Володимир Новіков: ЦІНОЮ ЧЕСТІ ТА ЖИТТЯ | ХАЙФАИНФО HAIFAINFO.COM\nГлавная / Литературная гостиная "Хайфа инфо " / Володимир Новіков: ЦІНОЮ ЧЕСТІ ТА ЖИТТЯ\nв Литературная гостиная "Хайфа инфо ", По странам ..., Связь со страной исхода 02.12.2019\t0\nУ своїх історико-публіцистичних оповіданнях «Хто ми, воїни-інтернаціоналісти?», «Багряне небо», «Наслідок політиканства», «Соловецька голгофа для українців», «Апостоли і вороги Української Державності» автор, з яким ми знайомі по співпраці в Українській Спілці ветеранів Афганістану (УСВА), намагається через своє особисте сприйняття поєднати минуле й сьогодення, пошук і втілення в життя біблейської істини — жити без помсти за особисті образи, гріхи людські, а бути вищим від цього і довіритись Божому суду. Тоді все повернеться Добром. Особливо це стосується сучасних бойових дій.\n«Хто ми, воїни-інтернаціоналісти?», повість «Багряне небо» є своєрідним намаганням розповісти про воїнів-інтернаціоналістів, застосовуючи, можливо, один із нових підходів до вивчення наслідків перебування наших військовослужбовців в країнах, які перебували в стані війн, так звані «гарячі точки».\nДослідження також містять цікаві відомості щодо достовірних даних сучасних подій — протистояння виборців, соловецької голгофи, історії козацтва України.\nКожна людини шукає Істину самостійно, так само вона рятує свою душу й честь.\nМинуло багато років по закінченню спеціальної операції СРСР в Афганістані (1979–1989), проте це не додало можливості для об’єктивного історико-політологічного, системного аналізу подій у цій країні і навколо неї. Історична інтерпретація стала «заручницею» в «політичному цілеспрямованому мовчанні» (кінець 70-х — середина\n80-х рр. XX століття), «демократичного самопобиття» (початок\n90-х рр. минулого століття), державного забуття (кінець 90-х рр. XX ст. — початок 10-х років XXІ ст.) і «нової антирадянської демонології» (середина 10-х рр. XXІ ст.).\nЗвичайно, мова йде про «вживлення» державними «демократичними» ідеологами інтерпретацій вивчення і висвітлення подій в Афганістані і навколо нього наприкінці 70-х–80-х рр.\nXX століття. Впровадження новітніх ідеологем пройшло в цілому успішно для нової влади, так як афганська епопея не пройшла академічний етап вивчення. Не сприяли історизму та об’єктивності у висвітленні афганського сегмента світової та релігійної історії і методологічні, методичні руїни інформаційного та класового підходів до висвітлення подій, що минули, радянського періоду.\nЧас показав, що намагання істориків від влади нав’язати свою ідеологію щодо введення радянських військ і перебування їх контингенту в Афганістані завжди наштовхувались на міцний внутрішній спротив учасників бойових дій. Ця боротьба базувалась і базується на неіституалізованій особистій пам’яті афганців, яка, як правило, не збігається із «загальноприйнятними» оцінками, судженнями, концепціями.\nПравда історії і правда історичної пам’яті рідко збігаються.\nXX століття створило дисбаланс між академічною історією і народною пам’яттю, яку часто відносять до звичайної усної інформації, міфології або фольклору. Пам’ять нерідко буває вибірковою, вона «працює» в кількох проекціях.\nПам’ять про афганські події далеко не мирна. У ній здебільшого трагічна і травматична цілісність йде поряд із героїчною. Носіями цієї пам’яті в Україні є приблизно 160 тисяч чоловік, які проходили службу в Обмеженому контингенті радянських військ (ОКРВ) в Афганістані.\nВолодимир Новіков своїми розповідями та доказами намагається ліквідувати міфи та фальсифікації афганської епопеї, формує усну історію, створює історичну базу для наступних поколінь історіографів. Але головне, базисне полягає в тім, що автор залишився вірним патріотичним ідеям. Це не глобально-радянський, а груповий, колективно–солдатський, офіцерський, бойовий патріотизм. Саме тому він став основою унікального «афганського братерства», зворотнього феномену «фронтового» в роки Великої Вітчизняної 1941–1945 років.\nАвтор наполегливо переконує, що тільки за допомогою фактів можна судити про доцільність виконання військового обов’язку. І виступає проти того, щоб нас, особливо молоде покоління, змушували пишатися тими, хто століттями ненавидів, спустошував, стріляв. Не обов’язково бойовими, це й «вибухівки» психологічної війни. А хто їм у цьому допомагає і продовжує допомагати? Це ж не заслані «москалі», а власна п’ята колона.\nНавіки справедливо зганьбив колишнього Міністра оборони України Радецького та його клівретів. В історії повинні бути імена не тільки героїв, але й антигероїв. Особливо тих, хто «лупцював» в Україні вцілілих в Афгані воїнів, знищуючи сам дух бойового братерства, вірність присязі та героїко-патріотичним традиціям, коли потрібно було їх зміцнювати.\nОсь і маємо те, що маємо: зникла святість професії — Батьківщину захищати. А разом з цим зникла і боєздатність Збройних Сил. Більшість юнаків думають лише про виїзд за кордон, бізнес та дармовину. Зате бойових офіцерів, які закінчили свої військові академії на полі бою, закріпили практику теорій не на паркетах у високих кабінетах і саунах, було викинуто. Прикладів щодо цього в книзі Володимира Новікова чимало. І він, не даючи оцінки, пропонує читачам самим зробити аналіз подібної абсурдної ситуації.\nАвтор вміло, ненав’язливо проводить паралель між життям у боях і після них в Україні. Різниця, за великим рахунком, невелика. Доводилось виживати, але не здаватися. Частіше кріпли й розумнішали не від перемог, а від поразок, втрати друзів. І від цього майбутні перемоги ставали більш значущими.\nЛейтмотив досліджень Володимира Новікова — звернення до Бога, каяття, згадування про загиблих, славлення мучеників боїв і віри. Автор постійно нагадує про мораль, святість і чистоту взаємних відносин. Пам’ятаючи про це, ми повинні, де б не знаходились, не залишати після себе духовну і мирську «отруту». Тим більше лити її на загиблих афганців, які першими прийняли у далекій мусульманській державі хвилі міжнародного тероризму, ісламського екстремізму, наркотероризму, які наразі стали світовою загрозою людству.\nСьогодні ми настільки почорніли від ідеологічної, психологічної, моральної, фізичної наруги, що приклади незламності духу 18-19-річних юнаків, у період виконання бойового завдання, сприймаються як вигадки. Але дослідження Володимира Новікова доводять, що героїзм, патріотизм, допомога товаришу, командиру, вірність присязі — це не вигадки, а нормальні явища серед справжніх чоловіків.\nПо-різному сприйматиме читач цей збірник, в якому автор описує п’ять різних подій, у яких брав безпосередню участь. Адже всі ми такі різні. Проте не можна забувати своє минуле. Без нього немає майбутнього. Мається на увазі, що, без викарбуваних у пам’яті зарубок і віх, важко знайти правильний вихід із лабіринту життя. Тому ця книга присвячена читачам, які небайдужі до власної історії.\nакадемік Міжнародної Кадрової Академії (ІPА),\nнауковий консультант УСВА,\nексперт Центру вивчення сучасного Афганістану (Москва)\nВійни безглузді, як для переможців, так і для переможених, а тому неприпустимі, і їх безумовне засудження — тільки питання часу.\nавстрійський письменник, лауреат Нобелівської премії\nВійна виявляє духовну велич людини, яка кидає виклик\nсвоєму найбільшому ворогу — смерті.