі садиби були такими, як Абрамцево або Талашкино, у багатьох і в новому столітті ще продовжувалося спокійне XIX століття.\nМені доводилося чути розповіді, які здаються характерними, про життя в садибі Навишино, яка стояла на Волзі, проти сучасного міста Дубна, перед самою революцією. Жили там більше влітку, з’їжджалися у величезний дерев’яний будинок з найпростішою обстановкою. Землі в маєтку було небагато, і ніхто всерйоз господарством не займався. Їздили, зате всі разом в ліс на кількох підводах, одна йшла порожня, щоб везти назад зібрані гриби. Потім поверталися, обідали, потім сідали в саду чоловік двадцять – старі і молоді – за довгий стіл, і самі господарі розбирали та чистили гриби, а хтось один читав уголос, що-небудь цікаве: «Камо грядеши» Сенкевича чи історичні романи Соловйова . Часто влаштовували рибну ловлю з неводом, каталися по Волзі на плоту, який тягнув буксир, і пили чай з самовара. Гімназистки переводили зі словником з французької щось на кшталт «Собору Паризької Богоматері» Гюго – літнє завдання. Їздили на недалекий звідти фарфоровий завод Кузнецова – за дешевим посудом для працівників. До осені сім’я розділялася: одні поверталися до Петербургу, інші у Москву.\nУ 1917 році мало хто з власників маєтків змінив своїм звичкам, всі знову поїхали в садиби і навіть затрималися там, сподіваючись перечекати столичний «безлад». Але в один прекрасний день відбувалася звичайна для тих часів історія, яку можна почути від багатьох. Вранці прийшли селяни з села і, якось пом’явшись, сказали господареві: «Ти, пане, хороший чоловік, але ти їдь. Ми тебе спалимо ». Малася на увазі, звичайно, садиба, а не її власники. «Але чому ж, хіба я не допомагав вам, скільки міг?!» – «Правда твоя, та всі палять»…\nНе хотілося б говорити тут про загибель майже всіх садиб в роки революції та наступні часи. Швидше необхідно ще раз підкреслити інше: хоча абсолютна більшість будинків в дворянських маєтках зникла, російська садибна культура повністю не загинула ні в моральному відношенні, ні навіть щодо впливу її на ландшафт європейської Росії. Пейзаж ще зберігає пам’ять про існуючі маєтки, ще збереглися фундаменти або напівруїни в тисячах місць, ще стоять житла знаменитих прізвищ та сільські будинки прославлених письменників.\nГоловне ж те, що особливості садибного життя не зітреться з пам’яті і все ще справедливі останні рядки вірша «Старі садиби», з якого була розпочата ця стаття:\nАвтор: Автор: Дмитро Швидковський\nP. S. Величезне спасибі автору за дуже цікаву статтю про історію російської садиби і зниклу садибну культури в Росії. Від себе лише хочу додати що подібні культурні проблеми актуальні і для України, і нам також як і нашим сусідам багато всього варто відроджувати в культурному плані, згадувати історію, відновлювати архітектурні пам’ятники, відроджувати вікові традиції нашої української батьківщини, адже історія російської садиби це в певній мірі і наша історія, згадаймо Шевченкове:


Шорсткий в’яз – справжній богатир серед дерев. За свою солідну чотирьохсотрічну життя досягає висоти в 40 метрів. Розкішне дерево з пишною кроною є окрасою міських парків, його можна зустріти в одиночній посадці і цілими алеями. Іноді такі алеї доповнюють кремезним дубом, липою і різьбленим кленом. Існує думка, що батьківщиною гіганта вважається Україна і Скандинавський півострів.\nВ’яз відноситься до сімейства в’язові, має ще назви – в’яз гірський і ільм гірський. Назва «ільм» походить від позначення сімейства на латині – Ulmus glabra. Дерево вважає за краще помірні широти Європи, Китаю, Північної Америки. На Кавказі він часто зростає на 1400-метрову висоту над рівнем моря, що виправдовує його назву – гірський. Розселяється на крутих схилах ярів, річкових берегах, в степах, широколистяних лісах.