Электронная библиотека » Журналистика » Етичні цінності журналістів демократичного суспільства та законодавство\nЯк зазначив керівник програми з моніторингу ЗМІ Душан Реліч на президентських виборах 1999 р. в Україні, "...Європейський Інститут ЗМІ дуже стурбований ситуацією із засобами масової інформації в Україні, при цьому Інституту поки що не зрозуміло, куди піде Україна, коли у відношенні до свободи преси вона крокує в протилежному від Європи напрямку..." (День. - 1999. - 17 лист.).\nЩоби зробити правильний моральний вибір, віддати перевагу вищій моральній цінності, журналіст повинен знати і розуміти природу етичних дій. Етична цінність для журналіста - позитивна властивість, еталон, що виконує роль повсякденного орієнтира в оцінці людей, колективів, груп, організацій, фактів, подій, явищ, країн, націй та ін.\nСаме журналістська мораль, побудована па гуманістичних етичних цінностях, нормах і правилах, с засобом втілення журналістської стики як теорії вжиття, утвердження гуманістичних засад у журналістській практиці як частині соціальної дійсності. У перехідний період до демократії віра та духовність становлять стичну цінність, що може об'єднати класові, національні, партійні та конфесійні інтереси з мстою захисту людини та її свобод. Етичні цінності журналістів демократичного суспільства ґрунтуються на свободі засобів масової інформації, що мають право автономно визначати свою волю. "Боротьба за демократію чи боротьба під лозунгами демократії, - вважає Генріх Юшкявічюс, заступник Генерального директора ЮНЕСКО, - завжди боротьба за свободу засобів масової інформації чи боротьба під лозунгами свободи преси".\nСвобода ЗМІ є цінністю, обов'язковим елементом демократії й необхідною умовою забезпечення свободи слова у ЗМІ, свободи інформації у ЗМІ, свободи оцінки у ЗМІ, їх політичного, ідеологічного, економічного й інформаційного плюралізму. Свобода ЗМІ - основа всіх демократичних свобод. Права і гарантії свободи ЗМІ в Україні підтвердилися в українському законодавстві. Таким чином, свобода ЗМІ - цс політична, правова й етична цінність.\nДані постулати демократичної концепції свободи ЗМІ відображені в законах України. Доступ до урядової інформації закріплений ст. 2 Закону України "Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації", у якій зазначено: "Засоби масової інформації України згідно до законодавства України мають право висвітлювати всі аспекти діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надавати ЗМІ повну інформацію про свою діяльність через відповідні інформаційні служби органів державної влади та органів місцевого самоврядування, забезпечувати журналістам вільний доступ до неї, за винятком випадків, передбачених Законом України "Про державну таємницю", не чинити на них будь-якого тиску і не втручатися в їх виробничий процес".\nЗа винятком того, право на доступ до урядової інформації відображено у ст. 26 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", де зазначено, що журналіст мас право: "1)на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації; 2) відвідувати державні органи влади, органи місцевого і регіонального самоврядування, а також підприємства, установи й організації та бути прийнятим їх посадовими особами".\nВідсутність цензури гарантує ст. 2 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні": "Друковані засоби масової інформації є вільними. Забороняється створення та фінансування державних органів, установ, організацій чи посад для цензури масової інформації.\nНе допускається вимога попереднього погодження повідомлень і матеріалів, які поширюються друкованими засобами масової інформації, а також заборонено поширення повідомлень і матеріалів з боку посадових осіб державних органів, підприємств, установ, організацій чи об'єднань громадян, за винятком випадків, коли посадова особа с автором поширюваної інформації чи дала інтерв'ю".\nВодночас у доповіді колишнього керівника служби новин радіо "Континент" "Вільна хвиля" Георгія Гонгадзе, якому він зробив у бюро Українського конгресового комітету Америки (УККЛ) в Нью-Йорку 17 грудня 1999 р., висвітлювалася реальна ситуація в країні, що склалася наприкінці 90-х років: "...незалежна від влади, олігархів та інших преса поволі зникає в Україні. Журналісти, які також пам'ятають золоті часи початку дев'яностих, коли газети звільнилися від радянського ідеологічного ярма, а в нове кланово-олігархічне також не потрапили, поволі замінюються молодими та невибагливими відносно етики та моралі колегами. Дані готові писати тс, що вимагають від них їхні господарі, які часто-густо в бізнес чи політику прийшли не з юридичних факультетів. Інші метри спромоглися пристосуватися до нових умов, посіли керівні посади в нових структурах і зараз не дуже переймаються долею своїх колег. Всі решта вимушені просто заробляти на хліб - писати те, що може піти до друку, А до друку сьогодні в Україні йдуть далеко не всі матеріали.\nТакож у гіршому становищі опинилися мої колеги на телебаченні. Часом навіть одне "неправильне" речення у відеосюжеті призводить до виклику керівників телеканалів до Адміністрації Президента. Не хочу нагадувати про канал СТБ, де працівник даної Адміністрації безпосередньо вичитував матеріали журналістів.\nДозволяється навести наприклад, коли в Криму через політичні мотиви були закриті чотири (!) телекомпанії, при цьому сам Президент Леонід Кучма обіцяв відновити мовлення, щоправда, до виборів цього не зробив. Та що там незалежні телекомпанії, народні депутати майже два місяці були відключені від прямої трансляції по радіо, а чиновники з Держтелерадіо (до речі, фінансованої з бюджету) демонстративно досі ігнорують численні постанови парламенту про відновлення трансляції.\nНатомість державні новини під час виборів сімдесят відсотків свого часу присвячували особі Леоніда Кучми. Втім, я не буду вдаватися у всі дані деталі, вони й так добре відомі. Тим більше, що це була виборча кампанія, і хтось вважав, що переможців не судять.\nОчевидно, так вважали й діячі з СБУ, які подавали в Адміністрацію Президента звіти під грифом "таємно", де докладно описували які ЗМІ, кого і як критикують та підтримують у регіонах... На сьогодні будь-яка медіа - структура може бути знищена протягом кількох тижнів. На притчі перетворилися історії про візити податкових інспекторів, які буквально місяцями "перевіряють" документи "незручних" редакцій газет та телерадіокомпаній. Показовим є те, що, скажімо, лояльні до влади ЗМІ, даної процедури уникають взагалі, чи вона минає для них безболісно.\nПісля неодноразових спроб викупити радіостанцію "Континент" було знайдено формальний привід для півторамісячної перевірки, під час якої банківські рахунки структури були заморожені. З серпня до жовтня 2001 р. пройшло п'ять судових засідань, які підтвердили безпідставність звинувачень. І згодом знову в редакцію завітали представники податкової поліції з вимогою падати їм документи. Мета одна - змусити радіостанцію бути більш керованою та слухняною.\nТакож гірша ситуація в регіонах. Там журналісти, які наважуються мати незалежну думку, піддаються погрозам та силовому тиску. Прикладом може слугувати журналіст Харківської телерадіокомпанії "Сімон". Його батьки, що живуть у нього, і не є громадянами України, отримали повідомлення про депортацію. В органах внутрішніх справ моєму колезі відверто сказали, що він забагато говорить у телеефірі. Власник уже згаданої радіостанції "Континент", Сергій Шолох, у період виборчої кампанії отримав по телефону погрозу: "Замовкни, чи ми тебе заткнемо". Кілька днів по через те невідомий автомобіль намагався скинути авто Сергія з дороги, а після повернення до офісу йому знову зателефонували і сказали: "Коли ти думаєш, що ти гарний водій, помиляєшся, ми тебе попередили". Очевидно, йшлося про незалежний погляд радіостанції па події з виборами в Україні.\nНайгіршо, що донести в суді такі випадки практично неможливо. Через те керівники газет воліють домовитися і не роздмухувати скандали. Ця ситуація породила практичну безкарність чиновників, які вважають своїм правом вказувати журналістам, що і як писати. Л коли щось не так, дозволяється і по-іншому. Також свіжа в нам'яті українців справа вбивства головного редактора "Вечірньої Одеси" Дерев'янка... До речі, замовників цього вбивства також не знайшли, і, очевидно, що не знайдуть".\nПід час парламентських слухань з проблем інформаційної сфери, які проходили у Верховній Раді 16 січня 2001 p., мати вбитого журналіста Георгія Гонгадзе Леся Гонгадзе назвала численні правопорушення, що мали місце у процесі слідства відносно встановлення обставин зникнення Георгія Гонгадзе та які були виявлені парламентською тимчасовою слідчою комісією і засобами масової інформації. Проте, як зазначила Л. Гонгадзе, найжахливішим с те, що влада більше ніж два місяці цинічно "жонглювала" темою: належить чи не належить таращанське тіло її синові. У цій ситуації преса стала заручницею та співучасницею влади и страхітливому маніпулюванні почуттями рідних загиблого. Не передавати інформацію вона начебто й помогла, однак і транслювання повсякчасної брехні та вигадок поставило пресу в ганебне становище. Гірко й боляче, що смерть цього журналіста стала розмінною монетою, також одним мотивом для самореклами, трампліном для приходу у велику політику цілої плеяди "опозиціонерів", що іменували себе борцями за благо народу, а насправді, не були кращі за тих, кого вони рекомендували відправити у відставку. І навіть не так важливо, ким і якими вони були до "касетного скандалу", адже саме тільки те, що вони посміли спекулювати ім'ям загиблого журналіста, перетворити трагедію цілої сім'ї на "інформаційний привід", розіграти на ньому власну рекламну кампанію, при цьому спокійно й цинічно використати убиту горем матір Георгія Гонгадзе, відправляючи її на трибуну викривати їхніх конкурентів, не мас значення, як звучать їхні прізвища, - одне це вже дає нам моральне право вважати цих людей негідниками.\nНа жаль, у багатьох наших співгромадян моральний закон підпав, як непотрібна деталь, відмер, як пережиток минулого, як атавізм. Це видно навіть з того, наскільки нині результативний "чорний PR". Адже в душах людей, що втратили колишні ідеали й не створили для себе нових, зараз багато зла й темряви, які й співзвучні всьому через те бридкому й злому, що виливається з екранів телевізорів та газетних шпальт. І це, треба сказати, дуже вигідно тим, хто вибрав політику своїм ремеслом. Через те що підвищити популярність, дістати підтримку в суспільстві, де немає моралі, дозволяється будь-яким шляхом.\nЛише ті, хто не втратив чистоти, хто вважає своїм професійним обов'язком нести людям правду й нічого, за винятком правди, поки не дають нашій країні назавжди скотитися назад, деградувати й загинути, примушують нас шукати відповіді па запитання, які турбують нас, аналізувати й робити висновки. Хоча чудово усвідомлюють, що багатьом, дуже багатьом наша здатність аналізувати вже здається "зайвою деталлю" у конструкції наших мозків.\nМоральність коленого окремого журналіста і є на сьогодні найголовнішою проблемою мас-медіа, через те що хтось повинен наважитись підняти моральний рівень усього суспільства, щоби воно почало розуміти де правда, а де брехня, та мало гідність не дозволити знущатися над собою.\nВільна преса - це не доповнення до демократії, котрий більшістю сучасних можновладців сприймається радше як апендикс. Вільна преса - це умова демократії та її ознака. Унаслідок цього формування у суспільстві демократичної, цивілізованої "четвертої влади" є реальною запорукою як ефективної діяльності суспільного організму, так і наявності демократичної системи державного управління. Стан наших засобів масової інформації - це і є реальний стан демократії в Україні. Ллє, здається, уряд вважає, що так воно має бути і є в демократичних країнах! Чи вони сміються над мас-медіа, чи то насправді так вважають. І в першому, і в другому випадку - це діагноз і на ЗМІ покладається відповідальність лікувати, тобто змінювати свідомість. Ось досить цікаві думки відносно свободи слова із сайта Кабінету Міністрів України: "У демократичному суспільстві вважається цілком природним прагнення влади у цілому та окремих її гілок та органів впливати на засоби масової інформації з мстою повнішого використання їхніх можливостей. У той же час це мас відповідати нормам Конституції та чинного законодавства. Держава може і повинна бути важливим фактором регулювання діяльності засобів масової інформації і забезпечення свободи слова, визначаючи відповідні правові рамки, норми та стандарти".