\nОдного разу в Києві, очікуючи на «маршрутку» в районі «Петрівки», розговорився з молодим хлопцем, який також стояв у черзі поряд зі мною. Микола розповів, що навчається у Київському коледжі зв’язку. Тоді я запитав, чи дивився він фільм про воїнів-інтернаціоналістів «9 рота», де зв’язок між ротами та загонами був на вагу життя, та що він взагалі знає про ту страшну десятилітню війну в Афганістані? Микола зніяковів та відверто сказав, що фільму не дивився, і про Афган нічогісінько не знає. Отакої…\nПід час тієї війни я служив пропагандистом політвідділу окремої гвардійської 56-ї орденоносної десантно-штурмової бригади в афганському місті Гардез. Тут за 8 років бойових дій загинув, помер, захворів, отримав поранення чи контузію кожний третій військовий. Отримав поранення, переніс «клінічну» смерть від тропічної малярії, церебральної, тяжкої форми. Тоді вперше я звернувся до Бога з проханням не забирати моє молоде життя. Обіцяв, що перестану бути атеїстом та прийму в серце віру і «хрещення».\nметушня медиків, лід у гумовій «грілці»,\nкрапельниці, ін’єкції, «кольоровий» сон із всілякими мареннями і приємною музикою,\nповернення з «коми», яка могла стати «крапкою», боротьба з підполковником медичної служби Виговським, якого я вдарив в обличчя ногою, коли він намагався мені надати першу допомогу.\nУтримували мене під час «кризи» капітан медичної служби Малиновський і воїни строкової служби, які «ламали» мої чомусь зміцнілі руки. Зате лікували від паратифу — у військовому шпиталі міста Мари в Туркменістані!\nПовернувшись 1989-го додому, в Україну, і побачивши ставлення до афганців та їхнього бойового досвіду, у грудні 1992 року я написав рапорт на ім’я першого Міністра оборони України: «У зв’язку з розбіжністю поглядів на розбудову Збройних Сил України самим Міністерством оборони і особливо соціально-психологічною службою, я не маю права розбудовувати заздалегідь небоєздатні Збройні Сили».\nПотім були розшуки. Ніколи не забуду сльози матері, дружини з двома дітьми та особливо молодшого брата зниклого безвісти гвардії старшого прапорщика Валерія Карпенка з Вінниці.\nА правда про наших воїнів, яких моджахеди спалили після катувань живими лише через те, що вони не здалися в полон?\nМайже кожного дня було таке, після чого у багатьох бійців з’являлося єдине бажання — скоріше повернутися додому, «бахнути» алкоголю і забути про всі ці жахіття. На жаль, зробити це судилося не всім…\nРоками я розмірковував, чому так сталося, вивчав секретні матеріали, ділився своїми думками з небайдужими до військової тематики та власної історії, депутатами, чиновниками, школярами, студентами та їхніми батьками.\nА після тієї розмови у Києві з майбутнім зв’язківцем Миколою я твердо вирішив написати про молодих юнаків, яких таємно відправляли на чужу війну, про історичні реалії тих часів, і чому в суспільстві ніхто з відомих діячів, окрім академіка Андрія Сахарова, не засудив цей військовий «театр абсурду».\nЦього не можна забувати, і прийдешні покоління мають замислитися над тим, що потрібно зробити, аби подібне ніколи не повторилося. Бо, як писав французький письменник Анатоль Франс, «війни — це злочин, який не спокутується перемогою».\nТакож не можу не виконати прохання своїх знайомих Героїв Афганістану, з якими я познайомився у різний час у Москві, афганському Гардезі та Києві — військового льотчика, полковника М. Барата, піхотинця, що втратив ногу, підполковника Масума та випускника Київського інституту культури Гулама Расула, який близько п’яти років відслужив в афганських військах зв’язківцем. Вони дуже просили не забувати про жахливу долю їхньої Батьківщини.\nРадянський союз вів кропітку інформаційну кампанію щодо війни в Афганістані. Проте усі розуміли, що це — безглузда марнославна бійня, де гинули тисячі молодих хлопців.\nМовчали чиновники, вміло схвалюючи весь цей військовий фарс, відкуповуючи при цьому своїх чад від Афгану.\nМовчали громадяни Країни Рад.\nІ тільки один голос пролунав «проти», хоча це вартувало підірваного здоров’я в нелюдських умовах.\nЧерез сім місяців після того, як наші війська почали виконувати свій «інтернаціональний борг» в Афганістані, радянський вчений зі світовим ім’ям Андрій Сахаров надіслав голові Президії Верховної Ради СРСР Л.І. Брежнєву (до речі, Ганопольському, що писався українцем, а його дружина Вікторія Пінхусівна (Петрівна) Гольдберг була племінницею сталінського ката Л.З. Мехліса — члена ЦК, наркома держконтролю, армійського комісара І-го рангу), а копії відправив Генеральному секретарю ООН і главам держав — постійних членів Ради Безпеки:\n«Я звертаюсь до Вас із питанням надзвичайної важливості — про Афганістан. Як громадянин СРСР і в силу свого положення у світі, я відчуваю відповідальність за трагічні події, які відбуваються…\nВійськові дії в Афганістані продовжуються вже сім місяців. Загинули і скалічені тисячі радянських людей і десятки тисяч афганців — старих, жінок, дітей, селян і городян. Більше мільйона афганців стали біженцями. Особливо зловісні повідомлення про бомбардування поселень, які надають допомогу партизанам, про мінування гірських доріг, що створює загрозу голоду для цілих районів.\nТакож не підлягає сумніву, що афганські події кардинально змінили політичне положення у світі. Вони поставили під загрозу розрядку, створили пряму загрозу світу не тільки в цьому районі, але й повсюди.\nВсередині СРСР збільшується руйнівна надмілітаризація держави (особливо руйнівна в умовах економічних труднощів).\nЯ не буду в цьому листі аналізувати причини вводу радянських військ в Афганістан — викликаний він законними і оборонними інтересами чи це частина якихось інших планів. На моє переконання, необхідно політичне врегулювання», — писав Андрій Дмитрович.\nДо «врегулювання» цього політичного питання прийшли аж через 8 років. Тоді ж «помилували» і Андрія Сахарова, якого за протест проти безглуздої афганської кампанії вислали в центральні райони Росії.\nДо слова, коли війська Варшавського Договору окупували Чехословаччину в 1968 році, а «маргеловські головорізи» за лічені хвилини захопили стратегічні аеродроми, нейтралізували військові підрозділи охорони і обслуговування, зайнявши перше місце у світі з подібних спецоперацій, проти виступив лише один громадянин СРСР — киянин Василь Макух. На знак протесту він підпалив себе на Хрещатику, а через день помер від опіків…\nОБУРЕНІ Й ЗАБУТІ…\nТільки наш покірливий радянський солдат, вихований у дусі світового месіанства й фанатичної вірності своїй нелюдській владі, міг з острахом та цікавістю прийти на допомогу південному сусіду — ринутися взимку на перевал Саланг в Афганістані й майже через десять років взимку повернутися звідти.\nОбуреним і забутим, пораненим і контуженим, хворим і агресивним, оптимістом і песимістом, героєм і окупантом…\nУ військах і штабах Київського військового округу, а згодом Збройних Силах України, бойове братство не прижилося. За короткий термін у запас були звільнені сотні досвідчених фахівців сучасних бойових операцій. Зате таким популістам, як колишньому сержанту і народному депутату України Володимиру Муляві на початку дев’яностих, вручили погони полковника, а згодом і генерал-майора. Людині, яка закінчила «кулеметні курси»! Тому в Міністерство оборони новоспечений генерал приніс тільки власні ікони, безлад, мімікрію, русофобію і … смуток. Саме його підлеглі згодом приймали у багатьох офіцерів «іспити», цікавлячись, «що таке демократія?», а «чи будете у разі необхідності воювати з Росією?» тощо.