«Біблія Диявола» shram.kiev.ua\nРозваги ... «Біблія Диявола» ...\n«Біблія Диявола» або Кодекс Гигас, Codex Gigas + Завантажити\nСередньовіччя. 1230 р відокремленій келії монастиря в Богемії (Чехії), монах, чиї жахливі гріхи зберігали в секреті, просить старших ченців зберегти йому життя. Цей чернець належав до ордену бенедиктинців, яких називали Чорними ченцями. Вони носили чорний одяг, давали обітницю безшлюбності і повного послуху, піддавали себе важкою фізичною випробувань, самобичування, голодування. Однак були і серед них слабкі духом, які піддавалися різним спокусам. Їхні помилки суворо каралися, починаючи від відлучення від церкви до одиночного ув'язнення. Грішному ж ченцеві уготована ще більш жахлива доля - його повинні заживо замурувати в одну зі стін монастиря.\nСтарші ченці були непохитні у своєму рішенні. Раптом на грішника сходить Божественне натхнення. Він обіцяє, що напише найбільшу книгу свого часу, в якій буде розміщуватися Біблія і все знання, доступні людству. Така книга прославить монастир бенедиктинців на всі часи. Чернець також пообіцяв, що виконає такий величезний труд всього за одну ніч. Довго просив він старших ченців, поки ті, нарешті, погодилися дати йому останній шанс на порятунок. Якщо ж він не виконає свою обіцянку до ранку, кара неминуче відбудеться. Грішний монах приступив до роботи. Він писав книгу до повної знемоги. Коли пробило північ монах зрозумів, що не зможе виконати свою обіцянку, і він вирішив укласти страшний договір: він попросив допомоги у занепалого ангела - сатани. Сатана відгукнувся на заклик і допоміг ченцеві написати найжахливішу, загадкову, і саму привабливу книгу в світі.\nТак говорить легенда ...\nКодекс Гигас, Codex Gigas, (або «Біблія Диявола») - це довга рукопис XIII століття з Богемії, однією з історичних земель Чехії. Рукопис, відомий своїми розмірами і вражаючим зображенням диявола на повну сторінку.\nПідняти цю книгу, зроблену з 160 шкур, можуть тільки 2 людини. Легенда свідчить, що Кодекс Гигас був написаний монахом, який після винесення йому смертного вироку, за яким ченця мали замурувати в стіну живцем, уклав угоду з дияволом. За допомогою Диявола монах написав книгу за одну ніч (причому, дияволом був написаний автопортрет). Як не дивно, почерк у книзі напрочуд чіткий і однаковий, як ніби вона була дійсно написана протягом короткого періоду часу. Проте, вчені вважають, що така праця зайняв би від 5 років (якщо писати без перерви) до 30 років.\nЦя книга вважається суперечливою, дивною, що володіє надприродною привабливістю. Нею намагалися заволодіти багато великих світу цього, але всім вона приносила одні нещастя. Книга стала предметом полювання для багатьох алхіміків і магів. Заради неї вбивали, продавали душі, йшли на страту. Всі, хто хоч раз бачив її, свідчать про прихованої потужності, що йде від книги. Вона має якусь диявольську природу, можливо тому, що на одній зі сторінок зображений сам диявол у всій своїй «красі». Ця середньовічна рукопис по праву вважається восьмим чудом світу. У ній міститься Старий і Новий заповіти, медичні рецепти, магічні заклинання, 14 латинських текстів, «Етимологія» Ісидора Севільського, «Богемська хроніка» середньовічного літописця Косьми Празького, «Іудейська війна» Йосипа Флавія, календар церковних свят і список імен ченців монастиря. Комбінація текстів в книзі настільки унікальна, що таку ніде більше не зустрінеш. Висота книги - 90 см., Вага - 74 кг., Ширина - 49 см., Товщина - 22 см. Спочатку в книзі було 640 сторінок, зараз в ній налічують 624 сторінки. У багатьох середньовічних книгах використовували матеріал, який був подібний до пергаменту. Його виготовляли зі шкіри тварин. Кажуть, що для створення біблії диявола було використано 160 ослиних шкур. Кодекс Гигас є єдиною книгою в світі, в якій поруч зі Старим і Новим завітом знаходяться священні заклинання для вигнання диявола.\nБагато століть вчені і фахівці задавали собі одні й ті ж питання: з якою метою була створена така книга і хто її створив? Чи був це одна людина або група людей? Точна дата створення рукописи не відома. Відома лише приблизна дата завершення роботи над книгою - 1230 року в середньовічній Чехії. Місце народження книги - чеський монастир ордену бенедиктинців в г.Подлажіце. Кодекс Гигас «пережив» багато століть, багато історичних подій і катастроф і практично «вийшов сухим з води» з усіх колотнеч, але багатьом людям, які володіють ним, далеко не так пощастило. Можливо, рукопис ввібрала в себе характер Середньовіччя, Темних віків, які були наповнені жахливими подіями: постійними війнами, епідеміями, суцільними забобонами. В кінці XIII в. вже була всім відома легенда про грішний ченця, який продав душу, щоб написати біблію диявола. Завдяки книзі, монастир бенедиктинців дійсно прославився. Однак йому погрожував фінансова криза. Щоб уникнути повного розорення, настоятель монастиря вирішив продати Кодекс Гигас іншому монастирю. Вже в той час вважали, що володіння такою великою книгою означало високий авторитет і повагу. І ось біблія диявола переходить у володіння ордена білих ченців, які одягали білі шати, на відміну від бенедиктинців, які одягали чорне вбрання. Книгу перевезли в містечко Седлец, який розташовується недалеко від Праги. Білі ченці розмістили почесну книгу в не менше почесному місці, поруч із цвинтарем, яка була освячена землею, привезеною з самої Голгофи. Пізніше орден білих ченців також зазнав розорення. Єпископ наказав ченцям повернути Кодекс Гигас чорним монахам. Після цього випадку монастир вразила смертельна епідемія - чума. Чорна смерть забрала з собою життя десятків тисяч людей. Кладовище було переповнене тілами нещасних. До кінця пандемії близько 40 тисяч трупів перетворили ці місця в катакомби. Сьогодні монастир в Седлеце є вельми моторошний музей - Костніце. Це одна з зловісних глав в історії біблії диявола.\nУ 16 ст. Кодекс Гигас служив свого роду альбомом. Багато церковники з Праги, світські люди відвідували бенедиктинський монастир Броумов для вивчення книги. Одним з них був Крістофер Шлихтинг, прихильник відомого містика, алхіміка і лікаря, Парацельса. В 1565 наслідний принц Рудольф II отримав пророкування Нострадамуса, яке передрекли смерть його батька. Принцу Рудольфу же судилося стати імператором Священної Римської імперії, королем Угорщини, Чехії, німецьким королем. Після цього передбачення у Рудольфа проявляється довічна пристрасть до окультизму. Він жадав роздобути Кодекс Гигас. За допомогою різних милостей і почестей, наданих бенедиктинському монастирю, принц домігся розташування настоятеля монастиря, і той підніс йому книгу в якості подарунка. Імператор Рудольф повністю розчинився у вивченні Біблії диявола. Здавалося, що велике придбання було створено для такого великого правителя. Однак, незабаром удача відвернулася від імператора. Він став замкнутим, розсіяним, схильним до параної, замкнувся в своєму замку, немов відлюдний відлюдник. Нездатний керувати своєю державою, Рудольф незабаром втрачає підтримку своїх поданих. Він вів міжусобну війну зі своїм братом Матьяшем. У 1611 р дворянство змусило його відректися від чеського престолу, який зайняв його брат. Імператор помер на самоті, так і не залишивши після себе спадкоємців. Королівство Рудольфа виявилося в руках його ворогів. У 1648 р шведські війська захопили Прагу. Замок імператора був розграбований, в тому числі і королівська бібліотека. Воїни вивезли з країни найвидатнішу книгу бібліотеки - Кодекс Гигас.