\n"Касетний скандал" виявився лакмусовим папірцем для вітчизняного суспільства та вітчизняної преси. Хто мовчав, хто відверто та безсоромно брехав. Звичайно, наївно було сподіватися на об'єктивність та па те, що погляди майданної опозиції будуть донесені до мільйонної аудиторії нарівні з поглядами влади, проте чорне називалося білим, а маріонеткова позиція зібраних у примусовому порядку "петеушників" виставляється як громадянський подвиг № 1, а решта, мовляв, деструктивні елементи. У цій кризовій ситуації було видано президентський Указ "Про додаткові заходи відносно безперешкодної діяльності ЗМІ, дальшого утвердження свободи слова в Україні". Зазначені проблеми, про які давно говорили, - це розроблення програми збільшення виробництва паперу, поліпшення ситуації з його ввозом, проте найбільшу увагу привертає четвертий пункт, що зобов'язував МВС, Державну податкову адміністрацію, інші правоохоронні та громадські організації, журналістів "опрацювати порядок висвітлення подій, які викликають значний суспільний інтерес". Справа в через те, що журналістам ніхто не повинен вказувати, як вони мають висвітлювати ті чи інші події, оскільки це буде називатися не демократією, а трохи по-іншому. Жоден указ за таких умов не може надихнути народ на довіру до владних структур та не вирішить проблем, пов'язаних зі свободою слова.\nПодії на початку 2000-х років довели, що на захист свободи слова мають стати самі журналісти, адже жодна державна інституція практично цим не займалася. Політична позиція журналіста, правдиве слово в пресі нерідко коштують журналістові здоров'я чи життя. Через те надто актуальним стало запитання: чи в змозі правоохоронні органи захистити журналістів?\nСтаття 15 Конституції України забороняє цензуру. Тобто попередній перегляд творів, п'єс, телерадіопрограм, кореспонденцій з мстою нагляду - "заборонено" (саме так тлумачать сучасні словники термін "цензура"). Ллє цензура як засіб обмеження поширення небажаної інформації має найрізноманітніші легалізовані форми, які не підпадають під такс тлумачення (військова цензура, науково-технічна експертиза тощо). Особливістю ситуації в Україні того часу були пікові сплески цензури під час виборчих кампаній. Це найбільше відчувалося в регіонах, де була обмежена кількість незалежних видань, а доступ до радіо і телебачення жорстко регламентувався державними адміністраціями. Постала потреба в підвищенні рівня цехової солідарності журналістів стосовно висвітлення порушень свободи та створення неформальних комітетів швидкого реагування преси на дії посадових осіб і владних структур, спрямовані на обмеження цих прав, що дало б змогу надавати сторінки популярних видань і ефір для захисту журналістів. Гарантом свободи слова у демократичній державі є відповідні закони, проте недосконалість інформаційного законодавства у статтях стосовно захисту журналістів давала можливість чинити безкарний тиск, аж до фізичного знищення, надто допитливих, принципових "охоронців слова".\nЯк відомо, свобода ЗМІ - основа всіх демократичних свобод, що повинна відображатися в Конституції та юридичних законах держави. Коли держава не гарантує свободи ЗМІ, то всі інші свободи перебувають під загрозою, як сама демократія і суспільство. Коли уряд крокує у напрямі диктаторства, то перші свободи, які обмежують чи ліквідують, - це свобода ЗМІ. Хоча паша історія знає приклади, коли в сталінській 1936 р. і брежнєвській 1978 р. конституціях свобода преси лише лицемірно декларувалася. Історія дає нам урок: свобода преси в демократичній правовій державі повинна мати всі етапи втілення. Коли кілька років через те мова заходила про проблеми зі свободою преси, провідники держави здивовано розводили руками і переможно вказували на кількість видань, що начебто репрезентували різноманіття думки та інформації. Більше того, як наприклад демократії вони наводили наявність в Україні навіть опозиційної преси. Справді, в Україні було чимало видань, які із задоволенням друкували критичні матеріали на адресу влади, як правило, партійних, лівої чи правої орієнтації. Однак наявність опозиційної преси не може бути достатнім аргументом па користь свободи інформації. Як показує досвід, у цих виданнях було не менше контролю і цензури, ніж у підконтрольних олігархам ЗМІ. Яскравий наприклад такої ситуації показала відома українська газета "День", яка в період перебування її патрона Євгена Марчука в опозиції була відома своєю критичністю відносно дій виконавчої влади та особисто Президента. З призначенням Є. Марчука після першого туру президентських виборів 1999 р. на посаду Секретаря РНБО України газета різко змінила свою позицію, а кілька провідних журналістів добровільно залишили її редакцію.\nУ принципі, така вже доля партійних видань: змінювати свої погляди разом зі своїми лідерами, і цс нормально. Проблема в через те, що в суспільстві не виникло видання, яке б оцінювало стан справ у державі незалежно від того, яка надворі політична погода. Склалася ситуація, коли не було чітко видно ту межу, де завершується демократія і починається диктатура. Диктатура, не обов'язково пролетаріату чи однієї особи, - це диктатура системи. Системи, для якої неважливо, хто перебуває при владі, і яка не хоче визнати, що в країні є права, а не лише обов'язки.\nРеальна свобода преси у період гласності стала важелем для руйнування тоталітарної держави. Незалежна преса не була підпорядкована державі та компартії. Коли в перехідний період, котрий затягнувся, безвідповідально ставитися (свідомо чи несвідомо) до свободи ЗМІ, вона може стати поштовхом до руйнування основ громадянського суспільства. Етичні порушення в пресі можуть цьому сприяти.\nЦе було і залишається прогресивним трактуванням свободи ЗМІ. Проте у цьому законі не були відтворені положення ст. 19 Загальної декларації прав людини, право приватної власності на ЗМІ та право на свободу економічної діяльності у сфері ЗМІ. Проголошена в законі свобода економічної самостійності не тотожна свободі економічної діяльності. Саме свобода економічної діяльності - запорука економічної самостійності, а не державна підтримка ЗМІ, хоча Конституція України, прийнята Верховною Радою 28 червня 1996 p., закріпила у ст. 34 свободу слова, поглядів, переконань, інформації та свободу думки як суб'єктне право, однак у Конституції немає статей про свободу ЗМІ, масової інформації, хоча дані свободи були закріплені у Законі України "Про друковані ЗМІ (пресу) в Україні" також у 1992 р. Чи не є цс обмеженням свободи масової інформації?\nНімецька газета "Франкфуртер Алгемайне Цайтунг" дійшла такого висновку: за час правління Леоніда Кучми, після свого короткого розквіту на початку 90-х, незалежна українська преса не вціліла. Німецька газета зауважила, що чимало людей на Заході знають про значні труднощі опозиційної преси в Росії, проте ситуації гіршої, аніж в Україні, годі шукати. Кореспондент газети вважає, що опозиційна преса в Україні немає нині жодних шансів. Йдеться не лише про вбивство редактора інтернет-видання "Українська правда" Г. Гонгадзе, а й про ситуацію з українською незалежною пресою у цілому. У статті німецького видання наводиться одна з оцінок місцевого журналіста, котрий вважає, що "Україна є чи не єдиною країною, де газети не можуть собі дозволити виступати з обвинуваченнями супроти президента". Саме Конституція дає право на судові позови з компенсацією моральних травм будь-якого фінансового розміру. І законодавство не захищає в цьому разі пресу.\nТак, звичайно, проблема є, і деякі журналісти часто роблять недопустимі речі. Незважаючи вже на те, що адвокат журналістів повинен захищати журналістів, треба хоча б бути об'єктивним. Невже всі позови відносно преси справді справедливі? Проте факти говорять за себе.\nПростежувалися також спроби тиску посадових осіб на судову владу. У грудні 2000 р. міністр оборони О. Кузьмук надіслав листа Голові Верховного Суду В. Бойку, в якому намагався втрутитися в діяльність судових органів з метою зміни окремих судових рішень, зокрема відносно відмови у задоволенні позову підприємства "Струм", яке займається демонтажем української стратегічної зброї, до газети "Сегодня".\nПочалося завжди у вересні 2000 p., коли столична газета "Сегодня" опублікувала матеріал, де під гучним заголовком містилися звинувачення в ухиленні від сплати мільйонних податків па адресу фірми, яка є безпосереднім виконавцем робіт із ліквідації українських стратегічних озброєнь. Відбулися суди, які у першій і другій інстанціях газета виграла. Коли справа дійшла до Верховного Суду, всі сторони почали хвилюватися. Володимир Михтюк, заступник міністра оборони доводив, що тут набагато важливіша справа - співпраця з іншою державою, яка начебто дуже величезні гроші вкладає. Йшлося про міждержавні угоди, за якими Україна має позбутися свого стратегічного арсеналу. Однак претензія залишалася, бо судове встановлення істини для всіх сторін - справа принципу. Олег Непадимка, на той час головний редактор газети "Сегодня", казав: "Ми не могли підпасти під вплив Михтюка і розповісти, що ми не праві, хоча судом уже було доведено, що праві. Ви хочете мирову - розкажіть, як працює ваша фірма зараз - "Струм" наприклад. Написали. Ні, це їм не подобається".\nПарадокс полягав у через те, що протистояння було не вигідне жодній зі сторін. Газета шукала собі нового власника, а потенційних покупців ця справа відлякувала. Міністерство оборони і фірму "Струм" непокоїла можливість припинення закордонного фінансування ліквідаційних робіт. 14 травня заступник міністра оборони і головний редактор газети обмінялися прес-конференціями з контрвипадами. Л пізно ввечері знову почалися переговори, після яких була досягнута домовленість про укладання мирової угоди. Проте підписів під угодою жодної зі сторін так і не було, а час не терпів. Уже 5 грудня з приводу даної справи засідала колегія Верховного Суду. Проте навіть за умови домовленості газети, військових і підприємців залишалася четверта сторона - автор матеріалу, впевнений, що, виходячи з наявних на той час документів, писав правду, Олександр Ільченко: "Компроміс завжди краще, ніж війна, проте коли мені запропонують поступатися принципами - я на це не піду". За винятком бажання виграти справу, всім сторонам шкодить сам процес судового розгляду. Будь-яка перемога для однієї сторони може означати катастрофу для іншої.\nМожлива ситуація, коли газета припускається помилки і вибачається за неї, цього чомусь ніхто не бере до уваги. Всі ображені і пам'ятають лише свою образу. Наприклад, Олександр Волков у лютому 2001 р. подав позов до суду на газету "Україна молода". Його обурило, що газета написала про його причетність до зникнення Г. Гонгадзе із посиланням на В. Рабиновича. Сам В. Рабинович цю інформацію спростував. Щоправда, це ж. із посиланням на нього зробила через три дні й "Україна молода". Однак чи то О. Волков про це не знав, чи то образився сильно. Подробиць він з цього приводу не повідомив, сказавши, що всі зацікавлені нехай звертаються до його адвокатів. Коли О. Волков був такий принциповий, йому варто було б подати до суду як мінімум па три ЗМІ, які також до "України молодої" повідомили про це, - німецьку газету "Die Welt", телеканал ICTV і радіостанцію "Німецька хвиля". Про це також писала бельгійська газета "Dе Standart", щоправда, також на початку року й без посилання на В. Рабиновича.\nУ Львові 16 квітня 2001 р. відбулася безпрецедентна акція під назвою "Хвиля свободи", організована львівськими журналістами і підтримана в багатьох регіонах України. Приводом для проведення акції стала постанова Франківського районного суду Львова від 31 березня 2000 р. про стягнення з місцевої газети "Експрес" 150 тис. гри (майже 30 тис. дол.) за 12-рядко-ву замітку, опубліковану також в 1997 р. У замітці йшлося про те, що один місцевий композитор використовував у своєму доробку уривок з популярної пісні. Редакція "Експреса" стверджувала, що суд виконав замовлення влади, через те що відносини газети з обласною владою були дуже напружені. У Львові була споруджена символічна барикада, а з 19 до 24 квітня учасники акції провели голодування, припинене після скасування Львівським обласним судом рішення про стягнення штрафу. Акція з травня була продовжена в Києві.\nПонад 50 журналістів - учасників акції "Хвиля свободи" - 4 травня 2001 р. пройшли в протигазах від Хрещатика до будинку Кабінету Miнiстрів України і Верховної Ради України на вул. Гру шевського. Журналісти вимагали внести в законодавство про пресу зміни про встановлення верхньої межі сум компенсації за заподіяний моральний збиток, затвердити чіткі критерії визначення розміру компенсації заподіяного морального збитку. Вони також запропонували визнати, що експертні висновки, здійснені журналістськими комісіями з етики, які створюються в обласних центрах і будуть діяти на підставі відповідних ліцензій, повинні бути обов'язково враховані під час ухвалення рішень районними судами відносно ЗМІ, а також передбачити кримінальну відповідальність посадових осіб, навмисні дії яких перешкоджають журналістам у виконанні ними своїх службових обов'язків.