\nМені було боляче й сумно бачити, як ідуть із Збройних Сил України офіцери та прапорщики, які мали бойовий досвід. Чому вони кидали службу? Причин тут чимало. Проте головною причиною було, насамперед, те, що у військах вони нікому не були потрібні. І, особливо, в апараті Міністерства оборони.\nЧерез п’ять років по закінченню війни в Афганістані Міністром оборони Збройних Сил України був призначений генерал-полковник В. Радецький. Замість того, щоб звернутися до афганців із закликом-проханням поставити свій бойовий досвід на службу Збройним Силам незалежної України, вихованню молодих воїнів, міністр в одному з документів назвав фахівців сучасних бойових дій «так звані воїни-інтернаціоналісти». Зате генералів почав перевдягати у шкіряні плащі, наказав на дверях свого кабінету почепити дорогу ручку, замінити у дворі асфальт, пофарбувати огорожу і закріпив за собою прізвисько «комбат».\nНа цьому «реформування» військового міністерства не закінчилося. Отримавши підвищення у військовому званні, В. Радецький розпочав «чистку» війська. Одним із перших постраждав афганець, заслужений лікар України, генерал-майор медичної служби Г. Циганок. На його посаду міністр «перетягував» свою людину з Одеського військового округу, яким до цього командував, і де усунув з посади командира аеромобільної бригади — офіцера-афганця.\nЦю нелюбов поділяли і його колеги. Так, прийшовши на посаду начальника управління кадрів Міністерства оборони і фактично заступника міністра, генерал-лейтенант О. Ігнатенко, з яким ми деякий час навчались в одній школі, а згодом нас звела громадська діяльність у «Сумському земляцтві», в особистій розмові з одним з генералів сказав: «Ми вас, афганців, судитимемо».\nНевдовзі я дізнався, що було знайдено підставу, аби примусово звільнити з армії майора А. Степанова, афганця, який проходив службу в Прикарпатському військовому окрузі.\nПригадав я й розмову з підполковником Г. Ключиковим (сьогодні займається богослужінням) про те, що свого часу він став свідком того, як генерали, котрі приїжджали з Москви придушувати нашу «самостійність» і розбудову армії, згодом переїхали до Києва і продовжували керувати армією нової держави. Зрозуміло, як і для чого.\nКолишній офіцер соціально-психологічної служби Міністерства оборони України Микола Недзельський, наприклад, який бачив сучасну війну тільки з екрана телевізора та в кінотеатрах, одного разу запропонував редакції газети «Народна армія» опублікувати статтю, в якій показав Росію «можливим супротивником». Були там і такі рядки: «Кого Україна могла й повинна була назвати своїм ймовірним супротивником? Не вдаватимусь детально в аналіз історичних передумов. Загроза йшла з Польщі, Німеччини, Росії. Виходитиму з політичних реалій сьогодення. А вони не залишають альтернативи для висновку, що найбільш ймовірним супротивником для України є Росія».\nЯк можна було ставитись до таких висловлювань? Для одних це — суща дурниця, для інших — тривога за подальшу долю України. Адже на агресивність свого північного сусіда ми могли вказувати, а зберегти свій бойовий потенціал не спромоглися. Водночас у Росії міністр оборони і практично всі його заступники були афганцями. А у нас командарми, комдиви, командувачі військовими округами не мали бойового досвіду. Вони всі були «паркетниками». Саме ці «фахівці» вдруге усунули з посади командира аеромобільної бригади досвідченого десантника з бойовим орденом, підполковника Олексія Отрощенка. Не прийшовся до «столу» горе-генералам випускник академії Генерального штабу, командир мотострілецького з’єднання, кавалер трьох бойових орденів, полковник Віктор Долич. Не знайшлося належної посади бойовому десантникові і спецназівцю, морському піхотинцю (в одній особі) з трьома орденами, полковнику Володимиру Юрченку, який сьогодні є президентом Міжнародного благодійного фонду «Бойове братство».\nЗа роки свого існування МБФ «Бойове братство» проводив велику шефську роботу серед молоді і особливо в одній зі шкіл-інтернатів на Сумщині. За допомогою члена Ради Федерації РФ, кавалера ордена Червоної Зірки, медалей «За відвагу» та «Бойові заслуги» СРСР, сержанта запасу Єгора Атанова (був заступником командира взводу в десантно-штурмовому підрозділі гвардії капітана Володимира Юрченка) вдалося знайти бойові нагородити за період служби в Афганістані та вручити їх тим десантникам, хто своєчасно їх не отримав.\nКолишній заступник командира взводу, гвардії старшина Михайло Савчишин, який мріяв бути стоматологом, став борт-техніком гелікоптера, «набрав» 25 років військової служби, звільнився в запас і продовжує працювати за згодою в … Афганістані. Сім’я проживає в Україні.\nНе знайшлося місця в армії і бойовим офіцерам, які першими підняли синьо-жовтий прапор над штабом повітряно-десантного полку в місті Білгород Одеської області. Їх звільнили в запас відповідним наказом… з Москви.\nЛічені місяці протримався на посаді першого командувача аеромобільними військами України афганець, генерал-майор Віталій Раєвський. Колишньому командиру гвардійської окремої 56-ї десантно-штурмової бригади (ДШБр), що мала 8-річний бойовий досвід, випускнику військової академії Генерального штабу Міністерства оборони СРСР, одному із реформаторів десантних військ —довелося покинути улюблені війська. Водночас колишній начштабу ДШБр, а потім і її командир в Афганістані, гвардії підполковник Євневич, продовжує служити в Російських збройних силах. Сьогодні він Герой Росії, генерал-лейтенант. У його службовому кабінеті, окрім портрета президента Росії, наразі висить тільки мапа Афганістану періоду виведення військ…\n– Великий практичний досвід, — упевнено заявляє афганець, поспіхом звільнений в запас підполковник Віктор Федоришин, — є головним показником у будь-якій діяльності.\n– Саме особистий досвід бойових дій в Афганістані, — сказав по секрету киянин, полковник запасу Сергій Швець, — дав мені змогу приймати вірні рішення під час служби у миротворчих місіях ООН. А це були «гарячі точки» Європи, Близького Сходу, Африки.\nОсь тут-то й виходив парадокс: про ймовірного супротивника новоспечені популісти думали, за ядерною зброєю з запізненням «тужать», а як можна було уникнути можливих бойових втрат — ні.\nВарто згадати і випадок з капітаном запасу Олегом Миколайовичем Онанченко, який трапився 25 грудня 1990 року на тодішній площі Жовтневої революції у Києві (зараз Майдан Незалежності, де через багато років стоятимуть намети помаранчевих революціонерів). А того дня туди під’їхав «Москвич» під номером Ж 52-33 СУ. Коли до нього підійшли міліціонери, водій, а то був Олег Онанченко, запалив сірника і намагався вкинути його у велику пластикову каністру з бензином. Та не зумів. Одні впевнені, що цього не вдалося зробити завдяки правоохоронцям, а Олег вважав, що бензин не спалахнув, оскільки сірник зламався на холоді й згас, а інший не встиг запалити…\n— Сам я сумчанин, — розповів тоді невдалий самогубець. З відзнакою закінчив Сумське вище військове артилерійське училище. Служив на Далекому Сході, в Афганістані, на Кавказі. Включившись у політичну боротьбу за справедливість, відсидівши дві доби в міліції, почав боротися за правду. Мене, зв’язаного, лупцював капітан міліції Заскока, а начальник нашого районного відділу внутрішніх справ підполковник міліції Пасюта цікавився у нього, а чи «забив він того чорта, чи ні?» Я ж планував підпалити себе, якщо не дозволять голодувати, аж поки не будуть виконані вимоги нашої громадської організації. Ми хотіли, щоб усі політичні партії мали рівні умови. Мені й житло не виділили, знайшовши для цього штучну причину.