\nМісця віддає перевагу добре освітленим, з зволоженою і родючим грунтом. Також слід виділити такі характерні риси цього дерева:\nМогутнє високе дерево може досягати двометрового обхвату. Коріння теж дуже потужні, добре розгалужені. На бурою корі дорослих дерев утворені напливи або поздовжні тріщини.\nОпис крони дуже цікаво. Вона може бути циліндричної або кулястої форми. Дуже щільна, майже не пропускає світло. Утворена великими, до 15 сантиметрів в довжину, листям. У тіні густого листя можна сховатися навіть у спекотний полудень. Поверхня листа має рельєф, який складається в різноманітний малюнок – в’язь. Форма листа подовжена, по краю з зубчиками. Темно-зелений колір крони восени змінюється на золотисто-жовтий, що робить дерево дуже ошатним в цей період.\nЦвітіння починається навесні. Коричневі й фіолетові дрібні квіточки з пильовиками надають дереву казкове зачарування. Березневі або квітневі квітки завжди випереджають появу листочків і групуються в листових пазухах. Цвітіння займає один тиждень, потім з’являються плоди.\nЗапилює дерево вітер. З’являються плоди мають вигляд маленьких горішків з зеленими крильцями. Дозрівають на початку літа або в кінці весни в залежності від клімату, в якому росте ільм. Представники В’язів сімейства починають плодоносити не раніше, ніж дереву виповниться сім чи вісім років.\nШорсткий в’яз відноситься до швидкозростаючим деревам. Комфортними умовами для нього стануть пухка, багата поживними речовинами грунт, доступне сонячного світла місце. Важливою умовою є полив, так як дерево любить вологу, але в разі тривалої посухи може перенести цей несприятливий для себе період.\nА ось морозостійкість у нього дуже слабка. В умовах з суворими зимами ільм може замерзнути. Також в’яз погано сприймає засолені грунти.\nРізновиди В’язів сімейства прекрасно підходять для міських озеленень. Тінисті алеї з високих в’язів і затишні камерні композиції створюють місця, де хочеться бувати знову і знову.\nЗростає в європейських країнах і Північній Америці. Відноситься до високорослим сортам, досягає 40 м. Бурого кольору кора покрита глибокими тріщинами і поглибленнями по всьому стовбуру. Листя у цього виду великі, шорсткі, темно-зелені. Квіточки дрібні, зібрані в пучки, з’являються в травні. Грунт кращий пухкий, зволожений.\nЦя порода любить сонечко, але спокійно перенесе тіньову сторону. Інтерес представляє плакуча крона дерева. Вона розростається не вгору, а вшир завдяки горизонтальному розташуванню гілок. Вершина плоска. Такі дерева гарні для прикраси міських вулиць, дитячих майданчиків, скверів і парків.\nВ’яз Кампердоуні (Camperdownii)\nЗростання цієї декоративної культури регулює щеплення. Зазвичай він невеликий, близько 5 м. Крона утворена спадаючими, розведеними в сторони гілками, схожа на розкритий парасольку.\nЛистя великі, темно-зелені, шорсткі, 20 см в довжину. Квіти непоказні, фіолетові. Плоди – округлої форми крилатки.\nЦей в’яз частіше розташовується на просторих сонячних ділянках з пухким грунтом. Відноситься до морозостійких сортів. Але перші кілька років у молодих рослин місце щеплення утеплюють.\nДерева з такою кроною ефектно виглядають в індивідуальній та груповій посадці. Ними прикрашають тунелі, декорують арки, намети. Щоб плакучі гілки НЕ загнивали, стелячись по землі, їх підрізають. Кампердоуні не варто розташовувати поблизу від смородини або грушевих дерев, так як вони уражаються одними і тими ж шкідниками: ільмових ногохвостом і ільмових Листоїди.\nТакож виростає не вище п’яти метрів у висоту. Довгі гілки утворюють крислату крону, ширина, якої може досягати десяти метрів. Має вигляд перевернутої чаші. Відрізняється незвичайною для цього сімейства яйцевидної формою листа. Листя широкі з загостреним кінчиком. Зелені влітку, вони не жовтіють до осені, а набувають цікавий буро-зелений відтінок.