\nРозграбувавши замок імператора Рудольфа, шведські офіцери вирішили подарувати Кодекс Гигас своєму незвичайному монарху - Христині, єдиною в Європі жінці-королю. Батько Христини, Густав II, звертався з дочкою так, як якщо б вона була його сином. Він виховував, навчав і одягав її, як хлопчика. Зійшовши на престол, Христина дає клятву не від імені королеви, а від імені короля. Отримавши від своїх воїнів в подарунок незвичайну книгу, Христина наказала помістити її в бібліотеці в замку. В офіційному переліку Кодекс вказано першим з усіх цінних рукописів. Однак Христині не судилося довго зберігати його у себе. Менше, ніж через десять років, 1654 р Христина зреклася престолу. Вона звернулася в католицьку віру та поїхала в Рим. Зібравши в дорогу свої найцінніші речі, королева не взяла з собою Кодекс Гигас. І біблія диявола залишилася в Стокгольмі.\nВ кінці 16 ст. в 1697 р в королівському замку в Стокгольмі помер король Швеції Карл XI. Раптово в замку раптово розгорається полум'я вогню. Королівська сім'я змушена була покинути свою обитель. Слуги рятують від пожежі все, що можна врятувати. Один із слуг викинув Кодекс Гигас з вікна замку. Таким чином, дивна, загадкова книга врятувалася від вогню. Чи справді ця книга приносила нещастя своїм господарям або природний визначений хід подій пройшовся паралеллю поруч з ходою Кодексу Гигас? Можливо, що все це просто збіг, а взможно і немає.\nМайже нелюдський працю, Кодекс Гигас, проте, був створений одним простим людиною. Почерк, яким написана вся книга, дуже единообразен. Автор під час написання книги міг втратити зір, страждати від хвороб і постаріти, але вчені так і не знайшли в Кодексі очевидних помилок. У таку колосальну роботу просто неможливо повірити, особливо, побачивши її на власні очі. Можливо, тому і народилася всім відома легенда про засуджену ченця, котрий продав душу дияволові. Докази того, що ця книга була написана однією людиною, знайшли вчені і фахівці в ході розслідування, яке проводилося за допомогою аналізу тексту, почерку, взяття проб паперу і чорнила. У Середньовіччі монахи самі виготовляли чорнило. Чорнило були двох видів: зроблені з металу і з перемелених вуликів комах. Якщо Кодекс Гигас написав один чоловік, то чорнило повинні були бути тільки одного виду. Вченими було доведено, що в книзі були використані чорнило, приготовані тільки з вуликів комах, а значить, автор був один. Особливості каліграфічного почерку також доводять вірність такої гіпотези. Можна припустити, що працюючи без зупинок, цілодобово, монах-переписувач міг впоратися з таким гігантським творінням за 20 - 30 років, і аж ніяк не за одну ніч. Факт того, що над Кодексом працював засуджений за гріхи монах, можна пояснити тим, що в середньовічних монастирях переписування священних книг було частою формою покарання. Тоді вважали, що людина може спокутувати свої гріхи, переписуючи священні тексти. Можливо, що переписувач створював інструкцію для власного порятунку, тому що зміст книги робить акцент на турботі про тілі і розумі, на захист безсмертної душі.\nДеякі особливості малюнків в кодек Гигас свідчать про те, що його автор був непоганим художником, але далеко не професіоналом. Він просто хотів зробити свій твір більше, товщі, ніж це робили до нього. Можливо, він був талановитим самоучкою. Зазвичай професійні монахи-писарі працювали в великих приміщеннях, які називалися скриптории. У ченців були свої техніки і методи. Якщо взяти середньовічний рукопис і порівняти її з Кодексом Гигас, відразу видно різницю. Кодекс виглядає старомодно і досить таки непрофесійно. Однак такий непрофесіонал і новачок підняв справжній фурор навколо свого твору. Адже створити малюнок диявола на повний зріст було дуже зухвалим і небезпечним вчинком. В суворе Середньовіччя люди вірили, що ті, хто робили або говорили щось відмінне від інших, перебували під владою нечистої сили.\nСаме зображення нечистого на 290 стор. Кодексу Гигас принесло рукописи недобру славу. Чи жарт, ні в якій іншій біблії немає такого величезного малюнка, реального втілення зла. Наполовину людина, наполовину чудовисько з роздвоєним червоним язиком і піднятими вгору пазурястими руками. На диявола надіта шкура горностая, що символізує собою вищу владу. Можливо, так і виглядав сатана з легенди. Однак художник зобразив чудовисько так, немов воно замкнуто в стінах власного зла. Автор позбавив його звичної свободи, що ніхто до нього ще не робив. Характер зображення диявола може багато розповісти про той час, в якому жив автор, про його психології, про його освіту. У середні, темні століття люди ні в чому не були впевнені, їхнє життя постійно піддавалася різним загрозам, і вони вважали, що загрози йдуть тільки від диявола. Тому диявол турбував їх уми більше, ніж звернення до Бога.\nЛюди прозвали Кодекс Гигас біблією диявола не просто так. Крім зображення нечистого, в книзі міститься група чаклунських заклинань, а також описується ритуал «вигнання диявола». Нападаючий лукавий був найбільшим страхом середньовічної людини, нападник і здатний проникати в людську сутність. Щоб впоратися з такою напастю, необхідно було проводити страшний і лякаючий ритуал вигнання диявола, де священик і жертва боролися за душу одержимого. Також є цікаві моменти, в яких особливо забобонні особистості бачать знак одержимості злом. По-перше, відразу після зображення диявола були вирвані 8 сторінок. Чи не відомо, що було написано на зниклих сторінках, але це тільки підігріло інтерес забобонною публіки. По-друге, після пожежі 1697 р, в якому ледь не загинув Кодекс Гигас, на деяких його сторінках з'явилися дивні тіні. Причому тіні ці з'явилися саме на тих сторінках, які є сусідами з зображенням диявола. І саме сторінка з відомим малюнком здається темніше всіх інших сторінок. Але ... Ці тіні також можна пояснити. Вони могли з'явитися на сторінках завдяки ультрафіолетового випромінювання, якому постійно піддавався матеріал книги - шкіра, практично видубити її. Протягом багатьох століть люди звертали увагу, перш за все, на малюнок диявола, що свідчить про невгамовному людському інтересі по відношенню до лукавому.\nКодекс Гигас - це унікальне творіння, найбільша середньовічна книга, завершена за кілька десятиліть однією людиною. Цій людині вдалося прославити своє творіння на століття, але свою особистість він скромно залишив в тіні. Ніхто не знає, ким була ця людина. Однак існує версія, що книгу написав монах-відлюдник на ім'я Герман-відлюдник, про що свідчить запсіь в списку імен в книзі - Hermanus Monahus Inclusus.\nМожливо, що легенда про грішний ченця грунтувалася на невірної інтерпретації латинського слова, виявленого в Кодексі Гигас - Inclusus, що означає «закінчення». Протягом багатьох років значення цього слова розцінювали як жахливе покарання, тобто замуровування живцем, але саме слово набагато ближче за значенням до слова «самітник». Отже, жахливу легенду, яка до сих пір розбурхує страхи забобонних людей, можна спростувати і довести, що це всього лише легенда. Швидше за все, писарем був монах-відлюдник, який добровільно усамітнився в своїй келії, таким чином пішовши від зовнішнього світу і від його спокус. Для цього ченця Кодекс Гигас міг бути пошуком прозріння, а також роботою всього його життя. Далеко не злом він був натхненний, а божественним благословенням. Він дав людям надію на порятунок, дав їм можливість вибору, показав цей вибір у вигляді малюнків, розташованих один проти одного - малюнок диявола і малюнок Царства Небесного. Добро і зло міряється силами перед вічністю на сторінках Кодексу Гигас.\nКодекс Гигас знаходиться в Стокгольмі в стінах шведської Королівської бібліотеки. У 2007 р Кодекс Гигас вперше експонувався на своїй батьківщині в Чехії в Прага. Незважаючи на розкриті загадки, величезна рукопис буде і далі викликати інтерес у людей, викликатиме в їх умах образи дивного монаха-відлюдника, що створює неповторне творіння своїх невтомних рук. В одному легенда виявилася права: монах дійсно ризикнув створити книгу, яка прославила собою не тільки певні місця, а й певні події, що вплинули на хід історії.\nЗавантажити «Біблія Диявола» і вивчити докладніше Virus Free by KAV