\nОлегу тоді було 33 роки. Цікаво, який він сьогодні? Як і ті, хто теж 25 грудня, тільки 1979 року, ввійшли в Афганістан, а пізніше, взимку по завершенню 10-річної війни, виборювали соціальне право на житло?\nПланувалось виділити 255 квартир по вулиці Старонаводницькій, що у Печерському районі Києва, інвалідам війни, праці, учасникам бойових дій і багатодітним сім’ям, які не мали житла. Та коли прийшов час отримувати ордери, з’явилася постанова президії Київміськради № 26, згідно з якою будинки «Царського села» передаються в оренду іноземним спеціалістам. За валюту! І житло депутати забрали саме у тих десантників, які рік тому на своє професійне свято 2 серпня біля Головпоштамту кинулися рятувати людей, коли після дощу стотонний фасад впав на голови десяти–одинадцяти громадянам. А коли допомога знадобилася їм, то зась…\nА. Кундирєвіч, старший лейтенант, інвалід війни:\n– Коли настав час отримувати ордер на житло, з’ясувалося: усі документи відповідальні чиновники загубили.\nВ. Карнаухов, капітан, кавалер ордена Червоної Зірки (закінчить службу в чині полковника, батько теж афганець, був командиром артилерійського полку):\n– Над моїм порядковим номером у квартирному списку поставили чужий. Ще навмисно «помітили», що не інвалід, а учасник війни.\nВ. Спєваков, капітан, кавалер орденів Червоного Прапора, Червоної Зірки, «За службу в ЗС СРСР», медалі «За відвагу»:\nЗ листопада вісімдесят шостого до лютого вісімдесят дев’ятого я перебував в Афганістані. Був авіанавідником. Практично з бойових операцій не виходив. До цього допомагав гелікоптерщикам у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній. Переніс дві контузії, два тяжких захворювання. Щодня болить голова та шлунок. Вже прошу смерті та вона не приходить.\nЛікарі вважають, що є така хвороба — аналгезія, або невідчуття болю. Ще, переконані, що вона дуже небезпечна, хоч і трапляється дуже рідко. Мені ж здається, що після виводу радянських військ з Афганістану своєрідною аналгезією хворіє більшість чиновників високого рівня. Бо житлове питання залишилося для багатьох учасників невирішеним, як і проблема з пільгами. Чужий біль не сприймається. Вже в час «помаранчевих» і демократичних «братків», які повернулися до влади, близько 40 знівечених учасників бойових дій з Київської області не можуть отримати інвалідність. Лікарі їх не відносять до учасників війни. За відірвану у бою п’ятку, наприклад, вчорашньому солдатові, з великими потугами встановлюють 3 групу інвалідності на два-три роки.\n– Для більшого двох сантиметрів відірваної кістки не вистачає, — пояснив один із членів спеціальної медичної комісії.\nПригадую 22 травня 1991 року. Того дня у Москві в Центральному академічному театрі Радянської Армії розпочиналась Перша Всеармійська конференція воїнів-інтернаціоналістів. Героя Радянського Союзу, командарма 40-ї армії в Афганістані, генерал-полковника Бориса Громова зупинив лейтенант зі складу охорони. Спало на думку: це інструкція чи маскарад? Але Борису Всеволодовичу було не до жартів, адже лейтенант наполягав на посвідченні.\nНа тій конференції делегати вперше дізналися про те, що радянські військовослужбовці надавали інтернаціональну допомогу більше ніж 50 країнам світу.\nВсього в Збройних Силах СРСР на той час проходило службу 67 641 воїнів-інтернаціоналістів. З них 94 відсотки отримали бойовий досвід в Афганістані, а 2738 — знаходилися в інших «гарячих точках». Говорили про те, що ще з часів Грюнвальдської битви 1410 року, вигнання наполеонівських військ у 1812–1814 роках, наші пращури надавали інтернаціональну допомогу. Вже за радянських часів більше двох тисяч наших співвітчизників із числа військових пілотів добровільно воювали на боці Китаю проти Японії. Три тисячі наших військових спеціалістів знаходилось в інтернаціональних бригадах Іспанії (пізніше більшість розстріляє могутній НКВС).\n13 країн Азії і Європи були звільнені від фашистської чуми у 1945 році. Після Перемоги радянські війська знаходились на території 11 країн Європи (Норверія, Фінляндія, Данія, Польща, Німеччина, Австрія, Чехословаччина, Угорщина, Югославія, Румунія, Болгарія) і ще трьох країн Азії (Іран, Китай, Корея).\nЗ 1954 по 1972 рік нашими фахівцями у В’єтнамі було знищено 4200 літаків агресора. У 1974 році радянські військові моряки ліквідували у Суецькому каналі 17 000 мін.\nПід час перерви пролунало застереження щодо непередбачуваних подій напередодні складання нового Договору про СРСР. Висловлювали надію, що воїни-інтернаціоналісти проявлять самовідданість і будуть чесно захищати свою велику державу від будь-яких посягань. Та вийшло по-іншому… Ніхто не став підпалювати себе на знак протесту проти розвалу Союзу Радянських Соціалістичних Республік, «народженого» 30 грудня 1922 року та офіційно затвердженого влітку 1923-го, замість знищеної більшовиками Російської імперії Української Народної Республіки (1917–1920 роки).\nСтаршина В. Примак, курсант Тбіліського вищого військового артилерійського училища того дня розповів:\n– Одного разу ми хотіли допомогти матері загиблого в Афганістані, так мене випроваджували з усіх кабінетів зі словами: «Тобі що, більше за інших потрібно?» Нікому з військових чиновників не було справи до того, що вкрадено 30 автоматів, по-звірячому вбито прапорщика, хулігани нападають на офіцерів. Саме тому 150 новоспечених лейтенантів звільнилися в запас.\nГенерал-лейтенант збройних сил республіки Афганістан Саїд Масум:\n– Ми, корінні афганці, з теплом і болем згадуємо ваших бійців і офіцерів. Вони були хоробрими і нас багато чому навчили. Тепер їх звинувачують у тому, в чому вони не винні. Мине деякий час, і про них будуть знову згадувати добрим словом.\nВже зникає з пам’яті поняття інтернаціоналіст, та більшає інвалідів і смертей серед молодих ветеранів, забувають про сім’ї загиблих.\nОдин із моїх сусідів Олександр Мельников, який добре знає історію і продовжує її вивчати, переконаний, що ми, афганці, — своєрідні «яничари», яких колишня держава готувала для використання у своїх цілях.\nТак ким же був наш воїн в Афганістані: інтернаціоналістом чи окупантом? Адже наші співвітчизники за часів комуністичної влади виконували військовий обов’язок в двадцяти трьох країнах світу: Алжир, Ангола, Афганістан, Бангладеш, В’єтнам, Ефіопія, Єгипет, Іспанія, Йемен, Камбоджа, Китай, Куба, Лаос, Мозамбік, Монголія, Північна Корея, Сирія, Сомалі, Угорщина, Фінляндія, Чехословаччина, Югославія, Японія. Є й поповнення списку цих країн (з порушенням вимог Конституції України), де чимало загинуло українських воїнів нової формації — миротворців. Зате тим, хто повернувся з Іраку, наша мирна держава, яка ні з ким не воювала, вручила посвідчення учасника бойових дій і запевнила в позачерговому отриманні житла. Нонсенс! «Блакитні» добровільно, за згодою батьків, поїхали заробляти «бакси», а дехто для цього навіть давав хабара. Зате забула наша держава і саме Міністерство оборони про одного з підполковників у відставці, який під час патрулювання в Іраку потравив у засідку і, рятуючи більше десяти підлеглих воїнів, залишився інвалідом.