\nВодночас па дані події був інший погляд. На той час директор українського відділення Міжнародного інституту гуманітарно-політичних досліджень Володимир Малинкович заявив, що є серйозні підстави розглядати мету акції "Хвиля свободи" не як захист свободи слова, а лише як імітацію такого захисту. Вій вважав абсолютно некоректними вимоги протестантів: "Зокрема, незрозуміло, від кого вопи захищають ЗМІ". На його думку, захист преси від контролю судових органів означає відмову від ідеї правової демократичної держави. "Інша справа, якби протестанти жадали від судів діяти строго за законом, а не згідно до "телефонного права". При цьому політолог зазначив, що від обговорення вирішальної для свободи преси проблеми - залежності судової влади від влади виконавчої - учасники акції фактично ухиляються. "Через те, напевно, і влада поблажливо ставиться до протестантів, не вдаючись до жорстких методів тиску. Невипадково серед політиків, що підтримали "Хвилю волі", представники парламентської більшості, прихильники виконавчої влади". Він також не заперечив, що організатори акції влаштували цю "бійку" для демонстрації невдоволення одних олігархів перерозподілом міністерських портфелів на користь інших олігархів.\nСоціальна відповідальність журналіста є другою за важливістю етичною цінністю, згідно до якої журналіст зобов'язаний забезпечувати право громадян на інформацію і нести відповідальність перед читачами й суспільством у цілому за зміст своїх повідомлень, своєчасність і достовірність інформації.\nІнколи журналісти поводяться нечемно, вдаються до приниження представників інших націй, замість того, щоби поставити на перше місце мету - зберегти мир за будь-яких умов. У Львові в 1998 р. професорами Рудольфом Мирським й Яковом Хоніксманом була видана книга "Юдофобія проти України", в якій автори виклали свою думку стосовно проблеми, яка, на їх погляд, є в країні. Незабаром газета "Вечірній Київ" почала "цькування" її авторів. "Вечірній Київ" у публікаціях у жовтні та грудні 1998 р. звинуватив авторів книги в антиукраїнській та антидержавній діяльності, дозволив собі образи на їхню адресу, приписуючи їм психічні відхилення та закликав до розправи над ними", - прокоментувала ситуацію газета "Независимость" (1999. - 7 лип.). Автори книги подали позов на захист честі, гідності та ділової репутації до газети "Вечірній Київ" після публікації Григорія Мусієнка "Нові забобони і прадавні вигадки "Синів Союзу" та спільного матеріалу Надії Головко й Івана Скоробагатька "Чого нам не йметься, "Сини Союзу"? У цих матеріалах авторам "Юдофоби" дісталося добре: "Ви й вам подібні виколупуєте з-під нігтів визрілу у ваших переповнених манією богообраності душах запліснявілу ідейну "продукцію", свідомо спрямовуючи її на руйнування міжнаціональної злагоди в нашому суспільстві...", - пишуть "Київські відомості" (1999. - 18 серп.). Р. Мирський та Я. Хоніксман оцінили свої скривджені честь і гідність у 30 тис. грн кожен. "В Україні існує державне потурання антисемітизму" - підтримав авторів книги заступник голови асоціації "За межнациональный мир и согласие" Олександр Наймай. Дивно, що замість того, щоби припинити ворожнечу, якому влее розпалили, журналісти "Вечірки" затягували справу, зривали слухання, давали поживу для розмов і до того ж подали зустрічний позов. І друга спроба почати слухання за позовом авторів книги "Юдофоби проти України" зірвалась. Причиною стало чергове нез'явлення тогочасного головного редактора "Вечірки" В. Карпенка в Шевченківський райсуд столиці. "Вечірній Київ" мала намір за допомогою суду стягнути з О. Наймана 60 тис. грн, з решти авторів "Юдофоби" по 30 тис, а з видавництва "Академічний експрес", де було надруковано книгу, - 150 тис. грн. Позаяк "вони намагаются створити негативну громадську думку про дотримання газетою законів...".\nКоли Віталій Карпенко, нарешті, з'явився у Шевченківському райсуді, то для того, щоби подати додатковий зустрічний позов на загальну суму 210 тис. грн (газеті "Відродження" на 150 тис. і Олександрові Найману - 60 тис грн). На думку В. Карпснка, у статті "Відродження і голос громади", надрукованій у газеті "Відродження", О. Найман, коментуючи хід судового розгляду, обвинувачував "Вечірній Київ" у "професійному антисемітизмі" і розпаленні міжнаціонального конфлікту, чим зашкодив діловій репутації газети.\nНа судовому засіданні Олександр Найман клопотався про прилучення до справи певних документів, зокрема звернення 32 народних депутатів до Президента України з приводу публікацій антисемітського змісту в деяких друкованих виданнях, у через те числі у "Вечірньому Києві", а також відповідь Кабінету Міністрів України на це звернення. Представники "Вечірнього Киева" висловили протест проти прилучення цих документів.\nПроте в політиці юдофобство є, цс доводить різновид його вияву, наявний у державних інстанціях, які повинні реагувати на розпалення міжнаціональної ворожнечі. Як правило, звернення до таких інстанцій, як Комітет з інформаційної політики, прокуратура, Міністерство юстиції, натрапляє на відмову. У ст. 37 Конституції України передбачено, що організації, які займаються розпаленням міжнаціональної ворожнечі, існувати не повинні. Закон "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (ст. 3) забороняє розпалення міжнаціональної ворожнечі в ЗМІ. Однак суди дані нормативні акти не застосовують.\nДеякі періодичні видання розуміють свободу слова як "свободу від зовнішніх обмежень" і демонструють надмірне захоплення мотивами насильства на сторінках своїх видань. Котрий результат даної начебто "чесної" праці? Тематика зла па сторінках вільної української преси має шанси зменшити дистанцію поміж двома полюсами, втягує нас у суспільні ігри зі злом, а добро відкритого і вразливого суспільства відсувається у тінь зла. Із філософсько-етичного погляду поетизація зла, його гіперромантична абсолютизація чи свідома естетизація призводить до перебування сучасного людства у так званому "обрії зла". "Обрій зла" вважають незаперечною ознакою новітньої європейської культури. Звернімо увагу хоча б на назви популярних музичних груп світу - "Поховання" ("Sеpultura"), "Некролог" ("Obituary"), "Труп канібала" ("Cannibal corpse"), "Лицемірство" ("Hypocrisy"), "Вбиті" ("Slayеd"), "Фабрика страху" ("Fear factory"), "Смерть від напалму" ("Napalm death"). Хвиля кримінально-захопливих текстів, насичення газет байдужо-іронічною інформацією, ворожо-саркастичний тон багатьох полемічних статей українських газет також викликає у читачів відчуття існування в "обрії зла".\n- зло морально, спричинене людиною. Одвічна присутність, необхідність зла як передумови добра, його альтернативи не лякає як така. Можливість називати зло злом є атрибутом вільного суспільства. Однак користуватися свободою називання зла дуже важко. Кримінальний світ, котрий ми знали, зазвичай, лише з цифр і статистики, наблизився до нас своєю страшною конкретикою. Газети зарясніли заголовками з негативно-оцінною семантикою на позначення всіх виявів зла, що ведуть до злочину. Вражає уже сам передтекст-заголовок як своєрідний міні-згусток тієї негативної енергії та інформації, що містить текст. Наприклад: "Жах: діти вбивають дітей" (Експрес. - 1997. - 28 квіт.); "Там лее Бойко, б.., падлюка" (ПіК. - 2001.- 1-7 трав.), "Українській державності загрожують педерасти і дописувачі в Інтернеті" (ШК. - 2000. - 7-13 лист.).\nПодібні заголовки є миттєвим індикатором тексту, за допомогою яких текст розпочинається й завершується одночасно. У заголовках семантика зла розгортається насамперед іменниками, що називають його різновияви (розбій, вбивство, епідемія, вибух, інтервенція, ворожнеча тощо). Найчастотнішим концептом зла у газетному тексті є лексема смерть ("Смерть біля плоту", "Глуха смерть" (Експрес. - 1997. - 9 жовт.); "Смерть у глечику", "Смерть була майже миттєвою" (Експрес.- 1997.- 2 серп.)).\nПроте найсильніше негативне поле творять навколо себе дієслова. Саме через них у психіці людей зло набуває чіткої рельєфності. Дієслова: розстріляти, отруїти, розчленувати, зарубати, повіситись, вбити, задушити, закатувати, зґвалтувати, помститися - за семантичним наповненням відносять до реєстру зломови. Засилля їх у газетних текстах справляє руйнівний вплив на читача, пригнічує його психіку. У заголовку тексту як особливому номінативно-комунікативному блоці міститься психосоціолінгвістичне ядро - код складників та чинників самого злочину. Це і характер злочину - "Помста старого рецидивіста" (Експрес. - 1997. - 10 лип.); "Занедбана криниця ковтнула чотири життя" (Експрес. - 1997. - 29 трав.).\nРозгортання заголовків у повні, поширені речення теж збільшують негативну напругу тексту. Багатослівний заголовок найчастіше поверхово-сенсаційний і виконує не стільки інформаційну, скільки рекламну функцію. Для прикладу: "Двох солдатів він убив тоді, коли йому захотілося випити свіжої крові" (Експрес. - 1997. - 6 верес); "Він загинув на руках своїх товаришів, які плакали від безсилля щось змінити" (Експрес. - 1997. - 25 верес); "Харакірі за прилавком намагався здійснити мешканець Анапи" (День. - 1997. - 3 квіт.). Такі речення - заголовки не завпеди спрямовують читача на правильну інтерпретацію змісту матеріалу, оскільки дібрані недбало чи випадково: "Художній портрет кілера допоможе слідству" (День. - 1997. - 28 серп.); "Портрет кілера намалювали художники" (Високий замок. - 1997. - 22 серп.); "Хлопці, не дивіться, що я жінка. Бийте по-справжньому" (Високий замок. - 1997. - 25-27 лип.).\nОсобливо небезпечним є потурання хворобливій цікавості через подання деталей злочину. Наприклад: "Одному в бійці відірвало вухо,., а іншому відкусили ніс" (Високий замок. - 1997. - 16 верес); "На тілі жінки кров'ю намалювали хрест" (Експрес. - 1997. - 5 трав.); "Міліціонери душили подушкою, а потім кололи ножицями нижче живота" (Молода Галичина. - 1997. - 18 жовт.). У цьому випадку вражає уособлення зла у, здавалось би, лексично несумісних для його існування словах. Зло руйнує родину, парадоксально зіштовхує на вістрі злочину найближчих людей, заперечуючи найголовніші заповіді Божі, як-от: "Розчленував і спалив труп матері" (Високий замок. - 1997. - 22 серп.); "Приніс до церкви голову батька" (Високий замок. - 1997. - 22 серп.).\nІноді у заголовках міститься запитання, що відображає звичайну цікавість ("Хто вбив красуню?" (Експрес. - 1997.- 5 трав.), "Хто ж замовник?" (Експрес. - 1997. - 28 квіт.)), недовіру ("Чи шукатиме міліція вбивць?" (Експрес. - 1997.- 17 лип.)), а також є болісно риторичним ("Через що діти вбивають дітей?" (Експрес. - 1997. - 10 лип.)).\nЗаподіюють шкоду заголовки, в яких автор, намагаючись закодувати інформацію, не зважає на те, як вона може вплинути на емоційно-психологічний стан реципієнта. Тільки страх і песимізм навіюють такі заголовки: "Третя світова війна стає дедалі ймовірнішою" (День. - 1997. - 3 квіт.); "Країна старішaє і вимирає" (Молода Галичина. - 1997. - 25 січ.). Обережно слід ставитись журналістам і до стилістичних прийомів у кримінальному тексті. Невдалі заголовки: трансформовані фразеологізми - "На пістолет надійся, проте й з кулаком не зівай" (День. - 1997. - 3 квіт.); каламбур, оснований на повторах - "Відомий вбивця невідомого", "Поки є вбивці, будуть і убивці вбивць" (Експрес. - 1997. - 16 серп.); метафора - "Любов до пляшки окрилила політ" (Молода Галичина. - 1997. - 25 січ.), "Вогонь задушив її у своїх обіймах" (Експрес.- 1997. - 2 серп.); перифраз - "Мінна війна" проти волинських банків" (День. - 1997. - 28 серп.); антоніми - "Маленькі жертви великої війни" (Експрес. - 1997. - 6 верес).\nОднаково шкідливі поетизація зла й надмірна іронічність тону викладу. Метафори ("Жнива смерті" (Молода Галичина.\n1997. - 25 січ.)) тільки підсилюють семантику зла. Недоречними с заголовки, які свідомо чи несвідомо римовані: "Поки усі святкували, арештанти стіну продовбали" (Високий замок.- 1997. - 7жовт.); із розважально-легковажним акцентом: "Як святкувалося? Дякую, вже гоїться", "Для декого День незалежності став останнім святом у житті" (День. - 1997. - 27 серп.).\nСоціальна відповідальність за слово вимагає високоетичного підходу до творення газетних текстів, особливо кримінальних. Суб'єктивна оцінка події, явища, осіб, якому дає автор, виявляється насамперед у цілеспрямованому доборі маркованої лексики, яка створює суцільно негативну конотацію, позбавляє читача права власного вибору оцінки події. Кожен з нас мас відповідний "досвід зла" і своєрідне моральне щеплення від нього. Через те автор повинен зважати на це і не нав'язувати своїх оцінок, а тим наче упереджених. Важко поділяти тексти па добрі і погані, шкідливі і благотворні, коли йдеться про текст кримінальний. Важливо, щоби інформація про насильство не стала його пропагандою, щоби ця поверхова сенсаційність і деталізація злочину не призвела до смакування зла, щоби гіперболізація тематики зла не перетворилася у стимул, котрий керуватиме вчинками людини без душевних гальм. Автор кримінального тексту повинен тамувати у собі шкідливу інерцію антигуманної і небезпечної субстанціалізації зла, тобто втілення зла у певного носія (людину, групу людей). Текст із такими ознаками, звичайно, патогенний, створює загрозу суспільній моралі, шкідливо впливає на читачів, особливо молодих.