Золотухін: Блокування росканалів в Україні — ефективне рішення | QHA Агентство Крымские Новости\n20 сентября 2017 10:19\nЗаступник міністра інформаційної політики України Дмитро Золотухін в ефірі радіо Hayat розповів як російські телеканали та інші ЗМІ виконують роль військових підрозділів в Україні, а також як Мінінформполітики протистоїть російській агресії.\nОлександр Воронін: За три роки наша громада вже звикла до існування вашого Міністерства, тим паче, коли воно створювалося, було багато дискусій: чи потрібне воно, адже ми розуміємо, в яких умовах воно утворювалося. Вас було призначено в березні цього року, проте яке у вас враження від тих дискусій?\nДмитро Золотухін: Ця дискусія точиться і по сьогоднішній день. Наприклад, вчора ми зустрічалися з польсько-українськими колегами в університеті ім. Б. Грінченкав Києві, стосовно складової саме безпекової комунікаційної політики. Так, дійсно піднімалася дуже велика чисельність питань стосовно наявних вже документів. Ви знаєте, що в лютому цього року вже прийнята і підписана указом президента Доктрина інформаційної безпеки, яка саме і обумовила деякі механізми реалізації безпекової складової комунікації, в тому числі, поставила конкретні завдання перед Міністерством інформаційної політики. Власне, за словами міністра Юрія Стеця, і моє призначення в березні цього року було обумовлене тим, що я тривалий час вже працював над Доктриною, і було б логічно, щоб я працював деяким чином над її імплементацією.\nСтосовно такого критичного відношення і абсолютно зрозумілих побоювань стосовно цього органу і взагалі цієї лінії роботи держави, я думаю, що вони повністю обґрунтовані. Дійсно, першою хвилею побоювань було те, що це відомство було створено спеціально для того, щоб працювати в напрямку з цензурування якогось контенту, щоб говорити медіа та журналістам, що можна казати, а що не можна, але я думаю, що менше, ніж за рік ми розвіяли цю легенду, адже ніяких кроків в цьому напрямку здійснено не було, і зараз вже з боку журналістів є вже більш конструктивна та плідна робота.\nСтосовно того, що раніше такого не було, - це не зовсім правда, ідея створення такого органу далеко не нова, і я це постійно повторюю. Ідея впровадження інформаційної політики з позиції певних державних агенцій або державних установ розглядалася ще в 1990-х роках в Україні.\nІдея якось поєднати і якимось чином керувати функцією держави - яким чином держава має спілкуватися зі своїми громадянами, показуючи, інформуючи, рапортуючи про те, що вона робить, не нова. І, якщо ми подивимось на західний досвід за останні три роки, то я вам скажу, що він достатньо обнадійливий, особисто для мене, тому що тільки з 2015-го року ми маємо установи, які вже закріплені європейськими документами. Це, наприклад, East StratComTaskForce - це складовий підрозділ зовнішньо-політичного відомства Європейського Союзу, яким керує Федеріка Могеріні. Там не так багато людей, як в Міністерстві інформполітики, але їхнім завданням є стратегічні комунікації, і, в тому числі, розвінчування дезінформації. Є створений при Міністерстві внутрішніх справ Чеської республіки спеціальний підрозділ, який має функції протидії дезінформації і тероризму. Такі ж самі органи створюються в різних державах, вони не є, можливо, окремими, а є при МЗС Польщі, Фінляндії, тобто - окремі департаменти, але вони заточені виключно під комунікаційні питання.\nОлександр Воронін: В тому числі, мабуть, вони займаються боротьбою з кіберзлочинністю?\nДмитро Золотухін: Я не думаю, що кіберзлочинність, бо все ж таки, це технічна сфера, і вона йде окремо, і це ближче до спецслужб і правоохоронних органів.\nІ на завершення можна казати, що десь місяць назад Рекс Тіллерсон – голова державного департаменту США, підписав нарешті документ про фінансування так званого Глобал ингейджмент державного департаменту. Це структура спеціальна,і була в контексті державного департаменту, але їй спеціально надані нові функції. На неї покладено обов’язки роботи протидії з дезінформацією, з пропагандою, з тероризмом, з терористичною пропагандою. І звісно, основні об’єкти - Російська Федерація та ІДІЛ, тобто тероризм і Російська Федерація є на сьогодні загальносвітовими визнаними об’єктами небезпеки. І через це можна сказати, що інформаційна складова роботи державних урядів по всьому світі тим чи іншим чином, легітимізується. Просто в нас ось така форма. Можливо вона не ідеальна, бо ми були перші і були в певних адміністративних та законодавчих політичних формах, які ми не могли порушувати. Але, я думаю, що не треба до цього підходити, як до якоїсь аксіоми.Я встиг в 2014 році попрацювати волонтером в інформаційно-аналітичному Центрі Ради національної безпеки і оборони, тобто він був створений в квітні 2014 року, і до кінця року, виконавши певний обсяг своїх задач, був трансформований. Тому треба просто гнучко підходити до управлінських практик.\nЯ думаю, що рішення про створення такого відомства, було обґрунтоване. Звичайно, дуже великі є сумніви стосовно його ефективної імплементації, бо коли ми говоримо про імплементацію, ми завжди торкаємося питання фінансування: ви як журналіст радіостанції, знаєте, що створення і донесення контенту – цевсе про гроші, тобто яким чином платити людям зарплату, яким чином забезпечити інфраструктуру для того, щоб був нормальний сигнал. Тому тут, звичайно, є нарікання, і це предмет для дискусії.\nОлександр Воронін: Вже виповнився місяць, як наше радіо виходить в ефір, і попри те, що наші окремі колеги критикують вас, змушений сказати від імені нашого колективу подяку, що ви і ваше міністерство сприяли і допомогли законодавцям розробити певні пільги для тих, хто веде мовлення на територіях, близьких до окупованого Криму. Ця робота буде продовжуватись і далі?\nДмитро Золотухін: Треба сказати, що і Сергій Костинський, член Національної ради з телебачення радіомовлення, і Еміне Джапарова, перший заступник Міністерства інформаційної політики, самі відчули на собі той біль, коли тобі треба покинути свою рідну домівку. Звичайно, зараз у цих людей залишається ця внутрішня ситуація, бо я особисто знаю і щодо Сергія, і щодо Еміне, що вони дуже болісно переживають питання окупації Криму. Коли бачиш таких людей, які так чуттєво відносяться до цього питання, то в тебе немає іншого виходу, крім того, ніж якомога більше докладати зусиль для того, щоб їм допомогти. Так що є люди, які впевнені, що вони ніколи цю справу не кинуть і будуть її тягнути далі.\nОлександр Воронін: Ви сказали, що розробляли Доктрину інформаційної безпеки. В чому вона полягає і які шляхи її реалізації?