\n– Коли сьогодні хочуть принизити роль воїнів-інтернаціоналістів в афганських подіях — тобто, ви воювали за імперію — Радянський Союз, я нагадую, що ми виконували свій воїнський обов’язок, і робили це не за гроші, — сказав 17 травня 2009 року один із ініціаторів створення нової Всеукраїнської громадської організації «Ніхто, крім нас (НКН)», старший сержант запасу 345-го гвардійського парашутно–десантного полку (ПДП) Дмитро Кривошей, який через 4 роки з однополчанами покине НКН.\nСаме ця організація, яку очолює колишній бойовий десантник родом з «Шостки — Донецька», а сьогодні керівник відомої будівельної фірми Олександр Ковальов, змогла допомогти грошима аеромобільній бригаді розташованій у Житомирі, щоб воїни виконали програму учбово-бойових стрибків із парашутом, постійно відвозять за власні кошти дві–три групи школярів для одноденної «служби» у аеромобільних військах з практичною бойовою стріляниною по мішеням.\nВідзначились НКН і 2 серпня 2010 року, коли святкували 80-річчя Повітряно-десантних військ і Аеромобільних (краще б називались Високомобільні Десантні Війська прим. автора), а також 15 лютого 2012 року під час покладання квітів до головного пам’ятника воїнам– інтернаціоналістам у Печерському районі Києва.\nНа знак протесту, що їм з 08:00 не дозволили підійти до пам’ятника, простоявши майже півтори години на морозі, представники ВГО «Ніхто, крім нас» по команді розвернулися до Президента України Віктора Януковича, що приїхав, спинами.\nБуло все — змінювався контингент людей, іншим був і характер бойових дій. На зміну одним прибували інші. З кожним роком Афганістан ставив більш жорсткі вимоги до командирів і бійців, озброєння, техніки і постійної готовності до бою.\nПроходили службу в Афганістані, гинули від куль душманів і… моряки. Одним із них (1983–1986) був капітан ІІІ рангу Анатолій Богатін, який сьогодні проживає в Печерському районі столиці. Він був начальником спецгрупи з енергозабезпечення 40-ї армії.\n– Нас, офіцерів, — згадує Анатолій Борисович, — було сімнадцять. Були мічмани і прапорщики, матроси і солдати. Всі прибули з різних флотів. Всього налічувалось близько сотні. Сушею і небом нас відправляли по всіх військових містечках Афганістану, а повертались до Кабулу. Там і загинув під час обстрілу мій підлеглий з Севастополя, старший лейтенант Олександр Кочергін. Всього на цій жорстокій війні ми втратили чимало моряків. У Севастополі є пам’ятник і музей, присвячений тим далеким подіям.\nПроблем вистачало найрізноманітніших. Наприклад, десантникам довелося відмовитися від спальних мішків, які були важкими в умовах проходження гірської місцевості. Окремі елементи корпусу гелікоптерів закривали сталевими листами від куль 12,7 мм станкових кулеметів Дегтярьова–Шпагіна (ДШК). Кабіни вантажних автомобілів теж були захищені металевими листами спеціальної форми.\nМотострілецьким та й іншим підрозділам важко було ходити по горах у чоботах, що ковзали по камінню, у шапках, які були відповідною «ціллю» для снайперів. Мучили застарілі речові мішки з набоями і сухими пайками, які боляче врізалися у плечі, не відповідаючи умовам перебування у гірській місцевості. Ніхто не подбав про удосконалення підсумків для магазинів з набоями. Ніхто з військового міністерства не здогадався, що у спекотні райони треба направляти не чорний байховий чай, а зелений. Бо тільки він здатен утамувати спрагу й підняти життєвий тонус. А фляги… Вони взагалі не були придатні для використання у цій країні. Ось чому за зразками спорядження, котре було захоплене у представників опозиції, нашим бійцям доводилося шити самим укриття від опадів і сильного вітру, використовувати взуття, яке надходило караванами з сусідніх країн для моджахедів.\nПриклад — військова операція «Магістраль» за маршрутом Гардез–Хост. Умови були надто важкими. Йшла зима 1987 року. Навкруги кучугури снігу. Проте десантно-штурмова рота 56-ї ДШБр (у якій служив випускник відомого на весь світ Рязанського вищого військового повітряно-десантного училища, гвардії лейтенант Василь Чумак, черкащанин) знайшла і розмінувала вздовж доріг більш, ніж півтори тисячі різноманітних мін італійського та китайського виробництва, встановлених душманами.\nЯкби генерал армії Валентин Варенніков (учасник Параду Перемоги у 1945 році, відійшов у вічність 6 травня 2009-го), будучи «московським оком», проявив професіоналізм, то не було таких бойових втрат під час цієї операції. Тільки в 56-й ДШБ, за офіційними даними, загинуло вісімнадцять чоловік (за нашими підрахунками — близько п’ятдесяти). Наприклад, військовому розвіднику гвардії єфрейтору Олександру Гостєву міною відірвало п’яту, й він радів, що живим повернеться додому. Через два дні десантник помер у гелікоптері, яким його доставляли до шпиталю. Були чутки, що юнаку ввели не ту групу крові, а це вже — не бойова втрата. Цих втрат могло бути й більше, якби на допомогу пораненим на своїй переобладнаній вантажній машині з додатковим озброєнням від підбитого БТРа та гелікоптера «Мєтла» не виїзджав гвардії майор Олександр Мєтла. Саме його іменем була названа саморобна бойова машина. Щоправда, вона не зовсім відповідала сучасним бойовим вимогам, зате стріляла НУРСами (некерований реактивний снаряд) і з кулемета, захищеного бронею. Дехто жартував, що це справжня «рацпропозиція», за яку військове міністерство повинно виплатити гонорар.\n11 січня 1988 року під час операції «Магістраль» білорус Олександр Михайлович Мєтла вивіз із поля бою більше 10 поранених десантників. Серед них гвардії молодшого сержанта Лисоченка, рядових Семенова, Кривенка, Єлагіна та інших. На превеликий жаль, гвардії молодшого сержанта Олександра Гольця, який прибув з Кременчука Полтавської області, вивезли разом із підлеглими мінометниками мертвими. Вони вели бій з моджахедами до останнього. Загинули всі разом. Перша бойова нагорода Сашка пішла на Батьківщину разом з «посмертною» — орденом Червоної Зірки. А ще на нього чекав квиток кандидата в члени Комуністичної партії Радянського Союзу. Видно, вірив хлопець тим, хто послав його вмирати на чужину.\nЦей трагічний рік деякі десантники зустрічали в горах. Не витримавши морозу й колючого вітру, гвардії рядовий Геннадій Янов заснув. Сержант Зінов’єв боровся з голодом сухарями, запихаючи їх до рота разом зі снігом. Москвич, рядовий Сергій Кирилов, готуючись до Нового року, прямо на дощатій обшивці за 15 хвилин до свята надряпав: «За той час, що я служив у десантних військах, стрілки московських курантів пройшли 8 км 24 м». Лікар, лейтенант Тополенко, родом із Молдови, перевдягнувся у Діда Мороза, а «медбрата» сержанта перевдягнув у Снігуроньку і вдвох роздавали «трофейні» червоні гранати і «морозиво» зі згущеного молока, снігу та печива. Дехто з солдат, почувши слова «…тримай гранату і з рук не випускай», стрибали на дно траншеї.