\nДрібні квіточки зібрані в пучкообразние суцвіття. Коли вони опадають, на їх місці з’являються жовто-зелені плоди – крилатки. З ними в’яз набуває дуже декоративний, казковий вигляд.\nЗа рік дерево додає 10? 15 сантиметрів у висоту і 20? 30 в ширину. Плакучий в’яз висуває свої вимоги до грунту, який повинен бути родючим, здоровим, помірно вологим і мати слабокислу середу. Підходящим місцем для посадки стане сонячне або трохи притінення ділянку. Це дерево дуже морозостійко. Якщо виконуються всі його забаганки, проживе близько шестисот років.\nЦим сортом з незвичайною кроною часто користуються в ландшафтному дизайні. Рослиною прикрашають алеї в парках та інших передбачених для відпочинку місцях. Велика листя прекрасно закриває від сонця, тому під цими деревами часто мають у своєму розпорядженні затишні альтанки та лавки. Декоративність в’яза підкреслюють сусідством з туями, смородиною, півоніями, трояндами.\nРозмноження дерева і його вирощування\nРозмножується в’яз гірський восени повністю дозрілими насінням. Плоди-крилатки у великій кількості утворюються на дереві і розносяться вітром на значні відстані. Летіти далеко дозволяє спеціальна форма крилатого горішка.\nПосадку здійснюють насінням і саджанцями. Молоденькі паростки добре приживаються, вкорінюються і швидко ростуть. Щоб удосконалювати декоративні рослини, створювати нові форми або підвищувати властивості саджанців, застосовують щеплення, які в’яз легко переносить.\nШорсткий в’яз швидко зростає, якщо місце його повністю влаштовує. Грунт пухка, волога, збагачена добривами, що не має сильної кислотності, а сонечко пригріває своїми променями. До решти дерево пристосовується. Воно може перенести холод, витримати умови міста з забрудненим повітрям і навіть поборотися за поліпшення екологічної ситуації. Адже листя в’яза добре вловлюють пил і вважаються кращими очисниками повітря.\nГоловною проблемою, яка здатна згубити могутнє дерево є Голландська хвороба. Викликають її жуки-Заболотніков. Уражена дерево починає швидко всихати, стає осередком для поширення недуги. Це призводить до загибелі всіх оточуючих в’язових насаджень.\nЩоб захистити представника в’язових і запобігти хворобі, в грунт додають біостімулірующіе речовини і спеціальні органічні підгодівлі. Вони зміцнюють сили рослини, підвищують його опірність шкідників. Якщо поразка все-таки відбулося, дерево терміново викорчовують.\nВ’яз шорсткий, крім озеленення міста, складання ландшафтних композицій, наповнення лісопосадок – чудове джерело цінної деревини. Вона використовується в машинобудуванні, виготовленні меблів і оздоблювальних матеріалів. Красива структура деревини ільма дозволяє створювати з неї чудові художні твори.\nТехнічні характеристики полягають у міцності, пружності, твердості. І нехай у столярів виникало чимало проблем з її обробкою, зате вироби з деревини в’яза не коробляться, добре поліруються і дуже красиво виглядають.


Cічень, 07 в 20:59\nГлава Світового банку Джим Йонг Кім заявив, що закінчить роботу на посаді з 1 лютого, передає прес-служба Банку.\nОбов’язки голови Світового банку виконуватиме Крісталіна Георгієва.\nОсновною причиною відставки Кіма стало його бажання повернутися у приватний сектор економіки. Після відставки він збирається приєднатися до приватної фірми, в якій працюватиме над збільшенням інвестиції в країни, що розвиваються.\nЧитайте: Борг перед МВФ: скільки Україна виплатить у 2019 році\nДжим Йонг Кім займає посаду голови Світового банку з 30 червня 2012 року і його другий термін повинен був закінчитися у 2022 році.\nДо слова, Світовий банк надав Україні фінансову гарантію на $750 млн.