\nДмитро Золотухін:Я боюсь бути трохи нудним, але треба говорити про деякі теоретичні питання, бо, коли ми поглянемо на традиційні підходи до інформаційної безпеки і на виконання цієї функції, наприклад, спецслужбами або правоохоронними органами, то вони використовують функцію державного примусу: заборонити, санкціонувати, перекрити сигнал, щось заблокувати, тобто, той контекст, який робить Російська Федерація на своїй підконтрольній території. Коли ми міркували над концепцією того, що ми хочемо покласти в основу цього документу, то думали, що Україна не може йти таким шляхом. І єдиним для нас виходом, яким чином ми зможемо забезпечити інформаційну безпеку наших громадян і взагалі держави, це зробити так, щоб доля контенту якісного мовлення, доля українських ідей в інформаційному просторіпревалювала над усіма іншими і створювала те, що НАТівці називають англійським словом «rezilians», тобто невразливість до зовнішніх чинників. Зробити так, щоб фейки, неправдива інформація та пропаганда не зачіпали людей. Для цього ми і заклали такий дух. Можливо, там лише буква цієї Доктрини, вона не доносить, очевидно, всю ідею, бо це такий документ, до якого долучалася дуже велика чисельність спеціалістів, в тому числі з правоохоронних органів, але саме в частині, яка покладена на Міністерство інформаційної політики, центральним обов’язком є забезпечення створення і координації системи стратегічних комунікацій держави. Це означає те, яким чином держава за кошти платників податків забезпечує двосторонній процес спілкування між чиновниками, своїми громадянами та іншими аудиторіями, наприклад закордонними, в тому числі, і в першу чергу, з людьми на окупованих територіях. Тобто які ідеї ми хотіли б їм донести, щоб ми хотіли їм сказати. Через такий підхід - переконувати, спілкуватися, надавати об’єктивну інформаціюі буде виконуватися ця функція інформаційної безпеки. Це дає мені повні підстави казати, що, коли ми підходимо до ідеї роботи таких органів, як СБУ, МВС, то в них немає такої функції, як створення контенту, тобто поширення ідей. Для цього Міністерство інформаційної політики та інші відомства, які займаються комунікацією, виконують цю функцію. Тобто в даному випадку функція інформаційної безпеки, яка закладена в Доктрину, в першу чергу, виконується небезпековим сектором, тобто, не тим, щоб забороняти, щось блокувати, санкції накладати, а для того, щоб навпаки конструктивно підходити до інформаційного простору, наповнювати його нормальною інформацією, і за рахунок цього, робити його більш невразливим до маніпуляції, фейків, і таке інше.\nОлександр Воронін: Україна зробила певні кроки для того, щоб російські, а також сепаратистський контент не був доступний у наших краях. Як це узгоджується з загальними представленнями про поширення інформації, про свободу друку?\nДмитро Золотухін: Я тільки недавно повернувся з відрядження, де спілкувалися ми з нашими західними колегами з країнами Балтії, Польщі, Німеччини, і там теж звучало це питання. Я вважаю, що закриття і блокування мовлення російських каналів на території України було дуже правильним і ефективним рішенням. У мене для цього є декілька аргументів. Перший: коли ми говоримо про російські медіа, про російські телеканали, ми не говоримо про журналістську діяльність в класичному рівні, тобто є певний начальник, є певна особа, яка диктує їм з Адміністрації президента Росії, що говорити яким чином подавати інформацію, і яким чином створювати це контентне середовище. Для медіа, якщо ми класично підходимо, це не властива функція. По факту, такі об’єкти, як телеканал «Звезда» або «Россия 24», не є медіа, вони є військовими підрозділами, які виконують це завдання.І коли ми говоримо про депортацію або заборону на в’їзд російським журналістам, ми не вважаємо їх журналістами, бо вони виконують функцію донесення пропагандистської інформації, дезінформації, і ми не повинні легітимізувати їхню діяльність, як журналістику.\nДруге: скільки б ми не говорили про концептуальні підходи, які ми вважаємо правильними і які ми захищаємо, є абсолютно конкретні законодавчі норми України, які ми маємо виконувати сьогодні. І в цих законодавчих нормах є чітка вимога до чиновників, до державного апарату – забезпечувати безпеку громадян України в інформаційній сфері. Для того, щоб це робити, повинна бути система розповсюдження контенту, система мовлення, система здорових медіа. Я вірю в те, що це все буде, для цього потрібні гроші, але потрібно не колись захищати, а вже зараз. Для того, щоб забезпечити захист в інформаційному просторі, напревеликий жаль, якби ми не хотіли, і не вважали правильним чи не правильним, блокування російських «псевдомедіа», є об’єктивно необхідним. І це блокування вже дало свої плоди.\nКоли ми спілкувалися з різними експертами стосовно аудиторій, які знаходяться під впливом російських медіа, наприклад, на окупованих територіях Донбасу, то однією з таких цікавих ідей, яку висловили психологи була така, що подібний характер поведінки може бути у людей, які є членами тоталітарної секти, тобто для них є якийсь лідер, в якого вони вірують, і для того, щоб витягнути людину з цього середовища, треба її обмежити в доступі до цієї інформації.\nНа жаль, єдине, що ми можемо зробити зараз – виключати, блокувати. Було б добре, якби ми могли людей висмикувати на територію, підконтрольну українському уряду. Влітку ми працювали над проектом «Залучення і популяризація вступної компанії до вишів на українській території для випускників середніх шкіл окупованих територій».Тобто Міністерство з питань тимчасово окупованих територій прийняло ряд рішень, які дозволяли випускникам середніх шкіл з Криму і з Донбасу вступати до вишівфактично без здачі ЗНО, тобто без документів про середню освіту, оскільки ми не визнаємо нікримських, ні «ДНРівських» чи«ЛНРівських» документів. Ця можливість була адміністративно зроблена, і моїм завданням було донесення цієї інформації до аудиторії окупованих територій, щоб діти, які випустилися з середньої школи, приїздили сюди і вступали, щоб отримували тут вже українські документи, можливо, невдовзі, отримували біометричні паспорти, і їхали в європейські країни подивитися, що ніякої там «гейропи», як каже російська пропаганда, немає. Ось тому я думаю, що поєднання з одного боку чутливих методів, з іншого - концептуального підходу розуміння, що блокування - це не панацея, на сьогоднішній день надає об’єктивну реальність.\nОлександр Воронін: Все мусить бути якось законодавчо забезпечено. В нас ще не прийнятий закон «Про тимчасову окуповану територію», і є пропозиція глушити сигнал. Потім яким є статус сайту «Миротворець»? Як в правовому аспекті такі питання вирішувати?\nДмитро Золотухін: Стосовно глушіння сигналу, дійсно, є така ініціатива, яка підтримана секретарем Ради національної безпеки оборони Турчиновим, і зараз Державна служба з питань захисту інформації опікується цими технічними питаннями. Йдеться про те, що ми постійно отримуємо інформацію, що наш сигнал, який йде на Схід, тобто на окуповані території і на Крим, постійно глушиться з того боку. Насправді, деякі радіостанції і телеканали, які мовлять в Донецьку, в Луганську, в Сімферополі, можливо, мовлять на частотах, які є власністю української держави, тобто, вони були захопленні незаконно. Дана ситуація, нажаль, не дозволяє на це вплинути, але все одно, громадяни піддаються загрозам того, що фейкова інформація про розіпнутих хлопчиків, про зґвалтованих дівчаток поширюється, потрапляє в середовище споживачів інформації, і в голови людей. Відповідно вони живуть в такій інформаційній реальності, що для нас є дуже болісним. І ми нажаль, через великий брак коштів або через технічні можливості не завжди можемо на це вплинути. Тому заходи, які здійснюються з безпекового боку, умовно скажемо, військового, на жаль, треба використовувати.\nЩодо законодавчого забезпечення, ми дуже довго аналізуємо усі напрямки питань обмеження свободи слова, питань безпеки і здоров’я самих громадян, що є закріпленим в європейських документах і в Хартії про права людини. І ми бачимо, що жодна світова країна не має такого досвіду роботи або життя, навіть, в умовах, коли у нас залишаються усі демократичні норми співжиття, тобто право свободи слова, право на вираження своєї думки, і в той же час, ми знаходимося в критичному, гібридному протистоянні, в тому числі, з військовими.