\nНерідко вмирали наші десантники від тропічних хвороб, травм. Все списували на «санітарні» втрати. Що вже говорити про тих, хто з маловідомих причин сам на себе наклав руки чи залишив цей світ уже вдома від поранень?\nА якщо згадати 21 квітня 1987 року, то можна пом’янути бійців спецпризначення Прокопчука з Рівного, киянина Захарова та багатьох інших, які загинули того дня. І все це через «апетит» до бойових операцій генерала Вареннікова.\nНе всі бійці прощалися з життям на чужій землі. Деякі з них знаходили смерть у каналізаціях Ташкента. Вже тут, на колишній єдиній Батьківщині, їхнє життя оцінювалося японським магнітофоном «Шарп» чи пачкою чеків (вітчизняна валюта), які були вдвічі дорожчими за радянський рубль. Було й таке. Саме тоді з’явився у народі вислів: «Якщо жінка у «Монтані» — чоловік в Афганістані».\nЗате ті, хто залишився виконувати наказ Батьківщини, знову потрапляли на заміновані поля, напорювалися на невидимі засідки. І продовжувались бої жорстокі, не «навчальні», як до 1987 року писали в центральній пресі.\nА дійсної правди не написано й досі. Наприклад, газета Міністерства оборони СРСР «Красная Звєзда» розповідала про те, як відважний пілот підполковник Абдуллжаміл викинувся з палаючого військового літака «МіГ-23». Та насправді то був українець, підполковник Леонід Фурса, кавалер чотирьох орденів.\nНіде не повідомлялося й про те, що тільки вихідців із Донбасу з тієї війни не повернулося 322, а ще 330 — стали інвалідами, 600 — отримали поранення і контузії, а взвод випускників Донецького вищого військово-політичного училища загинув по дорозі до Кабулу.\nСеред авторів–міжнародників, колишніх працівників Комуністичної партії Радянського Союзу, головних редакторів журналів «Звєзда», «Комуніст» можна було знайти достатньо поінформованих щодо необхідність «захисту південних рубежів». І ми вірили ненажерливим політиканам нашої наддержави. Тому багато хто з афганців йшов виконувати бойове завдання переконаним, що саме його допомога, його життя необхідні там, а Батьківщина не забуде своїх героїв.\nМабуть, саме тому проводилися змагання на кращий екіпаж, за право мати напис на бойовій машині, котрий увічнював імена загиблих воїнів.\nБули самогубці й такі, хто з різних причин робили собі й товаришам тілесні ушкодження.\n– У нас був випадок, — розповів знайомий афганець Олександр Шкотт, — коли військовий хірург у шпиталі навмисно «відітнув» ногу солдату з кульовим пораненням, коли від медсестри дізнався про самостріл.\nЗвістка з дому, лист від дівчини — були дорожчими за золото. Листи якнайкраще підтримували наших хлопців. Більшість рідних щиро вірили у необхідність нашого перебування на чужині. «Безцінну» послугу надавало центральне телебачення. За спиною московського телеведучого Михайла Лещинського, як правило, солдати стріляли для імітації бою, а Кобзон (в Афганістан літав 9 разів) і Розенбаум своїми піснями кликали на нові подвиги. Всьому вірили. Адже Олександр Розенбаум, наприклад, разом із групою воїнів спецпризначення не злякався піти вночі на пошуки каравану, який незаконно ввозить озброєння для моджахедів. Була, звичайно, й додаткова охорона саме для відомого співака.\nТоді нагород не шкодували. Особливо тим, хто «бакшиші» (подарунки) відправляв до нагородного відділу Кабула і Ташкента в Туркестанський військовий округ. На момент виводу нашої окремої гвардійської 56-ї десантно-штурмової бригади з Гардезу, у 30 офіцерів — політпрацівників, які постійно були задіяні у бойових операціях, не було жодної медалі. Зате у нашого майора-фінансиста, який не виходив на жодну бойову операцію, вже блищали аж дві медалі — «За відвагу» і «За бойові заслуги». А ще були такі начальники політвідділів, як полковник Тулін, який продовжував службу у Львові. То він казав: «…поки мені не буде нагороди, то ніхто її не отримає». Або заступник командира десантно-штурмової бригади полковник Маслов, який отримав легке поранення від гранати, кинутої ображеним прапорщиком розвідроти в його кабінет. Він відіслав на себе «лист» на отримання бойової нагороди, описавши свої «подвиги»…\nНезважаючи на все це, на Батьківщині нас чекали рідні і сподівалися на краще. Деякі чекають ще й сьогодні, чи не повернуться сини, які пропали безвісти. Моя мама, наприклад, не витримала постійних переживань, перенесла інсульт і її спаралізувало. Не дочекавшись мене, померла.\nЧИ БУВ ГЕРОЇЗМ?\nБуло все — герої, «випивохи», наркомани, «чекістки», дебошири, злодії, дідівщина. Адже більшість солдат і сержантів були з неблагополучних сімей або напівсироти. Проте всі вони сміливо ходили у розвідку, на бойові вильоти, супроводжували колони, робили зачистки «зєльонок», просились на каравани та в бойові підрозділи, допомагали місцевим жителям.\nА ще були такі, як Валерій Радчиков, старший лейтенант. Влітку 1982 року йому італійською міною відірвало ступні обох ніг. Та десантника це не зламало. Він став на протези, навчився ходити і навіть бігати. Добився дозволу повернутися в Афганістан. Командував ротою, а пізніше успішно закінчив військову академію імені М. Фрунзе.\nСержант Микола Братухін з Казахстану, втративши у горах ногу, перев’язав культю, і стежиною почав самотужки спускатися, щоб самому загинути, але не дати наступити на міну товаришам.\nСпецназівець, єфрейтор Валерій Арсенов, агітатор взводу, донеччанин, будучи тяжко пораненим, зумів закрити від кулі снайпера свого командира і мого друга — старшого лейтенанта Андрія Кравченка з Кременчука Полтавської області. За цей подвиг солдат був посмертно удостоєний звання Героя Радянського Союзу. Досвід бойового офіцера з чотирма осколками в нозі від міни нікому не знадобився і він, у чині майора, звільнився у запас. Зараз проживає у Німеччині.\nКиянин, гвардії сержант Юрій Марченко, випускник Київської середньої школи № 163, що на масиві «Нивки», займався парашутним спортом і футболом, встиг попрацювати на Київському мотоциклетному заводі, попросився служити в Повітряно-десантні війська. Потрапив в Афганістан і загинув у бою — якраз перед поверненням додому. Слава Богу, що в його рідній школі проводять вечори пам’яті, й діти знають про трагічну долю випускника. Адже у Юрка не залишилось матері, батька, сестер і братів. Їхній рід закінчився раптово і непередбачливо. Дивно, але ще збереглася дошка з фотографією цього юнака в одному з кабінетів заводу, де працював Юрій, і є люди, які його знали особисто та згадують як дисциплінованого і чесного робітника.\nРозповідає Валентина Дмитрівна Калініна (нині покійна), проживала у Святошинському районі Києва:\n– Відчуваю, неначе це було вчора — 1 вересня 1972 року. Я привела у перший клас своїх близнюків — Тетяну і Оксану. Серед першокласників вирізнявся один файний чорнобровий хлопчик. Пізніше я взнала, що його мама виховувала практично одна. Вона працювала прибиральницею у кількох закладах і Юрко допомагав їй. Завжди запитував: «Вам кого, Тетяну чи Оксану?». Рано почав займатись спортом. Любив футбол, був капітаном команди. У четвертому класі Юрко став моїм учнем. Поважав старших, був дисциплінованим і розумним. Він навчався у дев’ятому класі, коли втратив маму. У батька була інша сім’я. 8 листопада 1984 року Юрі виповнилося двадцять років, а 21 листопада він загинув від кулі снайпера. 30 листопада воїна відвезли на цвинтар. Прощався з ним майже весь тодішній Шевченківський район Києва.