\nПреса як соціальний інститут повинна відповідати за спосіб і міру показу насильства. Читачеві не завжди достатньо імунітету, щоби психологічно протистояти такому гіперзлу - шквалу ненависті, жорстокості, агресії, чи й також гірше - злу, аномально вишуканому й естетизованому в слові. Зло самовикривальне, зломова ж як структуротворчий елемент газетного тексту тільки розгалужує, збільшує і пропагує це зло. Спеціальний аналіз масової (а не фахової міліційної) преси виявив стихійність у поданні тематики зла, відсутність самоконтролю у кількісній відповідності таких, що нейтралізують зло, добротворчих і патогенних текстів. Чи не свідчить цс про процес "бульваризації" вільної української преси у найгіршому розумінні? Безсумнівно, поява такої хвилі зла мас суспільні передумови - економічну нестабільність, бідність, невпевненість у майбутньому, "відчуття залишеності Богом", переоцінку системи вартостей. А будь-яке перетворення структур вартостей "супроводжується" струсами психіки спільноти, що жила цією культурою і творила її. Це призводить, особливо на зламах епох, до конфліктів та суперництва поміж новими та старими вартостями, що суб'єктивно у суспільній свідомості людей визначається як криза культури.\nУсі згадані сумні чинники, взаємно накладаючись, творять духовно-моральний клімат, сприятливий для посилення тієї ворожості зла, яке безпосередньо проникає у наше життя із газетних сторінок. "Преса висвітлює добро і зло на тлі нашого часу, втягує нас у їх вічне протистояння. І перед нами - не тільки вибір, а й шукання відповідей на непрості запитання: чи ми винні, що пишемо про зло? Чи це не частина гри зі злом? Що є ставкою у цій грі? Чи дозволяється замкнути зло? Чи дозволяється розминутися зі злом у час зла?", - запитували журналістки Ярослава Прихода та Ніна Станкевич па сайті Інституту масової інформації.\nЗа висновками експертів Українського центру економічних досліджень, з 2380 повідомлень, уміщених протягом місяця лите у п'яти газетах ("Факты", "Киевские ведомости", "Столичная газета", "Независимость", "Україна молода"), 76 повідомлень стосувалися вбивств, 212 - зґвалтувань, 53 - самогубств, випадків насильства, крадіжок, замахів, 231 - хуліганських вчинків, 159 - аварій, 106 - іншої соціально негативної інформації. Це становить понад 35 % усієї дослідженої інформації.\nТакий стан подій є наслідком того, що етика і культура (як форма вільного самовиявлення), як і свобода слова, в країні фактично не мають місця чи навіть заборонені. Як результат існуючої практики ставлення до ЗМІ владних структур, інформаційним простором України сьогодні переважно заволоділи періодичні видання і студії, які називають "жовтою пресою". На вільне життя сьогодні можуть розраховувати лише видання, які обходять актуальні соціально-політичні проблеми і тиражують перевалено примітивний негатив на зразок - вбили, зарізали, зґвалтували, повісили, спалили. Органи державної влади не переймаються тим, що даний негатив руйнує психіку людей, виховує жорстокість, створює спотворений міжнародний імідж панюго народу, підриває престиж держави. Головне для них - не дати об'єктивного критичного аналізу наболілих соціально-політичних проблем сьогодення. "Чого, скалимо, варті публікації в газеті "Київські відомості" циклу пасквілів на Тараса Шевченка, Лесю Українку, Івана Франка, що образили національні почуття мільйонів жителів України?! - запитує Ніна Карпачова. - Що за цим стоїть, кому потрібно, використовуючи право па свободу думки і слова, фактично паплюжити національні святині? І взагалі, як зупинити всю що нестримну експансію бездуховності?".\nОкремі працівники засобів масової інформації зрозуміли свободу слова як уседозволеність і безвідповідальність. Кореспонденти, редактори нерідко оприлюднюють матеріали на замовлення. У журналістському лексиконі прижилося таке жахливе словосполучення, як "інформаційне кілерство", коли ту чи іншу посадову особу чи претендента на посаду "відстрілюють" компрометуючими матеріалами на замовлення. За цс платять великі гроші, надають економічні та політичні привілеї.\nЗгідно до ст. 13 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права на працівників мас-медіа покладаються великі обов'язки і відповідальність за користування правом свободи слова, однак в ім'я збереження миру, безпеки, культури людства пакт окреслив обмеження у користуванні цим правом.\nПравдивість і об'єктивність - це третя професійна стична цінність журналіста, що зобов'язує його висвітлювати точну й правдиву інформацію, адекватно представляти соціальні процеси і проблеми, сприяти об'єктивному відображенню плюралізму думок. Журналіст не має права приховувати суспільно значущу інформацію, перекручувати факти. Ця етична цінність як обов'язок журналіста закріплена у ст. 26 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні". Водночас журналіст зобов'язаний "відмовлятися від доручення редактора (головного редактора) чи редакції, коли воно не може бути виконано без порушення Закону".\nОсь що насправді відбувалося з претензіями журналістів на об'єктивність у недалекому майбутньому: два тижні поспіль не виходили в ефір передачі Черкаської приватної студії АТБ "Студія-2". І завжди це після того, як "Студія-2" зняла репортаж із прес-конференції Євгена Марчука, котрий на той час перебував в опозиції до чинної влади. Заходи не забарилися. Формальний привід знайшовся відразу: обласна державна телерадіокомпанія зняла щосуботню вечірню передачу й поставила вимогу, щоби "Студія-2" сплатила 3 тис. грн боргу, а державний банк в екстреному порядку вимагав, щоби студія повернула 10-тисячний кредит, як повідомив шеф - редактор "Студії-2" Олександр Марченко. Тим часом колектив Чорноморської телерадіокомпанії звернувся до міжнародних організацій, що захищають права журналістів, ЗМІ, громадських і політичних організацій України, із закликом підтримати їх у відстоюванні прав на свободу слова та існування незалежної телерадіокомпанії. За словами головного редактора ЧТРК Н. Кондратьєвої, рішення "Укрчастотнагляду" про припинення виходу телепрограм мало на мсті "щось інше, ніж наведення порядку в телепросторі, оскільки принциповість його вибіркова: державна ТРК працює на передавачах РТНЦ, які також не мають дозволів па використання своїх частот" (День. - 1999. - 21 лип.). На її думку, фактичне усунення з інформаційного простору найбільшої недержавної телеорганізації Криму саме в передвиборний період невипадково.\nЖурналісти з Івано-Франківщини і Чернівців, Рівного та Хмельницького, Закарпаття і Тернопільщини з глибоким болем розповідали про погане фінансування, занепад районних газет, жорстку цензуру, якої не було навіть за часів КПРС, про організацію і дезорганізацію передплатної кампанії, "позовний зашморг" тощо (Голос України. - 1999. - 28 верес).\nВлада чудово освоїла "безкровний" засіб боротьби зі ЗМІ за допомогою судів і фіскальних служб. Причому, коли в Києві будь-яка боротьба журналістів за свої права також була можлива, то в регіонах ЗМІ залишалися цілком безправними, оскільки практично абсолютно залежали від місцевої влади.\n"Оксамитова цензура", якому здійснювала місцева влада шляхом тиску на власників ЗМІ, залишала повну ілюзію зовнішнього дотримання всіх прав і свобод, що підтвердили президентські вибори 1999 р. і референдум 2000 р.\nПарадоксальним було те, що українська законодавча база, "підведена" під інформаційну сферу, насправді була досконала і професійна. На думку колишнього голови Державного комітету телебачення і радіомовлення Івана Чижа, це найкраще інформаційне законодавство у всьому СНД і краще, ніж у Росії. Однак справа не в довершеній, ідеально виписаній схемі, чи не тільки в ній, оскільки в інших законах містяться норми, що створюють перешкоди для повноцінної інформаційної діяльності: податкові, ліцензійні, тарифні.\nВлада створила тільки видимість умов для конкуренції на інформаційному ринку. А немає конкуренції, немає і внутрішнього плюралізму, проте є преса, що "продовжує" владу. "Національною особливістю" українського інформаційного простору дозволяється вважати і небажання більшості мас-медіа здобувати незалежність. Принаймні через те, що бути газетою місцевої ради чи адміністрації означає бути "під дахом". І чим вищий "дах", тим "конкурентоспроможніше" видання.\nТаким чином, десяток базових законів: "Про інформацію", "Про пресу", "Про державну підтримку ЗМІ та соціальний захист журналістів", "Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування" та інші - це тільки рамки визначення правил гри на інформаційному полі. Уже перша спроба відійти від законодавства неодмінно стикнеться із плетеницею законів, що перебувають на стику інформаційних і фінансових, інформаційних і соціальних, інформаційних і правових проблем. Найпоширеніша модель - коли конфлікти влади і ЗМІ переводять на судові рейки.\nНевгамовне бажання колишньої влади контролювати ринок мас-медіа було пропорційне через те апатичному стану, в якому перебувало суспільство.\nУ тижневику "Дзеркало тижня" свого часу були опубліковані дані опитування 48 провідних київських журналістів із проблем дотримання свободи слова в Україні. Відповідаючи на запитання: "Об'єктивне висвітлення чиєї діяльності чи критика на чию адресу може викликати серйозні відповідні заходи відносно журналіста, видання чи засновника ЗМІ?", 77 % опитаних назвали президента країни Леоніда Кучму, 56 - міністра внутрішніх справ Юрія Смирнова, 50 - депутата Григорія Суркиса та керівника Адміністрації Президента України Віктора Медведчука, 33 % - органи Державної податкової адміністрації.\nЖурналістам також було запропоновано визначити межі впливу певних чинників на свободу слова в Україні. "Максимально сильний" вплив, на думку 52 % журналістів, справляє залежність від влади вітчизняних бізнесменів, здатних утримувати ЗМІ, 50 - хворобливе ставлення до критики з боку Глави Держави, майже 27 - той факт, що суспільно-політичні видання в Україні не можуть бути прибутковими, а також відсутність соціального замовлення на об'єктивну інформацію й аналіз того, що відбувається, майже 23 % - відсутність великих західних інвестицій у мас-медіа, низька купівельна спроможність населення і тиск на ЗМІ з боку олігархів.\nВідповідаючи на запитання: "Які суб'єктивні чинники заважають вітчизняним журналістам об'єктивно висвітлювати те, що відбувається?", 83 % назвали відсутність інформації, майже 77 - острах втратити роботу і меркантильні інтереси, 71 - малодушність, 60 - відсутність розуміння принципів написання об'єктивного матеріалу, прийнятих у цивілізованому світі, 48 - лінощі, 44 % - відсутність честолюбства.\nСеред чинників, що можуть вплинути на поліпшення ситуації зі свободою слова в Україні, 77 % опитаних журналістів назвали зміну внутрішньополітичної ситуації, 62 - результативність українських реформ, 52 - прихід на український ринок ЗМІ закордонних інвесторів, 36 - усвідомлення себе європейцями і 19 % - вплив стандартів західної демократії. 42 % опитаних вважають, що чинне законодавство, яке регламентує свободу ЗМІ, задовільне, проте практика його застосування обмежує свободу слова. На думку 39 % респондентів нинішні заколи реально не гарантують захисту свободи слова, також 19 % упевнені, що законодавство недосконале. Проте піхто з 48 провідних журналістів не сказав, що чинне законодавство захищає права журналістів і видань повною мірою. Відповідаючи на запитання про суму компенсації морального збитку за судовими позовами, 67 % висловили думку, що позивач повинен внести визначений відсоток від необхідної суми, 42 % вважають, що суми компенсації мають бути обмежені.\nКоли в мирний час гинуть журналісти - це одна з ознак корумпованості суспільства. За 1998-2003 pp. було зухвало вбито головного редактора газети "Вечерняя Одесса" Бориса Дерев'янка, донецького тележурналіста Ігоря Александрова, жорстоко були побиті головний редактор газети "Сільські вісті" Іван Снодаренко, головний редактор газети "Політика" Олег Ляшко, тележурналіст Володимир Скачко та ін. Побито і пограбовано відомих в Україні журналістів Ірину Погорєлову та Світлану Синякову, чинилися фізичні розправи над багатьма працівниками місцевих і регіональних видань; розгромлені редакції журналу "Підтекст" у Києві, газети "Інформаційний бюлетень" у Кременчуці; переслідувалися журналісти телекомпанії "Горизонт" у Первомайську Харківської області, які викрили факти корупції та зловживань серед посадових осіб міста. На меморіальній дошці будинку Національної спілки журналістів України викарбовано 18 прізвищ працівників ЗМІ, які загинули, виконуючи відповідний професійний обов'язок.\nНаступними жертвами мали стати ті журналісти, які не бояться відкрито й чесно виступати проти корупції влади. Так, у 2001 р. тривав наступ па С. Шолоха, власника радіостанції "Континент". 