\nОлександр Воронін: Давайте поговоримо про гібридну війну. Відрізняється вона від класичної війни тим, що тут відіграють велику роль ЗМІ?\nДмитро Золотухін: В першу чергу – так. Українські та європейські експерти говорять, що відмінність гібридної війни від класичної полягає в тому, що найбільш потужним ударом є інформаційна сфера. Я б зі свого боку ще додав думку,що в умовах теперішньої стадії розвитку демократичного західного суспільства, до якого ми себе відносимо, демократичний стан розвитку піддається вразливості. Тобто є певні досягнення людства, які ми вважаємо дійсно досягненнями: це свобода слова, це свобода людини виражати свою думку. І це ми вважаємо перевагами демократичного розвитку, на цих основах ми стоїмо. Гібридністю для мене є те, що використання цих переваг іде на шкоду нам, тобто використовуються, як вразливості. Наведу приклад: в кожного нас є смартфон, в ньому є різні програми, і ми їх використовуємо для спілкування, для збереження інформації тощо. Нажаль, зараз кіберзагрози інформаційного світу можуть зробити так, що ця інформація кудись піде, і персональні дані будуть викрадені або вона буде використана на шкоду, тобто наша перевага, наша зручність життя буде використана проти нас самих. Тут так само: свобода слова, на даний момент, використовується як вразливість, а не як наша перевага, тобто журналіст каналу «Звезда», який на 100 % належить Міністерству оборони Російської Федерації, їде в Європейський суд на якусь конференцію та й каже, що в Україні через одного розпинають хлопчиків і пригнічують російськомовне населення. І будучи, по факту, «офіцером» російської армії, бо на 100 % цей телеканал належить Міністерству оборони, він себе позиціонує як вільного журналіста. Я, наприклад, знаю, що в Міністерстві України також є свої видання: журнал «Військо України», є радіо «Народна армія». Але в нас немає такої інтенції – представляти вільну журналістику в європейських країнах, хоча ці установи в Україні набагато вільніше почуваються, ніж ті журналісти телеканалу «Звезда». От що я маю на увазі, коли говорю про гібридність: людина позиціонує один зміст слова «свобода слова», а насправді, це використовується на шкоду нам.\nОлександр Воронін: Недавно в Хельсінкі відкрився Центр боротьби з гібридною війною. Що ви можете про це сказати?\nДмитро Золотухін:Фіни продемонстрували цікавий досвід. Цей органстворений за принципом центрів досвіду НАТО, але він не є структурою ні НАТО, ні Європейського Союзу. До цього центру долучилося 6 країн: Латвія, Литва, Естонія, Фінляндія, Польща, Німеччина, а може ще і Чехія, я можу помилятися, але це ті країни, які розцінюють загрозу дезінформації і пропаганди як дуже чутливі для себе особисто. Тому вони зібралися і вирішили зробити свій Центр, який би працював над збиранням і поширенням досвіду. Його головна мета: вивчення досвіду протидії гібридним загрозам. І три тижні тому вони оголосили про свій білий запуск: є сайт, є офіційний Твіттер, і, навіть, російська сторона вже зробила такий самий сайт, але на іншій адресі, і такий самий Твіттер на іншій адресі. Тобто зробили повністю ідентичний для того, щоб людей дезорієнтувати – де справжній, а де фейковий. Дуже цікаво, що вони так швидко включилися.\nОлександр Воронін:В 2014 році ваше Міністерство кинуло такий клич — «Створюємо війська національної безпеки». В нас є категорія блогерів, лідерів громадської думки, які висловлюють різні думки. Як можна відрізнити в мережі — хто для України друг, а хто недруг?\nДмитро Золотухін: Я думаю, так само, як і в реальному житті. Це власний досвідкожної людини, з ким вона спілкується, яким чином вона формує свою стрічку соціальних мереж. Треба сказати, що «інформаційні війська» стали окремим проектом в Україні. Міністр заявив, що на даному етапі цей проект вичерпав себе, як частина Міністерства. Дійсно, вони були створенні з задумом того, щоб робити на патріотичних підставах те, що тролі роблять за зарплату в Росії.\nСтосовно роботи кожної людини в соціальних мережах, я пам’ятаю найкраще дослідження за останні роки – дослідження і публікація проекту текстів «Org.ua». Вони провели глибоке дослідження з технічним підходом, тобто вичислили близько 6 тисяч акаунтів у Фейсбуці, які були поєднанні між собою специфічними групами, і постійно мовили про підбурювання виступів «давайте скинемо владу». Саме це дослідження не є просто закидами, там дійсно проведена професійна робота – наведені цифри і показні зв’язки між цими групами. Я думаю, що в простому спілкуванні в соціальних мережах і є гібридність того протистояння, бо ми не можемо побачити людину в соцмережі. Проте я думаю, що для українського суспільства –це найбільша перемога, бо я вірю в те, що вже напрацювався імунітет проти таких проплачених ботів, адже люди вже їх відчувають.\nПолітка Київ Мінінформполітики російські ЗМІ Мінстець


Американська ExxonMobil купує бензин у Медведчука та Марченко\n«Новошахтинський завод нафтопродуктів», який контролює родина глави політради партії ОПЗЖ, кума Володимира Путіна Віктора Медведчука, постачає до США нафтопродукти попри санкції. Про це йдеться у розслідуванні «Схем».\nПрямогонний бензин «Новошахтинського заводу нафтопродуктів» 2020 року щонайменше 6 разів отримала компанія ExxonMobil Sales and Supply LLC. Це одна з основних дочірніх компаній великої світової нафтової корпорації ExxonMobil.\nПродукцію із заводу постачають на великі танкери, які перебувають у нейтральних водах Чорного моря. Звідти їх забирають судна швейцарської компанії та направляють до США. Тобто ExxonMobil купувала нафтопродукти не напряму у заводу, а у швейцарської компанії NewCoal Trading. Засновники та керівники компанії – переважно росіяни та українці.\nБільшою часткою підприємства «Новошахтинський завод нафтопродуктів» та усіма танкерами володіє дружина Віктора Медведчука Оксана Марченко.\nВіктор Медведчук відмовився коментувати журналістам «Схем» питання бізнесу.\n«Ми не коментуємо заяви третіх сторін, припущення чи чутки. ExxonMobil продовжує дотримуватися усіх запроваджених санкцій. Політика ExxonMobil та її дочірніх компаній полягає у дотриманні усіх урядових законів, норм і правил, що застосовуються до діяльності компанії у межах і поза межами США, та проведенні цієї діяльності відповідно до найвищих етичних стандартів. ExxonMobil також очікує, що постачальники, підрядники та виконавці дотримуватимуться законів, правил і норм, що застосовуються до їхнього бізнесу», – прокоментували у корпорації ExxonMobil.\nКонтекст. Віктор Медведчук перебуває під дією американських санкцій з 2014 року. Республіканці у Палаті представників Конгресу США вважають, що Конгрес має продовжити оновлення ініціативи зі сприяння безпеці України. Крім того, пропонується надати Україні протикорабельну зброю.\nбензин нафтопродукти США Віктор Медведчук Оксана Марченко YouTube корпорації ОПЗЖ санкції 2020\n15 серпня 2020 17:32


«Дорога до Віфлеєму»\nВвечері у четвер, 14 лютого, ми мали нагоду подивитись виставу нашого церковного театру, яка називалась «Дорога до Віфлеєму» . Це було цікаве, веселе дійство. Наші артисти-аматори дуже старались. Присутні у залі і сміялись, і плескали у долоні, і задумувались про суть того, що відбувалось на сцені. Виставу було цікаво подано глядачеві. Приємним було і те, що наш театр сміливо можна назвати молодіжним, бо багато на сцені було юних акторів, які просто чудово справились зі своїми ролями!\nМи всі бажали церковному театру продовжувати в такому ж Божому Дусі радувати нас своїми творчими здобутками!