Поліція: лікар, який скоїв у Березному смертельну ДТП, був нетверезим. Кримінал - Новини Рівного та області — Рівне Вечірнє\nПоліція: лікар, який скоїв у Березному смертельну ДТП, був нетверезим\n10.11.2021 17:00 Адміністратор\nВодій кросовера, який сков смертельну ДТП 9 листопада у Березному, за зовнішніми ознаками перебував у стані алкогольного сп’яніння, повідомила поліція.\nНагадаємо, що це сталось близько 22:30 у місті Березне. На вулиці Андріївській 35-річний місцевий житель, водій автомобіля «Linkoln MKC», не вибрав безпечної швидкості руху та дистанції, допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля «ВАЗ-2108», під керуванням 35-річного жителя села Антонівка, який рухався у попутному напрямку. Від удару останній транспортний засіб відкинуло на узбіччя, де він перекинувся на дах.\nВідділ комунікації поліції Рівненської області повідомив: водій ВАЗу від отриманих травм загинув на місці події. Водія «Linkoln» із закритою черепно-мозковою травмою та забоєм головного мозку госпіталізували до реанімаційного відділення Березнівської лікарні. Водій кросовера за зовнішніми ознаками перебував у стані алкогольного сп’яніння. У нього відібрані на експертизу біологічні зразки . Слідчі слідчого управління встановлюють усі обставини автопригоди. Вирішується питання про повідомлення водію автомобіля «Linkoln MKC» про підозру та обрання йому запобіжного заходу. Транспортні засоби вилучені.\nУ соцмережах повідомили, що автомобілем «Linkoln MKC» керував Олександр Камінський, завідувач неврологічного відділення Березнівської центральної районної лікарні. Сам лікар заперечує, що був нетверезим.\nЧитайте також: У Березному - смертельна ДТП (ФОТО)\n# ВАЗ # Лінкольн # Березне # дтп\nПопередня стаття У Польщі в ДТП потрапили мешканці Березнівщини: жінка загинула\nНаступна стаття Маршрутка збила рівнянку, яка переходила дорогу на зелений сигнал світлофора


Вітання зі звільненням від російських окупантів кількох міст Донеччини\nТри роки тому, 5 липня 2014 року, було звільнено від російських окупантів Слов'янськ та Краматорськ. Донецька обласна організація ВО "Свобода" вітає жителів Донеччини та всієї України з цією визначною подією.\nВарто зазначити, що 5 липня є хронологічною точкою не лише для цих подій, адже це дата визволення з полону нашого побратима, члена Костянтинівської "Свободи" Ярослава Маланчука. Він, Артем Попік та Олексій Демко ‒ донецькі свободівці, котрі, перебуваючи у полоні, продемонстрували незламність українського духу й вірність ідеї нації.\nСтаном на сьогодні ми не маємо права забувати й про те, що відзначаємо не лише річницю перемоги, а й переживаємо до болю сумну дату. Саме в цей день російські найманці й місцеві запроданці захопили Донецьк ‒ стратегічне місто й обласний центр.\nПонад 40 свободівців лише з Донецької обласної організації ВО "Свобода" боронять суверенітет держави, роблять все можливе й неможливе для здобуття перемоги в цій неоголошеній війні, що приховується за абревіатурою АТО.\n"Відданість Україні, готовність заплатити життям за волю рідної країни ‒ те, що свободівці ладні покласти на вівтар заради того, щоб незабаром ми святкували визволення всіх окупованих міст Донбасу", ‒ зазначила голова Донецької обласної організації ВО "Свобода" Марія Чашка.