30 січня 2001 р. о 23.00 був телефонний дзвінок з "последним китайским предупреждением". Перед цим, 26 січня в його машину врізався ЗІЛ-130. Тоді Сергій сприйняв це як прикрий збіг обставин. Проте 3 лютого в парадному будинку Шолоха громадянин Н. вчинив скандал, начебто пов'язаний з відключенням квартири від кабельної мережі, і з табуреткою в руці намагався увірватися до квартири Сергія з метою вирвати телевізійний кабель. При цьому він, незважаючи на присутність неповнолітніх дітей та жінок, нецензурно лаявся і погрожував вбити хазяїна квартири. Сергій Шолох написав заяву Генеральному прокурору, в якій просив порушити кримінальну справу відносно погроз і тиску з боку невідомих осіб та вжити необхідних заходів відносно захисту членів його родини від вірогідного фізичного та психічного впливу. "Сподіваюсь, що в даному випадку до моєї заяви поставляться не так, як свого часу поставились до заяв мого колишнього співробітника Гонгадзе".\nУповноважений з прав людини 4 жовтня 1999 р. у своїй заяві відносно порушення конституційних прав громадян України стверджувала: "Вбивства на замовлення, переслідування з політичних мотивів, посягання на свободу слова загрожують не лише правам і свободам людини, а й самій демократії та конституційному ладу в Україні".\nПроведений Уповноваженим моніторинг стану дотримання прав людини в Україні показав, що в боротьбі зі свободою думки і слова, з альтернативними виданнями, окремими редакторами і журналістами владні структури, їх посадові особи дедалі ширше використовують такі підступні "законні" форми тиску, як цілеспрямовані перевірки податкових, фінансових, правоохоронних органів, пожежних та санітарно-епідемічних організацій і особливо судові позови відносно захисту честі, гідності та ділової репутації. Це своєрідний "державний рекет" у вигляді постійних цілеспрямованих перевірок незалежних видань і компаній.\nЗа даними Фонду захисту гласності, 70 % справ про захист честі та гідності мали відверто недобросовісний характер і були спрямовані насамперед на приборкання преси шляхом її фінансового придушення. Через те і з'являлися астрономічні суми стягнень, що пред'являлися журналістам і редакціям.\nПрактично проти будь-якого видання, редактора чи журналіста, які займали опозиційну чи просто незалежну позицію, писали небажані аналітичні чи критичні статті, дозволяється було висунути звинувачення у приниженні честі й гідності позивачів, заподіянні їм моральної шкоди. Це свідчило про поширення в країні порушень ст. 34 Конституції України. Практика судових справ, що стосувалися ЗМІ, в Україні однозначно була орієнтована більше на пріоритет захисту репутації посадових осіб, ніж на захист свободи слова і думки. Це призводило до того, що ЗМІ порівняно з представниками владних структур опинялися в неоднакових умовах перед законом, що провокувало з боку владних структур також досудові дискримінаційні дії, які суперечать законам України "Про інформацію", "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів". Під впливом цих чинників журналісти не повною мірою могли виконувати свої професійні обов'язки, а преса, телебачення і радіо України здійснювати важливу суспільну функцію, притаманну ЗМІ у кожній демократичній державі, згідно зі ст. 34 Конституції України, яка гарантує право на свободу думки і слова, вільне поширення інформації і користування нею, а також ст. 55 про право людини і громадянина на судовий захист. Подібна практика була небезпечна також й через те, що під час судових розглядів таких позовів на суддів чинили адміністративній тиск і залякування. Як наслідок, мас-медіа програвала майже всі суди. А це вже не суд, коли він є незахищеним, коли він стає слухняним інструментом у чиїхось руках. Більше того, цс грубе порушення Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, адже Конституція України як нормативно-правовий акт вищої сили повинна хоча б у лапідарній формі закріплювати свободу засобів масової інформації, а вже закони України - конкретизувати її.\nЧастина 13 Конституції України передбачає внесення змін до Основного закону. Зважаючи на те, що права і свободи ЗМІ, закріплені ст. 34 Конституції України, не є вичерпними, доцільно це питання обговорити у Верховній Раді України. Необхідно найшвидше розглянути і затвердити проект Закону України "Про свободу масової комунікації", в якому демократично трактувати свободу преси, радіо, телебачення, інформагентств, відео, кінодокументалістики, комп'ютерних засобів, обмежити втручання держави в їх діяльність, законодавчо закріпити політику роздержавлення преси. Дані питання, до речі, вже були втіленні в Постанові Верховної Ради від 4 грудня 2002 р. про свободу слова і цензуру в Україні. Спрямувати зазначені вище слід проблеми в законодавче русло, акцентуючи при цьому увагу й на журналістській етиці, етичному ставленні до самих мас-медіа та журналістів.\nВільнодумства та етичності відносно самої преси, журналістів потрібно вчитися, оскільки, на жаль, попередня історія України в складі СРСР не має досвіду незалежності преси, інших ЗМІ. Тривалий час радянські преса, радіо, телебачення перебували під жорстким контролем компартії, вирішуючи тільки одне завдання - виховання людей у дусі любові й відданості партії, радянській владі, у дусі ненависті та презирства до інакодумців. ЗМІ в радянські часи були передусім засобом пропаганди й агітації і аж ніяк не засобом реалізації права людей на інформацію. У тоталітарній державі мас-медіа виконували функцію тотального контролю над свідомістю громадян, забезпечуючи інформаційну ізоляцію від цивілізованого світу. Так були виховані всі покоління радянських журналістів, котрі ніколи не працювали в умовах існування якоїсь законодавчої бази, що регулювала б їхню діяльність. Робота редакцій підпорядковувалася партійним комітетам, а журналісти були "підручними" партії. Саме це й сформувало аудиторію, для якої ідея незалежності ЗМІ, передусім від держави, - чужа й незрозуміла до цього часу, як і для більшості представників владних структур та керівників різних рангів на радіо і телебаченні.\nЧасто ставало просто смішно, коли журналісти, які на той час свідомо викопували вказівки чинної влади, доводили, хцо саме вони - борці за свободу слова. Так, колишній керівник Першого національного каналу та ведучий програми "7 днів" Надим Долганов часто відбивався від нападів стосовно його прямої, усім відомої пропагандистської лінії, якому він проводив стосовно телепрограм. Завідувач редакції аналітичних програм "УТН" Національної телекомпанії Олесь Ковальчук у травні 2001 р. зробив заяву агентству "Інтерфакс Україна", що телепрограма "7 днів" не мас права на існування в нинішній її якості та форматі, оскільки телепрограми УТ-1 проходять сувору цензуру і "коли сюжет суперечить генеральній лінії керівництва, то знімається з ефіру". Цікавою була реакція самого В, Долганова на події: "Ми будемо боротися за даний канал, і ми будемо працювати па цьому каналі". В. Долганов завжди спростовує і називає всю критику на власну адресу наступом на свободу слова. "Незабаром може трапитися так, що він залишиться єдиним еталоном даної свободи. Котрого, втім, ніхто не визнаватиме", - коментував ситуацію "ПіК" (2001. - 7 трав.).\nЧерез те в Україні необхідно конституційно закріпити принципи незалежності ЗМІ, знову ж таки передусім від держави, а також захистити їх від диктату влади. Завжди це дасть змогу уникнути ситуації, коли всі питання, що виникають у ЗМІ, розв'язують чиновники за своїми уподобаннями, згідно до політичних ситуацій.\nЧесність - четверта етична цінність журналіста, що забороняє маніпулювати громадською думкою, приховано обманювати читачів, радіослухачів, телеглядачів. Журналістові заборонено користуватися перевагами свого фаху для власних інтересів чи інтересів рідних, друзів, колег. У Законі України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (ст. 26) зазначено: "Журналіст несе відповідальність у межах чинного законодавства за перевищення своїх прав і невиконання обов'язків", що дає підставу стверджувати про збіг етичної та правової норм відносно перевищення своїх прав і невиконання обов'язків.\nПрофесійна етика забороняє переслідувати, зводити рахунки, вдовольняти групові чи авторські амбіції через ЗМІ. Журналіст не має права розголошувати джерело інформації, коли його про це просили. Така цінність як обов'язок закріплена у Законі України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (ст. 26). Журналіст повинен поважати права інтелектуальної власності й авторські права. Дифамація, плагіат суперечать чесності журналіста. Названі моральні норми також збігаються з правовими.\nПоява нових інформаційних продуктів у країні здебільшого зорієнтована на виконання завдань політичного характеру в інтересах засновників, державних кураторів чи фінансових груп. Через те фактично всі телерадіоканали та переважна більшість друкованих ЗМІ поділені поміж впливовими фінансово-політичними колами. ЗМІ стають важливим елементом політичного капіталу, доводять "корисність" фінансово-політичних угруповань для влади, перетворюються на засоби масової пропаганди.\nЄ проблема поширення неправдивої чи конфіденційної інформації про особу без її згоди. В Україні поширена практика замовних статей з метою дискредитації окремих громадян і посадових осіб, у яких оприлюднюється свідомо неправдива чи конфіденційна інформація.\nНерідко досить відчутним є також деструктивний вплив державних ЗМІ. Наприклад, свого часу висвітлюючи "справу Г. Гонгадзе", державний телеканал УТ-1 оприлюднював інформацію переважно однобічного спрямування, негативно висвітлював діяльність народних депутатів і у цілому дискредитував Верховну Раду України як законодавчий орган країни.\nПорядність - стична цінність журналіста, що зобов'язує берегти мораль суспільства, особливо дітей та юнацтва, забороняє використовувати нецензурну лексику, лаятися, відтворювати порнографічні зображення чи тексти, іншим способом порушувати етичні норми. Журналіст має право відмовлятися від виконання завдання, коли воно суперечить його моральним переконанням і законодавству. Згідно до ст. 26 згадуваного Закону журналіст мас право відмовлятися від публікацій матеріалу за власним підписом, коли його зміст після редакційної правки суперечить особистим переконанням автора. Для втілення принципу порядності в журналістській діяльності журналістам заборонено втручатися в особисте, інтимне життя людей без їх згоди.\nПоказовою була, наприклад, ситуація, яка склалася в травні 2001 р. в інформаційному просторі Чернігівщини. Місцеві газети друкували рекламу, яка настирливо закликала до влаштування на роботу: "Увага! Надомна робота. Виробництво в домашніх умовах екологічно чистих продуктів харчування. Забезпечуємо доставку сировини й устаткування, збут готової продукції. Діяльність доступна кожному, дохід більший за прожитковий мінімум...". Одна авторитетна газета друкувала таке оголошення щономера. Механізм шахрайства, котрий ховається за подібними закликами, простий. Варіюючи у дрібних деталях, він повторювався у багатьох республіках СНД і регіонах нашої країни і, врешті-решт, зводився до апробованого принципу фінансової піраміди. Безробітний, котрий довірився рекламі, отримував якийсь вихідний матеріал (неважливо котрий - під розсади до грудочок желатину, що попільно розбухають у спеціальному розчині; останні називалися "цілющим грибом" чи "японськими водоростями", що допомагають від усіх хвороб). За сировину треба було внести чималий завдаток. При цьому гарантувалася закупівля врожаю за ціною, яка багаторазово окупала витрати.\nРізноманітність варіантів виявлялася при розрахунку. Десь "кидали" одразу. Тих, хто притягнув до знайомих дверей мішки з желатиноподібною масою, зустрічали іржавий комірний замок і гучна порожнеча покинутого житла. Прагматичніші "лохотронники" терпляче скуповували перші партії "продукції", щоби втягнути в справу максимальну кількість клієнтів.\nНе прочитати такі помітні оголошення було неможливо. Заверстані до телепрограми, вони мимохіть впадали в очі. Журналісти в цій ситуації порушували не лише етичні норми, вони просто були співучасниками в обдурюванні населення, а також отримали за це гроші. Та одне - коли такі дурні не розуміли, що роблять, щиро вважаючи, що рекламують достойних підприємців, які допомагають співгромадянам перебороти економічну кризу, чи не замислювалися над мотивами і метою рекламодавців. Не відали, що творять. А коли знали...\n"Варіант для Попелюшки". Так називалася стаття на шпальті "Закон і беззаконня" під рубрикою "Не будь лохом". Най детальніша публікація, підготовлена, як випливало з тексту, за матеріалами преси, інформувала читача про різноманітні варіанти "безкоштовного сиру" для легковірних. Види запропонованих надомних робіт, розцінки, способи обдурення. Був у цій статті якийсь відтінок каяття, проте, перегорнувши сторінку, знаходимо вміщену перед телепрограмою рекламу: "Надомна робота!". Начебто і не було нічого. "Виглядало сусідство рекламного й кримінального матеріалів абсолютно патологічно. Нам чомусь воно нагадало результати сенсаційних досліджень американського психобіолога Р. Сперрі відносно травматичних розщеплень особистості" (Дзеркало тижня - 2001. - 19 трав.). Проте це справжнісіньке лицемірство - "я знаю, що зло існує, проте я на ньому зароблю грошей".