\nМужність і героїзм воїнів–інтернаціоналістів були масовими. Фронтовий девіз батьків «сам помирай, а товариша виручай» пам’ятали всі. Це було явище, якому немає пояснення, окрім одного — бути вірним військовим традиціям і наказам. Тому не випадково, що в одній зі столичних шкіл Шевченківського району зусиллями керівництва школи і воїнів-афганців створено унікальний музей 40-ї армії — часів Другої світової війни і афганської. Є аналогічні кімнати бойової слави у багатьох середніх і вищих навчальних закладах Києва.\nРозповідає киянин, полковник запасу Костянтин Бороздін, президент Міжнародного благодійного фонду інвалідів війни в Афганістані та інших локальних конфліктів «За справедливість»:\n– В Афганістані служив із квітня вісімдесят третього по червень вісімдесят четвертого лейтенантом і старшим лейтенантом. Місце служби — Кундуз і Таш-Курган. Яскравих спогадів багато — назву деякі з них. Якось ми лежали серед каміння, коли поблизу впала авіабомба, скинута з гелікоптера. Пам’ятаю пікіруваних двох гелікоптерів «Мі-24»Д і перший залп по нас НУРСів, це льотчики переплутали своїх з душманами. Якось «залишки» моєї роти, всього 14 чоловік, утримували стежинку на перевалі, ведучи бій з бандформуванням чисельністю більше сотні. Не забуду лютий вісімдесят четвертого, коли на перевал Саланг по льодовій дорозі піднімалась авторота. Доводилось водночас штовхати вантажівку «УРАЛ» із снарядами та милуватися ландшафтами засніжених гір. Хіба я можу забути кульове поранення з автомата ППШ (пістолет–кулемет Шпагіна) афганським хлопцем років чотирнадцяти, котрого застрелив. А яка була взаємна допомога? Потрапила якось наша авторота під вогонь кулеметника. Праворуч — річка, ліворуч — укіс. Дорога вела із Файзабаду до Кундузу. Перша машина була підбита, водій отримав поранення. Почався розстріл усієї колони. З’явився командир мотострілецького взводу на БМП (бойова машина піхоти). «Поставивши» її на праву гусеницю, проліз вперед і знищив кулеметника. А який був у мене замкомвзводу, комсомольський лідер роти сержант Михайло Вельямізов. Родом він був з Архангельської області РФ. Одна куля пробила йому обидві ноги. Друга зрикошетила від рульового колеса і пальців руки, а потім вдарила прямо в серце. Врятував блокнот, в якому лежав складений вчетверо лист із заявою про бажання вступити кандидатом у члени партії. Втрачаючи багато крові, сержант ще метрів зі сто вів машину серед дувалів, прочищаючи дорогу іншим. Він розумів, що зупинка — смерть для інших машин і водіїв. Коли я витягнув його з кабіни, Михайло лише запитав: «Товарищ лейтенант, пригоден ли я для партии?» Саме цей юнак не міг залишити машину молодому водію і втік зі шпиталю, де лікувався від поранення в плече. Тому публікації у газеті «Нєзавісімость» («Комсомольскоє знамя», «КОЗА») від 26.08.1998 року, де нас безпідставно обізвали найманцями і агресорами, викликають велике бажання притягти їх до суду за ст. 273-277 ЦКУ. Чому такі журналісти-популісти мовчали тоді 10 років, коли їхні земляки гинули на чужині? Мабуть, грали в унісон тим чиновникам, які підтримували цю війну.\nМихайло Вел’ямізов у 2012-му знайшов Костянтина Бороздіна. Розповів, що він є інвалідом війни 2 групи, отримав медичну і юридичну освіту, проживає в Російській Федерації.\nПригадалась мені розповідь і колишнього комбата в Афганістані, нагородженого двома орденами Червоної Зірки Володимира Лішавського (генерал-майор, кандидат військових наук, доцент, нагороджений іменною вогнепальною зброєю ПМ — пістолет Макарова, служив у Національному університеті оборони України, очолює Антикорупційне бюро України) про те, що у нього були такі прибалтійці як рядовий Венскус, котрі добровільно переслужували, аби на їхнє місце не призвали новобранців.\nЩе бойовий генерал написав слова для пісні «Пам’ять про Афганістан». Вона розпочинається такими словами:\nПам’ять гортає сторінки життя,\nБратство — це наше афганське буття.\nПам’ять пригадує Кушку й Термез,\nОчі солдатів і скрегіт коліс…\nВперше перед військовою аудиторією цю пісню на музику композитора Тетяни Димер виконав Заслужений артист України Едуард Брагіда.\nЧасто вдається поспілкуватись і з колишнім начальником медичної служби 6-ї танкової армії Київського військового округу (КВО) Г. Циганком, киянином, який вже у листопаді 1980 року був відкликаний з відпустки і направлений до Кабулу для керівництва медичною службою 40-ї армії.\nПро його професійність, труднощі в організації медичного забезпечення військовослужбовців всієї 40-ї армії й наданні медичної допомоги місцевому населенню у лютому 2004 року написав журнал «Камуфляж» і професор медицини РФ П. Зубарєв, який працює в Російській військово-медичній академії (Санкт-Петербург) у власній книжці «Записки армійського хірурга».\nЧудовий Афганістан з висоти пташиного польоту, гори — всіх кольорів веселки, — любить повторювати кавалер двох орденів, генерал-майор медичної служби Георгій Циганок. Спільними зусиллями вже наприкінці 1981 року медичне забезпечення в гірсько–пустельній місцевості було поставлено на високій рівень. У таких важких кліматичних умовах організували систему хірургічної та терапевтичної допомоги. Одне із важливих завдань, яке ми поставили перед собою, це — недопущення інфекційних захворювань. Якщо від поранень, контузій і травм за 10 років афганської війни постраждало біля 54 тисяч чоловік, то від інфекційних захворювань — близько 140 тисяч. Військові медики всіх рівнів допомогли повернутися до виконання свої службових обов’язків більше 90 % поранених і хворих.\nЗначно пізніше мені вдалося взнати, що за весь період бойових дій в Афганістані тільки військових лікарів, які за фахом були стоматологами, але виконували звичайні лікарські завдання, загинуло вісім чоловік. Лікару медичного пункту 177 мотострілецького полку капітану медичної служби Рафіку Камалову, наприклад, під час бойової операції в районі перевалу Саланг чудом вдалося залишитись живим і він сьогодні керує одним із найкращих стоматологічних центрів Міністерства оборони України. Керував і відповідним департаментом. У бою ж зустрівся з тим моджахедом, якому раніше надавав хіругрічну допомогу.\n– Памятаю, — згадує полковник медичної служби запасу Рафік Камалов, — свого колегу капітана медичної служби Сергія Виберга. Він в Афганістані служив лікарем трубопровідного батальону. Загинув від кулі снайпера під час надання медичної допомоги воїну в день свого народження 27 липня 1987 року. Важко згадувати минуле.\nЗначно пізніше мені вдалося взнати, що за весь період бойових дій в Афганістані тільки військових лікарів, які за фахом були стоматологами, але виконували звичайні лікарські завдання, загинуло вісім чоловік. Лікареві медичного пункту 177 мотострілецького полку капітану медичної служби Рафіку Камалову, наприклад, під час бойової операції в районі перевалу Саланг чудом вдалося залишитись живим, і він сьогодні керує одним із найкращих стоматологічних центрів Міністерства оборони України. Керував і відповідним департаментом, являється головою Спілки ветеранів Афганістану Печерського району м. Києва. У бою ж зустрівся з тим моджахедом, якому раніше надавав хіругрічну допомогу. Домовились про «перемирья».