Прогноз дій російської військової машини на ближньому зарубіжжі\nсереда, 24 квітня 2019, 13:18\n13 квітня об 11.00 відбулася презентація першої доповіді аналітика Бюро протидії гібридній війні Сергія Постоловського: "Росія-2016: контури гібридної війни". (Зала 1)\nОрганізатор: Бюро протидії гібридній війні (HWRB).\nУ доповіді були представлені напрямки протидії гібридної війни РФ та проаналізовані:\n- виклики для України як наслідки гібридної війни та агресивної політики РФ;\n- основні цілі та можливі тактики Росії в 2016 році.\nУчасники: Тарас Березовець - президент Фонду національних стратегій, співзасновник HWRB; Євген Магда - директор Центру суспільних відносин, співзасновник HWRB; Сергій Постоловський - письменник, політичний аналітик, директор Бюро політичних порад "Магда і Постоловський".\nРосії не варто сподіватися на відміну санкцій - Березовець\nУ цьому році скасування санкцій проти Росії, запроваджених Заходом, не відбудеться попри всі дії Кремля в цьому напрямку.\nПро це під час презентації доповіді "Росія-2016: обриси гібридної війни", що відбулася в середу, 13 квітня, в Укрінформі, сказав політолог, президент Фонду національних стратегій Тарас Березовець.\n«Я більш ніж переконаний, що санкції по відношенню до Російської Федерації з боку країн ЄС, будуть збережені. ... Канада, США, Нова Зеландія, Австралія, Японія будуть до кінця тримати ці санкції. Навіть не по факту окупації Донбасу, а по факту окупації Криму, в цьому я жодних сумнівів не маю", - сказав Березовець.\nНа думку директора Центру суспільних відносин Євгена Магди, зараз Кремль буде лише намагатися послабити санкції і чекатиме 2017 року, коли в деяких європейських країнах відбудуться вибори.\n"Для Росії зараз є важливою тактична боротьба за скасування санкцій та їх пом'якшення. Для неї важливо зараз опинитися в переговорному процесі і рухатися вперед. Кремль розраховує на позитивний для себе сценарій у 2017 році після відповідно президентських виборів у Франції та парламентських у Німеччині, які, як в Росії розраховують, Оланд та Меркель програють", - сказав Магда.\nТакож він наголосив на тому, що активізація дипломатичних зусиль Кремля в цьому напрямку не обов'язково передбачає активізацію бойових дій на Донбасі.\n"У Заходу вже є певний геополітичний рефлекс: активізація бойових дій на Донбасі - новий пакет санкцій. А ми знаємо, що четвертий пакет санкцій на сьогоднішній момент вже існує", - зазначив Магда.\nКремль намагатиметься сформувати новий світовий порядок та повернути Україну - аналітик\nДії РФ у 2016 році будуть спрямовані на відновлення двох центрів тяжіння на світовій арені та повернення України в свою сферу впливу.\nПро це на презентації в Укрінформі доповіді "Росія-2016: обриси гібридної війни" сказав її автор - політичний аналітик, директор Бюро політичних порад "Магда і Постоловський" Сергій Постоловський, повідомляє кореспондент агентства.\n«Головна стратегічна ціль (Росії - ред.) - формування нового світового порядку, а головною тактичною задачею буде залишатися Україна. Головним для Росії буде повернути Україну в орбіту свого впливу», - сказав Постоловський.\nВін зазначив, що Путін досі розглядає як рівноправного партнера на світовій арені тільки Сполучені Штати.\n"Він не бачить Китаю, не бачить Індії, бачить лише США та Росію. В цьому контексті він намагається повернути все до біполярності часів холодної війни", - зазначив експерт.\nЗа думкою автора доповіді, задля цього Росія піде на певні кроки по відновленню своєї економіки, яка переважно орієнтується на торгівлю ресурсами, укріпленню силового блоку держави, оборонної промисловості та армії. А також репресивного апарату, який слугує запорукою стабільності діючого режиму.\n«Одним з головних завдань на 2016 рік для Росії буде відновлення силової економіки. Для того, щоб зробити це, Росія повинна вирішити низку задач. По-перше, часткове зняття чи послаблення західних санкцій, сприяння росту цін на енергоресурси та пошук інших ринків збуту цих енергоресурсів та шляхів іх транспортування", - сказав Постоловський.\nНа його думку, ця тактика Кремля може мати успішність, і головним фактором тут буде виступати Україна.\n«Цьому можуть сприяти три речі. По-перше, гостра політична криза в Україні, по-друге, економічна криза. І головним фактором я вважаю певну втому Заходу від України. ... В такому випадку Росія буде представляти Україну як державу, що не відбулася, і буде реалізовувати інформаційну тактику, щоб сформувати суспільну думку на Заході в такому контексті: а за кого ви боретеся? Навіщо ви це робите, коли в Україні нічого не міняється?», - сказав Постоловський.\nГоловною умовою протидії гібридній війні Постоловський назвав стратегічну системну роботу, використання риторики сили, а також застосування асиметричних тактик у відповідь, а не традиційних методів протидії агресії, гру на випередження. Крім цього, як зазначив експерт, важливе значення має відновлення економіки та створення противаги російській ідеї «імперської державності».\nСеред інших стратегічних кроків автор дослідження назвав також і створення союзів з тими державами, які потрапляють в зону ризику агресії зі сторони РФ не тільки в військовому аспекті, але і в інформаційно-аналітичному, економічному, культурному просторах.