Мляво та без джинси: як у чернігівських медіа стартували дочасні виборчі перегони | Інститут масової інформації\nНа початку виборчої парламентської кампанії ІМІ провів моніторинг політичних новин у чернігівських онлайн-медіа. Старт виборчої кампанії був доволі млявим. З одного боку, було мало інформаційних приводів, а з іншого – політичні гравці вичікували та не проводили активних медіакампаній. Одним із показників такої ситуації можна вважати відсутність передвиборчої джинси на основних чернігівських сайтах.\nДля аналізу бралися всі політичні новини, які з’являлися в новинних стрічках сайтів "Город.cn", "Челайн", "Події і коментарі", 0462.ua , "Час Чернігівський" за період з 3 червня. Згідно з методологією аналізувалися перші 50 новин з кожного сайту.\nЗагалом у цей період у загаданих ЗМІ вийшло 45 політичних матеріалів, які аналізувалися щодо тематики та вибору редакціями джерел інформації.\nПро політиків всеукраїнського рівня в досліджуваний період чернігівські сайти згадали у 29% політичних матеріалів. Про органи місцевої влади було 24% новин, і лише 4% про органи державної влади.\nВодночас власні новини онлайн-ЗМІ продукували у 38% випадків, передруковували з інших ЗМІ 4%, ще 15% за джерело ставали соціальні мережі та повідомлення пресслужб – 7% новин.\nНайбільше власного контенту продукував "Час Чернігівський". "Події і Коментарі" найчастіше використовували соціальні мережі як джерело інформації, а ось "ГородCN" весь свій контент передруковував з інших ЗМІ.\nТоп політичних тем початку червня\nМожна виділити кілька політичних топтем, які висвітлювали чернігівські сайти в цей період. Це передусім старт парламентської виборчої кампанії – реєстрація перших кандидатів у народні депутати. Про це писали "Город. CN" ("ЦВК зареєструвала першого кандидата у народні депутати від Чернігівщини"), "Час Чернігівський" ("Списки партій та округи в Чернігівській області: хто з місцевих куди балотується") та 0462 ("Є перший кандидат на виборах до Верховної ради від Чернігівській області").\nТакож було відображено коментарі чернігівського мера з питання, кого ж він бачить кандидатом від чернігівського округу в ПіК ("Кандидати у нардепи від Чернігова мають бути місцевими – Атрошенко") та "Часі Чернігівському" (Міський голова Чернігова натякнув, кого хоче бачить у депутатах Верховної Ради).\nТримав інтригу щодо свого висунення і чинний нардеп від Чернігова Сергій Березенко, тим часом видання "ПіК" слідкувало за його шансами піти цього разу в парламент за партійними списками БПП ("Березенко не пройшов праймеріз").\nТакож ПіК проводив аналіз передвиборчої діяльності окремих кандидатів: "Головний онколог Чернігівщини розпочав передвиборчу кампанію з популізму, що суперечить законодавству".\n"Час Чернігівський" оперативно повідомив про реєстрацію кандидатом по 206-му виборчому округу тезка чинного народного депутата по цьому округу Максима Микитася: "Повний тезка чинного нардепа від Чернігівщини йде в депутати".\nЩе одна популярна тема цього періоду – звільнення Чернігівського голови ОДА Олександра Мисника з посади, про це писали всі сайти.\n"Город CN": "Кабмін погодив звільнення голови Чернігівської ОДА Олександра Мисника";\n0462: "Кабмін схвалив звільнення голови Чернігівської ОДА Олександра Мисника";\n"Час Чернігівський": "Запущено процедуру звільнення Мисника з посади голови Чернігівської ОДА";\n"ЧеЛайн": "Кабмін задовольнив заяву Мисника стосовно звільнення з посади голови ОДА";\n"Події і коментарі": "Кабмін схвалив звільнення Мисника".\nВідреагували місцеві інтернет-ЗМІ і на акції протесту в Чернігові щодо звільнення з посади міністра МВС Арсена Авакова через убивство поліцейськими хлопчика під Києвом. Видання "0462" робило кілька власних репортажів акцій протесту: "В Чернігові пройшла акція за відставку міністра Авакова", "Ще одна акція проти поліцейського "бєспрєдєла" відбулася в Чернігові".\nВидання "ПіК" спочатку анонсувало проведення акцій протесту, а потім висвітлювало їх перебіг: "У Чернігові вимагатимуть звільнення Авакова через вбивство п'ятирічної дитини поліцейськими; "У Чернігові пройшло дві акції за відставку Авакова через вбивство патрульними п'ятирічного хлопчика".\nСеред інших цікавих політичних новин, які з’явилися на чернігівських сайтах, варто згадати про такі. ПіК розповідав читачам про те, як голосували народні депутати з Чернігівщини за закон про імпічмент Президенту, і про складність для партії "Голос" знайти на Чернігівщині місцевого керівника осередку.\nВидання слідкувало за долею колишнього міського голови Чернігова політика всеукраїнського масштабу Миколи Рудьковського, якому продовжили перебування в російській в’язниці.\n"ГородCN" передрукував інформацію про вихідця з Чернігівщини Олексія Гончарука, який потрапив до нової президентської адміністрації, і також нагадало про долю Миколи Рудьковського.\n"Час Чернігівський" багато уваги приділяв місцевій проблематиці, розповідаючи про ініціативи чернігівської влади та реакцію громадян: "Навіщо Чернігівській міській раді база даних про всіх боржників за ЖКГ"; "У Чернігові хочуть громадські слухання з приводу 2 мільярдів на Центральний парк"; "Чернігові влада хоче, щоб у міському комунальному транспорті не було готівки".\nВидання "ЧеЛайн" також подавало читачам детальний репортаж із засідань та нарад у Чернігівській міській раді: "Зупинки поза законом і сварка за житло: ранкові баталії наради в мерії"; "Мерські образи, вирубані дерева та перекриття вулиць: у міській раді засідав виконком".