Пальовий фундамент під будинок являє собою конструкцію з окремих опор, пов’язаних в єдине ціле ростверком. Будівництво на палях стало досить поширеним явищем, на ринку представлена велика кількість пропозицій за низькою ціною. Але щоб у майбутньому у мешканців не виникло серйозних неприємностей, необхідно ретельно зважити всі плюси і мінуси пальового фундаменту.\n1 Види паль\n2 Плюси пальових фундаментів під будинок\n3 Мінуси пальових опор\n5 Застосування паль\n6 Як вибрати палі\nІснує кілька різновидів, що відрізняються за способом пристрою і використовуваних матеріалах. Класифікація наведена в п. 6 СП «Пальові фундаменти». Докладно варто розглянути кілька найбільш поширених варіантів:\nЗабивні палі виготовляються з залізобетону. Для їх установки потрібно спеціальна техніка. При роботі чиниться серйозний вплив на ґрунти, тому такі елементи не використовують поблизу існуючих будівель: це може привести до їх пошкодження.\nФундамент на забивних палях\nДля виготовлення набивні палі потрібно зробити свердловину, яку після заливають бетоном. Спосіб пристрою буронабивного фундаменту не має принципових відмінностей. Різниця лише в тому, що буріння та бетонування тісно пов’язані між собою і виконуються однією установкою.\nНайбільш поширеним варіантом для приватного житлового будівництва стали гвинтові палі. Вони виготовляються на заводі з металу і вже готовими привозяться на будівництво.\nКожен тип паль має свої плюси і мінуси, але більшість переваг і недоліків схожі.\nПлюси пальових фундаментів під будинок\nПеревагами такої конструкції стають такі властивості:\nУніверсальність використання. Палі підходять для більшості видів грунтів, буде відрізнятися лише необхідні довжина і переріз елементів. Їх можна використовувати і на болотистій місцевості, і при пучинистих підставах, які доставляють велику кількість проблем будівельникам. Також палі стануть відмінним варіантом при великих перепадах висот на ділянці.\nЩе один плюс пальових фундаментів — висока надійність. При грамотному розрахунку і дотриманні технології монтажу під час експлуатації не виникне проблем.\nМала трудомісткість. Немає необхідності в розробці грунту, уривку котлованів або траншей. Набивні та буронабивні палі виготовляються прямо на будівельному майданчику, що знижує витрати на транспортування і вивантаження матеріалів. Гвинтові палі порівняно легкі і не вимагають складного монтажу. Найбільш невигідним варіантом в плані трудомісткості стануть забивні елементи.\nВисока швидкість робіт. Цей плюс відноситься тільки до гвинтовим металевих опор під будинок. При їх установці немає необхідності проводити час на тверднення бетону. Сам процес монтажу також не займе багато часу.\nНизька вартість. Ефект особливо помітний при будівництві на грунтах з поганими характеристиками. Пальовий фундамент під будинок на болотистій місцевості дозволить уникнути необхідності проводити заміну грунту, знижувати рівень вод у грунті, влаштовувати дренаж і потужну гідроізоляцію.\nВажливо! При виготовленні паль з бетону рівень грунтових вод доведеться знизити на час проведення фундаментних робіт.\nМожливість виконання робіт у будь-який час року. Відноситься до металевих гвинтових опор.\nПлюси пальового фундаменту допомагають вирішити питання із зведенням будинків на складних підставах.\nМінуси пальових опор\nНедоліки такого варіанту нечисленні, але варті уваги. При виборі опорних конструкцій за будинок важливо врахувати наступні моменти:\nПалі, популярні в приватному будівництві, не володіють високою несучою здатністю. У більшості випадків на них не можна побудувати цегельний будинок. Вони стануть оптимальним варіантом для каркасного або дерев’яної будівлі висотою у 2 поверхи. Багато будівельні компанії не виконують установку елементів діаметром більше 133 мм, які потрібні для масивного будинку.\nПри неправильному розрахунку виникає велика ймовірність нерівномірних осад і появи тріщин на стінах будинку. З-за цього мінуса пальові фундаменти краще довірити професіоналам.\nВідсутність підвалу або технічного підпілля. Можуть виникнути складнощі з прокладанням комунікацій та утепленням підлоги першого поверху. Цим питанням варто приділити особливу увагу.\nНе використовується при скелястих грунтах.\nСамі серйозні мінуси пальового фундаменту можна усунути. Зробити це зможуть досвідчений проектувальник і будівельник.\nЩоб запобігти перераховані раніше мінуси, варто зробити детальний розрахунок опорної частини будівлі, який складається з декількох етапів:\nІнженерно-геологічні дослідження. Дозволяють отримати повну інформацію про характеристики грунту. Вони стануть основною частиною вихідних даних для майбутнього розрахунку.\nЗбір навантажень від всіх конструкцій будинку.\nРозрахунок перерізу паль, їх довжини і відстані між окремими елементами, виконаний по СП 24.13330.2011.\nРада! Зробити приблизний розрахунок можна і самостійно. Це дозволить заощадити на проектуванні.\nРекомендуємо вивчити «Розрахунок пальового фундаменту з ростверком» (для буронабивних паль), «яке навантаження витримують гвинтові палі 89, 108, 133» (для гвинтових паль).\nПереваги і недоліки диктують умови по використанню елементів. Найчастіше палі застосовують в приватному малоповерховому будівництві. Це викликано тим, що для великих об’єктів, виникає необхідність в серйозних дослідженнях і розрахунках, для виконання робіт буде потрібно найняти дорогу техніку. В більшості випадків простіше і дешевше буде залити плиту.\nЗате при будівництві індивідуального або дерев’яного каркасного будинку палі стануть відмінним рішенням. Їх використання особливо актуально в таких умовах як:\nболотиста місцевість, грунти з високим рівнем води в ґрунті, підвищена ймовірність підтоплення у весняний період;\nпідстави з низькою несучою здатністю;\nбудівництво на ділянках з сильним перепадом висот, де використання інших типів опор утруднене (відмінно підійдуть гвинтові палі або ТІСЕ).\nЄдиною перешкодою до застосування стануть грунти з високою міцністю. У цьому випадку занурення елемента в грунт стане вкрай трудомістким і марним заняттям. Для скелястих підстав краще вибрати плитковий або стовпчастий фундамент.\nПри використанні гвинтових металевих елементів заводського виготовлення важливо не помилитися. Із-за неякісних опор найчастіше з’являються небезпечні деформації. Варто контролювати такі моменти:\nвідповідність всіх геометричних розмірів сортаменту (особливо товщини стінки);\nтруби повинні бути новими, без видимих дефектів;\nпо довжині палі не допускаються зварні шви, вони говорять про погану якість продукції чи шлюб;\nбажано використовувати палі з литим наконечником, а не зварним.\nЯкщо по довжині фундаменту є шви, їх може розірвати від напружень у ґрунті. Неякісно приварені лопаті зламаються при закручуванні.\nДетальніше про гвинтових палях читайте тут.\nПальовий фундамент стане вигідним і простим варіантом для приватного будівництва. Але, щоб результат виправдав очікування, потрібно уважно підійти до питання підготовки (вибору виконавця робіт, розрахунку несучої здатності та контролю якості елементів та матеріалів).\nЯк правильно вибрати ондулін: ціна за лист, розміри і нюанси монтажу


“Тексти” оголошують набір до Національної мережі тренерів з відкритих даних – Чернігівський Центр Прав Людини\n“Тексти” оголошують набір до Національної мережі тренерів з відкритих даних\n18.10.2017\t•In Люстрацiя та Антикорупцiя Чернігівщина, Новини\nАктуально до: 30.10.17\nБільше інформації та посилання на анкету.\nНабір проводиться Громадською організацією «Агенція журналістики даних» в рамках проекту USAID/UK aid «Прозорість та підзвітність у державному управлінні та послугах».\nЗагальною метою програми є фінансова підтримка громадян України та українського уряду в боротьбі з корупцією в ключових послугах та службах державного управління. А також — підтримка довіри українців до уряду на основі продемонстрованих прозорості і підзвітності, та покращенні якості послуг.\n«Агенція журналістики даних» — це аналітичний центр, який розробляє якісні аналітичні матеріали, аналізує великі бази даних та створює візуалізації на їхній основі. Окремий напрямок роботи — сайт Texty.org.ua, який публікує матеріали на основі журналістики даних.


«Екзистенційна ностальгія» Володимир Кочмар\n| «Екзистенційна ностальгія» Володимир Кочмар\nВолодимир Кочмар народився в Україні 1970 року. Закінчив Харківське державне художнє училище (1990-1992), Харківську державну академію дизайну і мистецтв (1992-1997). З 1997 року – викладач в Харківському національному університеті будівництва і архітектури. Доцент кафедри малюнку в ХНУБА. З 1995 – активний учасник регіональних, республіканських та міжнародних виставок та симпозіумів. З 2000 року – член Національної асоціації художників України. Володимир – лауреат міської премії (2008, Харків). Призер Всеукраїнської трієнале скульптури (2008, ЦБХ, Київ), і Всеукраїнської трієнале скульптури (2020 року, ЦБХ, Київ). Роботи Володимира зберігаються в Національному культурно-мистецькому та музейному комплексі «Мистецький Арсенал» (Київ, Україна), Національному музеї «Київська картинна галерея» (Київ, Україна), Харківській міській галереї Сергія Васильківського (Харків, Україна), Національному музеї імені Андрея Шептицького (Львів, Україна), зібранні галереї АРТ-Пенза (Пенза, Росія), автомобільному музеї Цзілінь (Чанлунь, Китай) та ін. Твори скульптора також знаходяться в приватних зібраннях в Україні, Росії, Канаді, США, Японії, Австралії, Швейцарії, Франції, Португалії.