“Характеристика Жені з оповідання Євгена Гуцала “Олень Август” - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Твори на задані теми ⇒ “Характеристика Жені з оповідання Євгена Гуцала “Олень Август”\nКожна людина іноді, час від часу, схильна хоча б трохи помріяти. Особливо схильні до цього діти. У всіх дітей хорошо розвинена фантазія, у них достатньо вільного часу для того, щоб фантазувати і замислюватися про щось нове і раніше невідоме. Про одного з таких хлопців, а може і про самого себе в дитинстві, розповів у своєму оповіданні Євген Гуцало.\nОдного разу маленький хлопчик Женя повертався зі школи і побачив, як велика група людей знімає кіно. Він непомітно підібрався до цих людей і, мабуть, теж захотів взяти участь у зйомках, але його буквально\nвідразу ж його помітили і в жартівливій формі насварили. Але Женю зйомка кіносцени розчарувала, він чекав від неї якогось пригодницького характеру, чогось більш цікавого. Про це він і розповів всій знімальній групі. Режисер Альтов, який раніше насварив хлопця, пізніше все ж змінив гнів на милість і запропонував покатати його на автомобілі. Вони розговорилися і Альтов запитав у Жені, чи не хотів би той сам знятися в кіно, а саме в новому фільмі “Олень Август”. Хлопчик зрадів, знову показав свою мрійливу натуру, у нього перед очима тут же всі встали ті олені і тайга, і весь той фільм, про який йому розповідав\nАльтов. Він сказав про свій дивовижне фантазійне бачення режисерові, але той лише розсміявся, що добре показало, що насправді він лише жартував. Пізніше хлопчик і режисер розпрощалися, Женя пішов додому, але його фантазія знову розігралася і він згадав оленів. Женя вирішив самостійно зняти кіно про оленів, ця фантазія знову з’явилася перед його очима.\nНайголовніше, що можна сказати про хлопчика – це те, що він великий мрійник. Звичайно, кожна дитина замислюється про щось і мріє, але Женю це стосувалося особливо. Також варто виділити його досить сміливий норов, адже далеко не кожна людина буде в змозі зважитися підійти прямо до знімальної групи, і мало не взяти участь у зйомках. Хлопчик також володів власною яскравою індивідуальністю, так що не боявся і сміливо з усіма спілкувався, він не боявся говорити оточуючим, що у нього на думці. Завдяки цим рисам характеру навряд чи б він міг розчаруватися від того, що режисер Альтов лише пожартував з ним і насправді далеко не збирався залучати його для зйомок у фільмі “Олень Август”. Його багата уява і сміливий норов дозволили йому тут же відтворити власну реальність, де він міг би знімати будь-яке кіно, яке би йому не хотілося.\nСкорочено “Олень Август” Гуцало Женя повертався зі школи. Йому було весело. Раптом він побачив, що у скверику напроти знімають кіно. Один чоловік сидів на високому стільці перед незрозумілим масивним апаратом і їздив із ним по рейках, то наближаючись, то віддаляючись від жовтого автобуса. А біля автобуса повільно виростала черга – дідусь із газетою, молодиця...\nОлень Август – ЄВГЕН ГУЦАЛО Скорочено Женя повертався зі школи. Йому було весело. Раптом він побачив, що у скверику напроти знімають кіно. Один чоловік сидів на високому стільці перед незрозумілим масивним апаратом і їздив із ним по рейках, то наближаючись, то віддаляючись від жовтого автобуса. А біля автобуса повільно виростала черга – дідусь із газетою, молодиця...\n“Уява людини. За твором Євгена Гуцало “Олень Август” Важливість людської уяви переоцінити практично неможливо, один з прикладів такої її високої важливості наводиться Євгеном Гуцалом в його оповіданні “Олень Август”. Автор розповідає історію маленького хлопчика, дитини, яка в силу свого віку сильно відрізняється від тих людей, які його оточують, зокрема, від того режисера, з ким він провів багато часу,...\nЯкi настрої i почуття викликає оповiдання Євгена Гуцала “Хто ти?” Євген Пилипович Гуцало – письменник з Подiлля. Багато писав про дiтей i для дiтей. В оповiданнi “Хто ти?” вiн знайомить нас iз Галею, котра приїхала до матерi. Галя – гарна дiвчина. Ось як письменник змальовує її зовнiшнiсть: “Дiвчина була вогнисто-руда, її коси роздимались хвилями тугого полум’я. Пiд тим полум’ям свiтилось...\nМої роздуми над поведінкою героїв оповідання Є. Гуцала “Хто ти?” Такого смутку та журби від прочитаного я не відчував уже давно. Біль та печаль пронизують оповідання Євгена Гуцала “Хто ти?” А дійсно, Людино, хто ти? Може, ти та необачна мати, яка, народивши доньку, відцуралася від рідної кровиночки заради свого химерного щастя? Все життя жінка старалась впіймати пташку щастя, особистого, лише...\nХудожня роль жіночих образів у романі Панаса Мирного “Хіба ревуть воли, як ясла повні?”