26 січня, 00:10 • Щоденник Української Кліо\n1802 Президент США Томас Джефферсон підписав закон, що ним визначалася діяльність Бібліотеки Конгресу.\nПерша згадка про Бібліотеку Конгресу наявна у законі від 24 квітня 1800 року про перенесення столиці США з Філадельфії до Вашингтона. Саме цю дату прийнято вважати датою заснування бібліотеки. Серед іншого цей закон містив пункт про виділення 5 000 доларів "на придбання книг, які можуть знадобитися Конгресу, і створення відповідного приміщення для їхнього зберігання". Тому бібліотека одержала назву "Бібліотека Конгресу". Проте лише після обрання президентом США Томаса Джефферсона, який заступив на посаду 4 березня 1801 року, почалася серйозна робота з розбудови фонду Бібліотеки. 26 січня 1802 він підписав законопроект, який визначав правила функціонування бібліотеки, за якими, її відвідування та доступ до ресурсів отримували лише президент та віце-президент США, члени Сенату США та Палати представників (Конгрес США), закон також дозволив президенту призначити наглядача Бібліотеки Конгресу і передбачав створення Об'єднаного комітету бібліотеки, щоб регулювати і контролювати її діяльність.\n1889 Нарородився Володимир Коряк, український лiтературний критик, лiтературознавець. Розстрiляний 22 грудня 1937.\n1897 Народився Іван Кулик,\nпоет і політичний діяч, перший голова Спілки радянських письменників України. Був одним із керівників Всеукраїнської спілки пролетарських письменників, а після літературно-художньої реорганізації у 1934 році очолив Спілку радянських письменників України (нині - Національна спілка письменників України). Від 1935 року він ще й одночасно керує Держполітвидавом України, редагує "Літературну газету" та журнал "Радянська література". Розстріляний 1937.\n1900 Народився Олександр Ковiнька,\nукраїнський гуморист, сатирик. Друкуватися почав 1926 р.- тоді з легкої руки Остапа Вишні в газеті "Селянська правда" була вміщена його гумореска "Містки та доріженьки".\nПерша книга - збірка гумористичних і сатиричних повістей "Індивідуальна техніка" (Харків, 1929), друга - "Колективом подолаємо" (Полтава, 1930).\n6 жовтня 1934 року заарештований органами НКВС у справі "Контрреволюційної боротьбистської організації". 27-28 березня 1935 виїзною сесією Військової колеґії Верховного Суду СРСР засуджений до десяти років таборів. Відбувати покарання засланий до Магадану. Звільнений 1947-му, але без права повернення в Україну, жив у Якутії. Там у 1950 заарештований удруге і повернений у Нагаєво поблизу Магадана. 4 липня 1956 судово-слідчу справу його було припинено за відсутністю складу злочину.\nПісля реабілітації повернувся на батьківщину, оселився у Полтаві. Був відновлений у рядах СПУ. Видрукував автобіографічну, написану з іронічним усміхом, повість "Як мене купали й сповивали" (1957). В наступні роки видав кілька збірок гумору та сатири "Коти й котячі хвости" (1964), "Чарівні місця на Ворсклі" (1968), "Згадую й розгадую" (1970) та ін. Його творчий доробок поповнився сатирико-гумористичними повістями "Хрестоносці" та "Превелебні свистуни, або Смішні, чудні й сумні пригоди сільського хлоп'яка Василя Черпака", автобіографічною оповіддю "Чому я не сокіл?..", публіцистичними статтями з проблем розвитку української мови, збереження історико-культурної спадщини рідного народу. Помер 25 липня 1985.\n1918 Російські більшовицькі війська під командуванням Муравйова захопили Київ,\nу місті почався червоний терор, жертвами якого стали кілька тисяч вояків УНР та мешканців міста.\n1934 У Берліні підписано "Договір про ненапад між Німеччиною та Польщею".\nВін був односторонньо розірваний Гітлером 28 квітня 1939 під приводом того, що Польща відмовилася надати Німеччині можливість будівництва екстериторіальної шосейної дороги в Кенігсберг (нині Калінінград) через свою територію.\n1988 Народився Михайло Жизневський,\nбілоруський активіст Євромайдану, журналіст, член Самооборони Майдану. Член організації УНА-УНСО, проживав у Білій Церкві. Загинув в ході Революції Гідності на вулиці Грушевського в Києві.\n23 вересня, 15:30 • 0 Переглядів


Стало відомо, де старовинна риза з Волині - Волинь Online\n10:49, 21 Березня 2019\nСтало відомо, де старовинна риза з Волині\nСвященик дізнався, де перебуває риза з родової церкви Киселів, яку свого часу подарував для монастиря у Низкиничах, що в Іваничівському районі, політичний і державний діяч Речі Посполитої Адам Кисіль.\nПро це написав на своїй сторінці у “Фейсбук” священик Віктор Мартиненко.\n“Друзі, розповім яку несподівану і яскраву зустріч я сьогодні пережив! Почну здалеку. Завжди багато цікавився і досліджував історію Низкиницького монастиря. І от, свого часу прочитав що у 1886 році академік Адріан Прахов подорожував по Волині і фотогравував її пам’ятки. З цих фото він видав кілька примірників альбому, один з них подарував царю. Після довгих пошуків у відділі рукописів та стародруків бібліотеки імені Вернадського мені, все ж, вдалося знайти примірник альбому. Всі старовинні фото Низкинич, що гуляють нині інтернетом — звідти. Серед тих фото є знімок ризи, подарованої Адамом Киселем монастирю у Низкиничах. Оксамитова фелонь прикрашена вишитими іконами і гербом з монограмами Киселя. “Що ж за зустріч була сьогодні?” — спитаєте ви. Розказую. Мав нині кілька вільних годин у столиці, вирішив скористатися, і надолужити впущене — мешкаючи колись чотири роки у Києві, до свого сорому, жодного разу не був у Національному музеї історії України. І ось, в одному із залів музею, я застиг у подиві — переді мною була та сама риза! Виявляється, вона “жива і здорова”, така сама як і на тому 133-річному фото. Експонується в основній експозиції і підписана як “Риза з родової церкви Адама Киселя. XVII ст.” Постояв біля неї. Здається, шматок ґаптованого оксамиту, а як подумаєш, що її тримав у руках Адам Кисіль, носили перші ігумени, скілько всього бачила вона за майже чотири століття, — захоплює подих”, — йдеться у дописі.\nАдам Кисіль Віктор Мартиненко Низкиничі риза


Спортивний Житомир | Футболіст з Чуднова Іван Зотько визнаний найкращим гравцем Олімпіка в березні\nФутболіст донецького "Олімпіка" з Чуднова Іван Зотько став найкращим гравцем клубу в березні. Захисник набрав найбільшу кількість голосів у голосуванні вболівальників. Про це повідомляє офіційний сайт клубу.\nУ гонці за звання гравця місяця Ваня обігнав п'ятьох інших українців: півзахисників Андрія Кравчука і Сергія Політило, нападника Максима Дегтярьова, а також захисника Ореста Лебеденко.\nУ весняній частині чемпіонату Зотько взяв участь в трьох матчах: проти Зорі, Десни і Ворскли. Незважаючи на поразки у всіх цих поєдинках, центрбек не тільки продемонстрував високий рівень надійності, не раз стаючи останнім непереборним рубежем на шляху атак суперників, а й сам активно брав участь в наступальних діях своєї команди.\nЛише тотальне невезіння і чудова гра Заур Махарадзе не дозволили Зотько відзначитися голом у ворота Зорі в 20-му турі FBL і принести донеччанам позитивний результат.\nІван - приклад професіоналізму і цілеспрямованості, вміння працювати над собою. Він, що не властиво для футболіста його амплуа, володіє прекрасною технікою і відмінною далекої передачею.\nТеги: Іван Зотько