9 травня 2016, 11:49 | Релігієзнавство-дайджест | 0 | | Код для блогу | |\n"Іслам в Україні", 5 травня 2016\nЗавдяки новітнім дослідженням уже досить багато відомо про культурну спадщину так званих «литовських татар» (татари-липки). Ця етнічна група мешкала з XV ст. на теренах сучасної Литви, Польщі, Білорусі й України. Є підстави вважати, що етнос, який традиційно сповідував сунітський Іслам, сформувався переважно із кримських татар і ногаїв. Одним із таких «мусульманських анклавів» на Західній Україні було село Ювківці (нині Білогірський район Хмельницької області), яке історично належить до так званої «Великої Волині».\nСьогодні, звісно, важко уявити, що в цьому регіоні майже 500 років постійно проживало мусульманське населення. Навіть дістатися до населеного пункту дуже складно, оскільки ґрунтові дороги, які ведуть в Ювківці, взимку перемітає снігом, а влітку часто розмиває дощами. Та й місцевого населення лишилося порівняно небагато, не більше сотні осіб. Дорогою можна побачити чимало закинутих дворів. Серед нечислених мешканців, переважно старшого покоління, ще досить багато людей зі специфічно мусульманськими іменами по батькові — Мустафаєвич, Сулейманович, Юсуфович та ін. Але фактично єдине, що сьогодні нагадує про ісламське минуле Ювківців, — це порівняно велике (60–70 поховань) татарське кладовище, розташоване в залісненому пагорбі на околиці села. Десь тут неподалік була й мечеть (як розповідають місцеві, «серед двох пагорбів»), але-де саме знаходилася ця споруда, яка діяла як мінімум до часів Першої світової війни, встановити поки не вдалося.\nЯк повідомляють польські й українські джерела тих часів, вперше «осідлі» татари з’явилися в Ювківцях (тоді — Івківців) десь на початку XVI ст. Вірогідно, це були полонені князем Василем-Костянтином Острозьким під Вишневцем (1512 рік) кримці, що замешкали й в Острозі. Маючи чимало привілеїв, які підтверджувалися польськими королями, татари належали до шляхти, а пізніше, вже в часи Російської імперії, тривалий час мали кріпаків. Родові прізвища ювківецьких татар, судячи з розвідок польського історика Станіслава Дзядулевича (1872 — 1943), мали досить різне походження. Так, Касимовичі походили від острозького татарина Касима, Ждановичі — від прийшлого зі степу ногая Ждана, Шахманцери (вочевидь, першопочатково «Шахмансури») — переселені з Литви. Походження деяких прізвищ іще потребує вивчення, наприклад, Ломінські (начебто від Ломак), Мухлінські (можливо, від Мухеддін) або Мухліо. Дехто Юсуф Мухліо, зокрема, був імамом місцевої мечеті в 1915 році. Особливо великим родом був рід Солтиків, який міг походити від Солтикана, сина Канчіма, який жив у першій половині XVI ст. Пізніше цей рід настільки розрісся, що вже наприкінці XVII ст. почали розрізняти «білих» і «чорних» Солтиків. Сьогодні серед нащадків ювківецьких татар прізвище Солтик зустрічається найчастіше. Вочевидь, хтось із цієї родини десь у 50-х роках XIX ст. був переписувачем «ювківецького хамаїлу» — молитовника, де вміщено сури з Корану й молитви арабською, а також у перекладах на татарську й розмовну українську мову тих часів (записану арабськими літерами). Цей унікальний документ нині зберігається як родинна реліквія у нащадків ювківецьких татар.\nПримітна й родина Мілкомановичів, які в середині XVII ст. були імамами місцевих мечетей. Зокрема, Рамазан Мілкоманович у 1669 році був «муллою Острога»; пізніше частина родини оселилася в Ювківцях. Примітний також і рід Гасановичів (Хасановичів, Асановичів), який фігурує в джерелах XVIII ст. В різні періоди ці роди володіли землями в Ювківцях, а у період Речі Посполитої представляли окремі татарські загони (хоругви) на службі в князів Острозьких і Радзивілів.\nЦікаво простежити, як змінювалася чисельність ювківецьких татар. У 1864–1865 рр. краєзнавець Лука Рафальський нарахував тут 90 чоловіків-татар; в 1886 році тут мешкало 233 «магометанина», як чоловіків, так і жінок. Закарія Казакевич, ювківецький татарин, у 1909 році писав в оренбурзьку газету «Вакит» («Час»), що в Ювківцях мешкає близько 300 мусульман, які, за його свідченням, уже не знають татарської мови, а ще часто переходять у християнство в силу відсутності освічених імамів (за переклад цього листа з татарської дякую Рефату Абдужемілеву — М. Я). Архівні джерела 1911 року фіксують цифру в 340 мусульман в Острозі та Ювківцях загалом.\nПісля подій Першої світової війни й більшовицької революції релігійна діяльність ювківецьких мусульман практично не згадується. Відомо лише, що 1942 році частину місцевого населення з Ювківців виселили нацисти, утворивши тут німецьку колонію «Сонячна долина». Чи всі місцеві, які пережили війну, сюди повернулися, сказати важко, але, як свідчать спогади остарбайтера Ісіда Ждановича, татари були виселені разом із українцями й поляками.\nІсторія зберегла імена деяких ювківецьких татар. Кімал Йосипович Акмалович (народився 1896 року) був офіцером царської армії, пізніше мешкав на Полтавщині. 1938 року репресований НКВС, у 1956 році — реабілітований. Тут, у Ювківцях, народився Мустафа Закарієвич (Захарович) Козакевич (1901 — 1969), випускник Чеського політехнічного інституту, етнограф, один з найвідоміших дослідників традиційного житлово-господарського будiвництва на Полiссі. Саме Мустафа Козакевич ще в радянські часи чи не вперше почав вживати термін «українське Полісся», відокремлюючи його від «білоруського». Чимало вихідців із Ювківців нині живуть далеко від батьківщини, тож простежити їхні подальші шляхи складно.\nОкремий історичний об’єкт — це уже згадане ювківецьке кладовище. Найраніші могили належать до кінця ХІХ ст.; також збережено декілька поховань більш ранніх часів. Цікаво, що ці старі поховання вирізняються на фоні сучасної практики тюркських народів і багато в чому ближчі до ранньоісламського ритуалу (який нині практикується, наприклад, у Саудівській Аравії). Фактично могила обмежується кам’яним насипом, який вміщено між двома невеликими камінцями на початку й в кінці. На фоні чорнозему це каміння дещо вирізняється, вочевидь, його привозили спеціально з обрядовою метою. Такого роду поховання свідчать про дотримання відповідних вимог шаріату до висоти могили, які пізніше почали втлумачуватися дещо вільніше. Так, пам’ятники ХХ ст. уже є вищими й мають специфічні написи арабською і російською мовами. Вгорі вирізблено півмісяць і зірку (розташовані горизонтально, типово для татар-липків), інколи на камені трапляються й вирізблені квіти. Практично на всіх могилах арабомовні написи ідентичні: «Калям Шаріф» («Шляхетне Слово», тобто Коран), далі «Аузу бі-Ллягі міна ш-шайтані р-раджім» («Шукаю захисту в Бога від шайтана каменованого»), «Бісміллягі р-Рахмані р-Рахім» («Ім’ям Бога Милостивого, Милосердного»), «Ля іляга ілля Лла, Мухаммадан Расулу Лла» («Немає божества, крім Бога, Мухаммад — Посланець Божий»). Вже нижче зазначене ім’я покійного, дата народження й смерті, а також напис «Мир праху твоему». Приблизно такі ж пам’ятники зустрічаються й на татарських кладовищах у Литві, Польщі й Білорусі. Є на кладовищі й могили татар, які жили далеко від Ювківців (наприклад, у Ковелі). Напис на одному з пам’ятників засвідчує, що тут похований «мулла Ювковецкий», але розібрати його ім’я неможливо. Кладовище досі функціонує й доглядається сучасниками, тож залишається чи не єдиним подібним мусульманським об’єктом в регіоні.\nІсторія Ювківців потребує більш детального вивчення, передусім на основі архівних джерел. Але навіть ті факти, які збережені, свідчать про те, що нехай і невелика кількісно, але дуже тривала ісламська присутність в регіоні дозволяє розглядати Іслам як традиційну релігію Волині поряд із християнством та юдаїзмом.\nтеги до статті:Іслам в Україні,Історія ісламу в Україні


Росія остаточно закрила консульство в Сіетлі - Korrespondent.net\nРосія остаточно закрила консульство в Сіетлі\nКорреспондент.net, 2 квітня 2018, 07:35\nУ Росії заявили про повне закриття генконсульства в Сіетлі\nУсі документи і речі перевезені в резиденцію генконсула, яка буде працювати до 24 квітня. Там вже почав роботу штаб, який підготує вивезення всіх речей і консервацію будівлі.\nРосійські дипломати вивезли всі речі з приміщення генерального консульства РФ в Сіетлі. У неділю, 1 квітня, вони поінформували Держдепартамент США про його закриття в зазначений американською стороною термін - до кінця 1 квітня. Про це заявив консул-радник РФ Халіт Айсин, повідомляє РИА Новости.\n"Керівництво генерального консульства зустрілося з відділенням держдепартаменту в Сіетлі і позначило, що діяльність генерального консульства відповідно до прийнятого рішення американської влади припинена", - сказав він.\nСпівробітникам держдепартаменту було запропоновано піднятися і оглянути приміщення на 25-му поверсі висотного будинку в центрі міста, але вони відмовилися.\n"Вони сказали, що відвідають наш офіс завтра. Буде присутній консул, на випадок, якщо раптом будуть претензії. Але я сумніваюся, що вони будуть", - додав російський дипломат.\nЗа його словами, всі документи і речі перевезені в резиденцію генконсула, там уже почав роботу штаб, який підготує вивезення всіх речей в інші диппредставництва і консервацію будівлі. Резиденції американці зажадали звільнити до кінця 24 квітня.\nТЕГИ: Россия, Россия-США, США, Дипломатия, консульство


Зі Святогірська та Райгородка евакуюють людей. Ситуація вкрай важка | Новини\nПопри постійні обстріли поліцейські продовжують евакуацію місцевого населення.\nУ поліції Донецької області повідомляють:\n«Евакуація проходить у складних умовах, бо лінія фронту змінюється щохвилини, а дорогу прострілюють росіяни. Поліцейським вдалося вивезти близько пів сотні людей, серед яких поранені дорослі та діти. У тілі трирічного хлопчика з села Студенок – два осколки, а його тата вбило у нього на очах російським снарядом».\nУ п’ятницю, 27 травня поліцейські забрали 11 жителів села Студенок, яких доставили до міста українські військові. Половина з врятованих – діти. Одному з хлопчиків знадобилася медична допомога – його поранило в живіт та ніжку.\n«У мене вчора вбило чоловіка та поранило дитину, - розповіла жінка, мати хлопчика. - Коли почався обстріл, ми побігли до льоху, але просто перед обличчям ударила ракета».\nЗа словами місцевих жителів, зараз в селі залишилися одиниці. У самому Святогірську досі лишаються близько 800 мешканців.\nЩе близько 40 людей поліція евакуювала з смт Райгородок, який також перебуває під ворожим вогнем. Громадян забирали з обумовлених місць збору, а за маломобільними селянами заїжджали на адреси.\nНаразі евакуація проходить максимально швидко, на броньованому транспорті , оскільки російські війська постійно обстрілюють евакуаційні групи.\nНа щастя, вдалося безпечно вивезти людей, за допомогою місцевої поліції, яка орієнтується на місцевості. Для евакуйованих було організовано тимчасове житло, харчування та надана необхідна лікарська допомога.\nТим, хто залишається, поліцейські доставили хліб, продукти, дитяче харчування, підгузки. Також правоохоронці обійшли вулиці та склали перелік потреб громадян – все це намагатимуться доставити найближчим часом.\nЕлектрика на Донеччині не зникне! Кириленко спростував чутки про відключення\nЗнищення під приводом захисту. Як росія “звільняє” території України\n#Слов'янськ #Новини #Святогірськ #Райгородка #Евакуація


Переваги готелів : Ремонт в доме\nОпубликовано Январь 21, 2019 – 13:16\nПереваги та недоліки готелів. Напевно, готель - найпопулярніший вид житла для туристів. Чим же ваблять готелі до себе туристів? Які переваги та недоліки готелів можу очікувати кожного туриста при відвідуванні?\nДомашня атмосфера. Конкуренція на ринку туристичної нерухомості склалася таким чином, що зараз кожен власник робить все для того щоб зробити свій готель максимально комфортно і затишній, в той же час ціна на номери не росте, щоб залишатися конкурентоспроможними. У номерах є все необхідне для того щоб провести комфортний незабутній відпочинок.\nЗручне розташування. Більшість готелів середнього і високого класу знаходиться в центральній частині міста, тому ви пішки зможете подивитися основні визначні пам'ятки, що є вагомою перевагою.\nВы можете выбрать и забронировать гостиницы около вднх Москва для комфортного и уютного времяпровождения по самой выгодной и доступной цене, без накруток и переплат.\nДемократичні ціни. Як вже було зазначено, власники готелів ведуть війну за клієнта, тому навіть при підвищенні рівня умов, ціни залишаються на тому ж високому рівні. При цьому знижені ціни не тільки за проживання, а й додаткові послуги, які раніше коштували надзвичайних грошей.\nНевелика площа готелів не завжди дає можливість створити фітнес-зал або сауну, що доставляє якийсь дискомфорт для постояльців.\nЯк бачите, переваг готелів значно більше, ніж недоліків. Але для того щоб переконається в тому, що готелі та мотелі можуть забезпечити хороший відпочинок, вам досить забронювати номер в ЖК, який порадує вас не тільки висококласним сервісом, але і величезною кількістю додаткових послуг. Все, що вам потрібно зробити, просто заповнити форму броні або зателефонувати нашому менеджеру. Інвестиції в нерухомість - це один з найбільш надійних і безпечних способів вкласти власний капітал. Однією з відмінних рис інвестування в нерухомість є необхідність мати відносно великим початковим капіталом. Якщо ви будете мати кілька тисяч доларів, ви не зможете здійснити нерухомість в інвестиції. Максимум, на який ви можете розраховувати - це покупка декількох інвестиційних паїв, відкриття депозитного рахунку або інші варіанти примноження, які вимагають менших грошей, відповідно, будуть менш рентабельні.