Заходами податкової міліції відшкодовано 2,6 млн.грн. ЄСВ | Про все – Черкаські новини. Життя міста Черкаси та Черкаської області\nСпівробітники податкової міліції головного управління ДФС у Черкаській області забезпечили відшкодування понад 2,6 млн.грн. несплаченого єдиного внеску.\nВ рамках розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.2 ст. 212-1 Кримінального кодексу України, встановлено службових осіб підприємства, що виконувало видобувні роботи, які у 2015-2017рр. при нарахуванні заробітної плати в порушення ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування» умисно не нарахували та не сплатили більше 2,4 млн.грн. ЄСВ.\nЯк результат заходів податкової міліції в рамках розслідування кримінального провадження, завдані державі збитки відшкодовано в повному обсязі – підприємство сплатило єдиний внесок разом із штрафними санкціями.\nНаразі до суду направлено кримінальне провадження з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності в зв’язку із повним відшкодуванням завданих державному бюджету збитків.\n22 січня 2018, 21:53\nУ черкащанина патрульні виявили згортки з наркотиками (фото)\n08 квітня 2018, 12:23


Про створення комунального закладу «Палац культури «Молодіжний» - Офіційний сайт Запорізької міської ради\nПро створення комунального закладу «Палац культури «Молодіжний»\n№ 59 від 28.03.2018 Дата оприлюднення 04.04.2018\nКеруючись Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про культуру», Цивільним, Господарським кодексами України, з метою задоволення культурних потреб громадян, забезпечення умов для самодіяльної творчої ініціативи, духовного розвитку і організації дозвілля, створення необхідних умов для функціонування та розвитку системи закладів культури відповідно до потреб населення м.Запоріжжя Запорізька міська рада\n1. Створити комунальний заклад «Палац культури «Молодіжний».\nМісцезнаходження комунального закладу «Палац культури «Молодіж-ний»: 69067, м. Запоріжжя, вулиця Лізи Чайкіної, буд. 53.\n2. Затвердити Статут комунального закладу «Палац культури «Молодіж-ний» (додається).\n3. Визнати департамент культури і туризму Запорізької міської ради органом управління комунального закладу «Палац культури «Молодіжний».\n4. Департаменту культури і туризму Запорізької міської ради:\n4.1. Здійснити заходи щодо проведення державної реєстрації комунального закладу «Палац культури «Молодіжний» відповідно до чинного законодавства.\n4.2. Включити комунальний заклад «Палац культури «Молодіжний» до мережі розпорядників нижнього рівня та одержувачів коштів бюджету міста Запоріжжя.\n5. Включити комунальний заклад «Палац культури «Молодіжний» до переліку закладів культури, що складають базову мережу закладів культури міста Запоріжжя.\n6. Контроль за виконанням даного рішення покласти на голову постійної комісії міської ради з питань освіти, науки, культури, спорту, молоді та туризму Зайцева В.О. та заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Пустоварова А.І.