Тренінги, маркетинг для аптек, навчання персоналу аптек, медицина в Україні та світі, конференції, семінари та заходи, книги для лікарів, співробітників фармацевтичних компаній і персоналу аптечних мереж\nНавчальна компанія №1 в медико-фармацевтичному сегменті\nЖорстка сегментація на медико-фармацевтичному ринку дає гарантію прикладного ефективного навчання, яке безпосередньо збільшує продажі.\nМи працюємо з усіма ланками медико-фармацевтичного сегменту: виробниками та представництвами, аптечними мережами, дистриб'юторами, лікарями і приватними клініками.\nВсебічне знання операторів ринку гарантує якість і результативність навчання.\nМи надаємо послуги з питань медичного та фармацевтичного маркетингу, збільшення продажів, технік спілкування, впливу та вирішення конфліктів.\nКоли є необхідність навчити «продающий персонал», медичних представників, першостольників ефективним технікам продажів в медико-фармацевтичному сегменті\nКоли є необхідність збільшити середній чек і обсяги з чіткими KPI\nКоли є необхідність розробити стандарти роботи\nКоли є бажання залучити експертів до стратегічних, портфельних, маркетинговим і структурним рішенням\nКоли є необхідність провести незвичайні івенти для докторів і аптек, включаючи великі насичені програмними пунктами і кейсами конференції\nЯкщо є бажання промотувати свої продукти в лікарській і аптечній аудиторії, використовуючи ефективні інструменти інфомаркетингу\nМи пишемо сценарії (скрипти) і спеціалізуємося на ефективних розмовних заготовках, які можна використовувати в процесі продажів. Скрипти ми надаємо замовнику у вигляді зручного звіту.\nТренери Агентства - досвідчені експерти, з медичною і психологічною освітою, які обов'язково проходили стажування за кордоном. Наші тренери в середньому проводять близько 100 заходів на рік, що дає впевненість замовнику в якості навчального івенту.\nДиректор компанії "Агентство Медичного Маркетингу", бізнес-тренер, лікар\nСертифікований експерт у сфері психографії на території України і країн СНД, член асоціації психографії (Штуттгарт), консультант з управління, бізнес-тренер\nБізнес-тренер, CEO Trener Coach\nМіжнародний бізнес-тренер, тренер з ділової англійської\nЮрист, заступник директора з юридичних питань, тренер з юридичних питань\nБізнес-тренер, експерт з юридичних питань, національний тренер Ради Європи по європейським стандартам, адвокат, член Асоціації адвокатів України, член Асоціації правників України\nКеруючий партнер компанії «Проектування систем управління», консультант по збільшенню прибутковості аптечного бізнесу, дійсний учасник Російської Асоціації Фармацевтичного Маркетингу (РАФМ)\nВідеокурс «ФАРМ-МАРКЕТИНГ» - 10 кроків по збільшенню прибутку в фармацевтичному бізнесі за допомогою надійної маркетингової стратегії. Новинка від Юрія Черткова!\nСпеціалізований журнал для аптек «Рецепти аптечних продажів», орієнтований на першостольників аптек, розповсюджується за передплатою і дарується на заходах, а також online. Для замовника це можливість дати рекламу в спеціалізованому ЗМІ для цільової аудиторії.\nКнижковий дім, на даному етапі в продажі такі книги : «Аптечна машина продажів», «Доктора, заробляйте!», «Успішний медичний представник», «Чому не навчать в медичному вузі», «Екстемпоральних рецептура» , довідник PharmContinuum. Для замовника це можливість самостійно навчитися корисних знань в концентрованому вигляді, без води.\nВласні щорічні національні конференції для медико-фармацевтичного сегменту. Для замовника це можливість відвідати конференції та «звірити годинники», дізнатися корисні речі, тренди, новинки, необхідні для впровадження в своїх організаціях.\nАНФО (Академія Безперервного фармацевтичного Навчання ) - зручний сайт, дистанційна платформа, на якій навчаються і проходять тести 11 000 першостольників. Для замовника це можливість швидко навчити першостольників і заощадити ресурси на візити медичних представників.\nАкадемія Успішного Лікаря - тренінговий аудиторний проект для лікарів на теми, що не викладалися в медичному вузі (переконання пацієнтів, правовий захист лікаря і ін.). Для замовника це можливість навчити лікарів навичкам медичного консультування на прикладах своїх препаратів.\nАвторські навчальні проекти для аптечних мереж: «Аптечна регата» і «Мотиваційно-навчальний проект». Для замовника це можливість отримати чіткий і вимірюваний приріст продажів в обраній аптечній мережі.\nСпеціалізований довідник для аптек PharmContinuum , в якому є три розділи, необхідних для аптекарів: медицина, раціональна фармакотерапія, скрипти продажів. Розміщуючи там рекламу, можна бути впевненим, що даний довідник завжди буде поруч з першостольником.\nІнтерактивні тренінгі-вебінари. В режимі онлайн учасники отримують корисну інформацію, можуть задати питання спікеру в чаті, обговорити проблему з колегами.\nМи вдячні своїм клієнтам за співпрацю і велику кількість відгуків.\nКоли Вам необхідно навчитися або навчити своїх клієнтів, щиро радимо звернутися до нас! Ви будете задоволені результатом.\nЯкщо перед вами стоять питання:\nтоді компанія АММ до ваших послуг\nДе ми знаходимося і працюємо?\nHead office розташований в Києві, крім того, функціонують два представництва в Мінську та Алмати. Географія нашої діяльності широка: всі країни СНД, Литва, Ізраїль, також є досвід проведення великої конференції в Монголії. Це дає можливість акумулювати міжнародний досвід і подавати його нашим клієнтам в зрозумілому і корисному вигляді.\nУкраїна, Київ, вулиця Володі Дубініна, 6\nРеспубліка Білорусь, Мінськ, вул. Брикета, 2, офіс 202\nКазахстан, Алмати, Жибек Жоли 115/46, офіс 217\nУзбекистан, Ташкент, вул. А. Навої 22\n© 2009-2020 Агентство Медичного Маркетингу


Замовлення онлайн - 20%\nБеззаперечним пріоритетом для нас є здоров'я наших клієнтів та співробітників. Компанія BarvaMebel цілком підтримує заходи прийняті керівництвом держави у боротьбі з пандемією коронавірусу. На період карантину всі салони зачинено. Але для клієнтів Barva доступні всі переваги онлайн сервісів компанії, включаючи покупку меблів під замовлення, бронювання готових диванів зі складу, а також попередні прорахунки і професійна консультація спеціаліста. При замовленні онлайн, або бронюванні меблів під час карантину Ви отримаєте:\n✓ знижку 20%\n✓ персонального менеджера*\n✓ надаємо фото, відео, надішлемо взірці тканин.\n✓ організуємо доставку\n✓ при передплаті 50% ціна фіксується\n✓ безкоштовне зберігання необмежений час.\nЯк це зробити? - А дуже просто!\nЗапевняємо Вас, що тимчасові обмеження в роботі наших салонів, ніяк не позначаться на якості наших послуг. Бережіть себе та своїх близьких. Перемога скоро! Все буде добре!\n*персональний менеджер - співробітник компанії, з досвідом роботи не менше 5 років. На зв'язку у будь який час. Надає повну кваліфіковану консультацію,тримає під контролем Ваше замовлення на всіх етапах виробництва, відвантаження і т.д. Позитивні емоції-гарантуємо\n**Доставка здійснюється власною службою логістики фабрики в такі міста як Київ, Дніпро, Одеса, Харків, Житомир, Івано-Франківськ, Запоріжжя, Полтава. Також можна скористатися послугами Нової пошти. Послуги доставки та зборки оплачуються додатково. Більш детально про тарифи проконсультує наш менеджер.