Электронная библиотека » Банковское дело » ВАТ "Укрексімбанк"\nВАТ "Укрексімбанк" за допомогою Фінансового порталу" дає можливість своїм клієнтам керувати власними рахунками та платіжними картками, відкритими в будь-якій філії ВАТ "Укрексімбанк", а саме (:\n• переглядати залишки та витяги за всіма власними рахунками, у через те числі поточних, депозитних, кредитних та карткових;\n• здійснювати перекази в Україні, у межах банку та поміж власними рахунками;\nЩоби стати користувачем Фінансового порталу ™, потрібно:\n• відкрити рахунок чи платіжну картку у ВАТ "Укрексімбанк*. Користувачем порталу можете бути як фізична особа, так і організація;\n• зробити замовлення на реєстрацію на сайті банку чи з допомогою менеджера в будь-якому відділенні банку;\n• разом із заповненням заяви на реєстрацію чи в день отримання конверта з іменем і паролем клієнт має підписати договір на обслуговування в порталі та сплатити комісію за надання послуг порталу.\nВ УкрСиббанку система Internet-banking працює з травня 2002 року. За даний час до неї під'єдналось понад 1500 клієнтів, не враховуючи внутрішніх користувачів.\nАКБ "Правекс-банк" пропонує своїм клієнтам нову послугу Internet-кредитування ( Суть даної послуги полягає в через те, що юридичні та фізичні особи, які бажають отримати кредит, заповнюють запропоновані на сайті банку форми документів, які в короткі терміни розглядає кредитний департамент банку. Тут же, на сайті, клієнт, котрий хоче отримати кредит, може ознайомитися з вердиктом відносно своєї заявки.\nУзагальнимо функціональні можливості систем Internet-banking, що їх пропонують українські банки: купівля-продаж доларів США; поповнення карткових рахунків; відкриття депозитів; здійснення внутрішньо- та міжбанківських переказів за поточними і картковими рахунками, оплата рахунків за комунальні послуги, оплата послуг Internet-провайдерів і операторів пейджингового, стільникового та мобільного зв'язку; оплата супутникового телебачення; одержання витягів із рахунків; постійний доступ до історії рахунку; гривневі та валютні платежі; електронне оповіщення користувачів про проведення банківських і системних операцій; єдиний електронний документообіг поміж учасниками системи з використанням цифрового підпису, валютообмінні операції; проведення конверсійних операцій; для юридичних осіб - керування гривневими і валютними рахунками (оформлення платіжного доручення, заявки на купівлю, продаж валюти, заявки на переказ валюти, доручення на обов'язковий продаж валюти, інформаційного листа); здійснення операцій на ринку цінних паперів (акції підприємств); перевірка залишку на рахунку; запит поточного курсу обміну валют, обмін текстовими повідомленнями з банком. Зі всього вищесказаного випливає таке.\n• В Україні ринок банківських Internet-послуг також тільки формується, внаслідок чого банківські послуги через Internet також не набули масового поширення в Україні, однак є всі передумови для його успішного розвитку.\n• Зростання популярності Internet-banking не лише на Заході, айв Україні підтверджує, що на даний нетрадиційний вид банківських послуг з'являється платоспроможний попит.


Замовлення на терор у Криму: РФ заздалегідь перекинула штурмовиків і десант - InformNapalm.org (Українська)\nЗамовлення на терор у Криму: РФ заздалегідь перекинула штурмовиків і десант\non 13.08.2016 | | Крим | Новини Print This Post\nСценарій для терору в Криму\nУ період з 25 до 30 липня 2016 р. новостворена Національна гвардія РФ спільно з МО РФ на полігоні «Прудбой» у Волгоградській області провела свої перші навчання на тему «терористична загроза в Криму». У ході маневрів, у яких брали участь понад 4500 військовослужбовців та 500 одиниць спецтехніки, була відпрацьована спецоперація ПДВ з висадки десанту з літака Іл-76 та вертольота Мі-8, а також застосування бойових вертольотів та артилерії.\nЛегендою навчань стало «захоплення терористами, які прибули з-за кордону, населеного пункту в Криму». Сценарій створення приводу для агресії обіграли в полі, а його інформаційне продовження відбулося через тиждень безпосередньо в північній частині Криму.\nМасштаб і характер маневрів указував більше на відпрацювання наступальної операції, ніж на тренування дій в рамках ліквідації локальної терористичної загрози.\nУ цій частині публікації кремлівський пропагандист Дмитро Кисельов сказав би свою фірмову фразу: «Збіг?! Не думаю».\nПередислокація «назад у майбутнє»\nТа навіть не ці факти є найбільш цікавими, а найцікавіше те, що під приводом навчань у Крим спішно перекинули такі підрозділи:\nЗ 27 липня до 2 серпня передислокували підрозділи 247-го десантно-штурмового полку (м. Ставрополь).\nЗ 2 по 6 серпня на територію Криму прибули:\n— Підрозділи та техніка 1-ї інженерно-саперної бригади (м. Муром). Військовослужбовці бригади пройшли недавно обкатку в сирійській Пальмірі. Бригада відрізняється від інших російських інженерно-саперних частин наявністю штурмових підрозділів, до їхніх завдань входить забезпечення бойових дій на урбаністичній місцевості (штурм будинків, дії у містах тощо).\n— підрозділи та спеціальна техніка 66-ї бригади управління 49-ї загальновійськової армії (м. Ставрополь), до завдань якої входить забезпечення зв’язку військового керівництва з президентом та міністром оборони РФ;\n— окремі підрозділи російської національної гвардії (які дислокуються і в Краснодарському краї, і в центральній частині РФ, наприклад, у Липецьку);\n— багато різної броньованої та спеціальної техніки, яка після прибуття на поромах в Керч розчинилась на просторах півострова;\nМаневри в Краснодарському краї\nОдночасно з цим на територію Краснодарського краю з центральної частини РФ перекидали частини забезпечення, зокрема, високомобільні сили. Так, ще 3 серпня 2016 р. у м. Кримськ з Московської області перекинули підрозділи та техніку 100-го окремого полку матеріально-технічного забезпечення – МТЗ (м. Калінінець), який відрізняється підвищеною мобільністю та пристосований для оперативного перекидання в будь-яку точку, де буде надзвичайна ситуація.\nМабуть, тому підрозділи розмістили на території аеродрому «Кримськ» (у разі потреби їх можуть направити літаками в Сирію, в Крим або в іншу точку напруги).\nВодночас протягом перших 6 днів серпня в Новоросійському районі фіксувалося активне переміщення колон різних типів військової техніки. Місцеві жителі спостерегли колони бронемашин та вантажівок з місцевими десантниками та з прибулими з Астрахані морськими піхотинцями 727-го окремого батальйону, які переміщувалися між Анапою та Новоросійськом. Фіксували також передислокації в порт Новоросійська, де розміщені десантні кораблі.\nВ самому Криму, на полігоні «Опук», з липня відбувався процес активного бойового злагодження штурмових підрозділів морської піхоти, берегових військ, танкових рот, всіх видів артилерії, підрозділів зв’язку та забезпечення. У ході злагодження підрозділи 126-ї бригади берегової оборони, 810-ї бригади морської піхоти, 8-го артилерійського полку, 68-го окремого морського інженерного полку, 133-ї, 99-ї та 78-ї бригад МТЗ (матеріально-технічне забезпечення) та інші частини відпрацьовували спільні дії в обороні та нападі. На кримських дорогах помітили значне збільшення колон військових вантажівок, бронетранспортерів, танків на тягачах та берегових ракетних комплексів «Бастіон». А на півночі півострова, у Красноперекопському районі, очевидці повідомляли про регулярний рух залізницею ешелонів з військовою технікою, колон вантажівок з гаубицями на буксирах та РСЗВ «Град».\nТак інформаційна провокація із заявою ФСБ РФ про спроби скоєння «терактів» на півострові та розкриття цілої «мережі агентів Головного управління розвідки України» стала логічним продовженням операції та підготовки до агресії.\nЕкстрене перекидання високомобільних і штурмових підрозділів у Крим та Краснодарський край із Мурома та Московської області вказує на агресивні плани Кремля. Водночас залишаються відкритими питання: що будуть розміновувати Муромські роботизовані підрозділи в Криму, які міські об’єкти допомагатимуть штурмувати? В район яких «надзвичайних ситуацій та катастроф» готові вилетіти московські МТЗ-шники з аеродрому «Кримськ»?\nВсі вказані військові частини опинилися в Криму за кілька днів до створення картинки затримання українських «диверсантів» та театрального виступу російського президента, який прозоро натякнув на певні «адекватні відповіді».\nТакі «збіги» не снилися навіть Дмитру Кисельову.\nМатеріал підготував Дмитро Лісунов (Медіа клуб суспільного діалогу «Європростір») за підтримки волонтерів InformNapalm.\n4 коментарі to “Замовлення на терор у Криму: РФ заздалегідь перекинула штурмовиків і десант”\n[…] ході серпневих масштабних маневрів російської військової техніки у … також зафіксували спецтехніку військ РХБЗ. Так, біля […]\n[…] початку серпня під час масштабних військових маневрів ЗС РФ у Криму сталася надзвичайна ситуація: кілька […]


Регулювання карбюратора на холостому ходу. Статті компанії «Интернет-магазин автозапчастей»\nРегулювання карбюратора на холостому ходу\nРегулювання карбюратора на холостому ходу.\nДля забезпечення стійкої та економічної роботи двигуна на малих обертах холостого ходу після пробігу 20 000 км, а також за потреби проводять регулювання карбюратора на холостому ходу при прогрітому двигуні. Регулювання здійснюється гвинтом, що визначає положення дросельної заслінки первинної змішувальній камері і, отже, дозуючим кількість суміші, що надходить у циліндри, й гвинтом, що регулює склад (кількість) суміші для роботи двигуна на холостому ходу.\nВ цілях забезпечення надійної роботи карбюратора, необхідно через 10 000 км, не знімаючи карбюратора з двигуна, продути стисненим повітрям усі жиклери карбюратора і його приймальний фільтр. Через 20 000 км пробігу всі деталі карбюратора промивають неетилованим бензином або бензолом, а відкладення смол та опадів видаляють розчинниками.\nНадійна подача палива до карбюратора забезпечується безвідмовною роботою паливного насоса, який подає бензин зі значним надлишком. Перебої в подачі палива призводять до збіднення горючої суміші, при цьому двигун не розвиває повної потужності, нестійкий працює або глухне, а в окремих випадках не запускається.\nПаливний насос і його фільтр необхідно промивати неетилованим бензином і продувати стисненим повітрям. При цьому видаляють смолоотложения, потім перевіряють стан і пружність робочої пружини, пружин клапанів, пружин важелів механічної та ручної подачі палива, стан діафрагм і відсутність підтікань палива.\nДля очищення повітря від пилу на карбюраторі двигунів ВАЗ встановлений одноступінчатий повітряний фільтр. У нормальних умовах експлуатації рекомендується через 10 000 км пробігу замінити фільтруючі елементи , а при експлуатації на курних дорогах – через 5000 км пробігу або між замінами сухий нерозбірний фільтруючий елемент вилучати з корпусу і витрушувати.\nПри подальшій установці повітряного фільтра за місцем необхідно ретельно перевірити наявність підсмоктування повітря. Він усувається затяжкою кріплень або заміною прокладок і негідних деталей.