\nОБЕРНИСЯ В ДОРОЗІ\nЛютий 1989 року. У той час я з тропічною малярією тяжкої форми лікувався у військовому шпиталі неподалік від Кушки, Туркменістан, через коридор якої виходили останні підрозділи Обмеженого контингенту радянських військ. Не прийшовши до свідомості, померли два солдати і молодий офіцер. На весіллі у туркменів підпоїли й побили гвардії сержанта Морозова, який нещодавно повернувся з війни, і кинули вмирати на цвинтарі… А скільки їх загинуло за два етапи виводу з чужини — мало кому відомо.\nІ ось на захист ста п’ятдесяти — ста шістдесяти тисяч воїнів-афганців України вперше 28 січня 1992 виступили їх представники. І попросили вони від тодішнього уряду, який і посилав на вірну загибель своїх земляків, зовсім небагато — захистити від податків і визнати статус… До цього часу остаточно не відпрацьовані механізми. Майже кожного року афганці, разом з чорнобильцями, захищають свої права під стінами Кабміну і Верховної Ради.\nТа не тільки сім’ям загиблих і воїнам-інтернаціоналістам, усім слід пам’ятати і знати про трагічну війну в Афганістані з її жахливими наслідками. Адже у підручниках з історії цього немає. А повинно бути. Водночас не хочеться допускати навіть думки, що якби наші війська були не там, то пішли б «виховувати» громадське угрупування «Солідарність» у Польщі, яке протистояло тодішній владі.\nПісля квітня 1985 року, разом із новою доктриною «перебудови», в СРСР з’явилися й нові погляди стосовно війни в сусідньому тоді Афганістані. Генсек Михайло Горбачов на сорок третій сесії Генеральної Асамблеї ООН звернувся з ініціативою підписати Угоду про припинення з\n1 січня 1985 року вогню між усіма ворогуючими сторонами і поставок зброї. Нові ініціативи СРСР не були реалізовані з вини Пакистану та США. Останні, до речі, сьогодні з коаліційними військами встановлюють свій порядок в Афганістані.\nІ все ж таки, виведення наших військ відбулося. Через\n4 роки. Знову з невиправданими втратами, бо такі генерали як Варенніков примусили робити його в два етапи, хоча можна було вийти всім влітку або взагалі не виходити і оголосити справжню війну тероризму. Адже це надто актуально.\nАле війна наших керманичів нічому не навчила. До недавнього часу наші миротворці гинули як у колишній Югославії, так і в Іраку.\nЩороку 15 лютого — день пам’яті загиблих і річниця виведення військ Радянського Союзу з Афганістану.\nТа авантюра дуже дорого обійшлася всім союзним республікам.\nНаша рідна Україна зазнала чи не найбільше втрат. Це — тисячі загиблих, поранених, інвалідів, близько 80 зниклих безвісти або полонених, а ще через два десятки років нас помре або загине майже половина зі 160 тисяч. І як зарадити вдовам і батькам, у яких замість чоловіка чи сина — орден Червоної Зірки.\nОсобливо страшна статистика «визначилась» на 23-ю річницю виведення військ з Афганістану у 2012 році на Харківщині: чимала кількість афганців у віці 46–48 років померли, або покінчили життя самогубством. На початку\n90-х було оприлюднено таку статистику:\n«За період з 25 грудня 1979 р. по 15 лютого 1989 р. втрати особливого складу Обмеженого контингенту радянських військ в Демократичній Республіці Афганістан склали:\nЗабитих і померлих від поранень і хвороб — 13 833 осіб; поранених — 49 985 осіб. Стали інвалідами: 1 групи — 1 479 осіб; 2 групи — 4 331 осіб; 3 групи — 859 осіб. Найбільш піковими роками за втратами в живій силі є:\n1982 р. — 1 948 осіб, 1984 р. — 2 343 особи (рекорд) і 1985 р. — 1 868 осіб. Найбільш «малокровним» виявився 1989 р. — «всього» 53 особи». На той час вважалось, що в Афганістані загинуло: росіян — 6 888; українців — 2 378; узбеків — 1 066; білорусів — 613; татар — 442; казахів — 362; туркменів — 263; таджиків — 236; азербайджанців — 195; молдаван — 194; чувашів — 125; киргизів — 102; представників Дагестану — 101; башкирів — 98; вірменів — 95; грузинів — 81; мордвинів — 66; литовців — 57; марійців — 49; чеченців — 35; осетинів — 30; кабардинців — 25; латишів — 23; калмиків — 22; удмуртів — 22; комі — 16; естонців — 15; інгушів — 12; балканців — 9; євреїв — 7; абхазців — 6; карелів — 6; каракалпакців — 5; тувінців — 4; бурятів — 4; якутів — 1. Представників інших народностей було втрачено 168 — 170 осіб. Це лише втрати армійські. До них можна додати загиблих з підрозділів КДБ — 572 особи, МВС — 28 осіб. Загинули та отримали поранення 664 особи з числа військових радників, спеціалістів і перекладачів.\nЗа мужність і героїзм при виконанні військових завдань було нагороджено орденами і медалями більше 200 тисяч військовослужбовців, 86 із них стали Героями Радянського Союзу.\nМи втратили 118 літаків, 333 гелікоптери, 147 танків, 1314 бронетранспортерів. Щорічно з бюджету наймогутнішої радянської держави на військові потреби 40-ї армії виділялось більше 3 млрд американських доларів і ще близько 800 млн на утримання прорадянського уряду. Та тоді ніхто з нас про це не тільки не знав, а й не здогадувався.\nДля «наддержави» ця «інтернаціональна допомога» стала справжнім могильником. Фактично комуністичні керманичі СРСР створили свій В’єтнам, де США за 8 років своєї присутності втратила 57 605 військовослужбовців і близько 300 тисяч отримали поранення. Та тільки Америка після цього не розпалась, як ми, на незалежні штати, хоч офіційно витратила на цю авантюру 165 млрд американських доларів. Втрачали вони десятками своїх солдатів майже щоденно за час перебування і в Іраку та Афганістані. Тому є нам усім над чим замислитись і дати належну оцінку сучасним бойовим діям.\n «Маргеловські головорізи» — так називали радянских десантників супротивники на честь командувача, Героя Радянського Союзу, генерала армії Василя Маргелова (Дніпропетровськ, Україна), «Війська Дяді Васі» — ВДВ.\nПредыдущий: Обвинительтное заключение со списком свидетелей по делам Нетаниягу передано в Кнессет\nДалее Сидел за Бродского


ᐈ Удала торгівля — казка Брати Ґрімм | Читати на Дерево Казок\nДерево КазокКазкиКазки авторів світуКазки братів ҐріммУдала торгівля (Брати Ґрімм)\nУдала торгівля (Брати Ґрімм)\nКазки про: король • хитрість\nПогнав раз селянин на ринок свою корову й продав її за сім талерів. По дорозі назад довелося йому проходити повз ставок, раптом чує – видали кричать жаби: Ква, ква,!\n"Так,– сказав він про себе,– так вони прокричать до самого вівсяного поля. Ні, я виручив сім, а не два".\nПідійшов він до ставка й крикнув їм:\n– Агов, дурні тварини! Ви що, хіба вважати не вмієте? Сім талерів, а не два.\nАле жаби залишилися при своєму: Ква, ква!\n– Ну, коли ви мені не вірите, я можу вам порахувати. Він дістав з кишені гроші й відрахував сім талерів, по двадцятьох чотирьох гроша в кожному. Але жаби не звернули увагу на його рахунок і закричали знову: Ква, ква!\n– Ех,– крикнув зовсім розсерджений селянин,– ви що, краще мене знаєте? Ну, так самі вважайте.– І кинув їм всі гроші у воду.\nСтав він на березі й чекає, поки вони скінчать уважати й повернуть йому талери назад; але жаби наполягали на своєму й усі продовжували кричати: Ква, ква! – а гроші назад не повертали.\nПрочекав селянин довго, поки не наступив вечір і йому треба було додому повертатися. Він налаяв жаб і крикнув:\n–Агов ви, квакушки, великоголові та лупаті! Роти у вас великі, ви так кричите, що вас послухати – вуха заболять, а семи талерів порахувати все–таки не зуміли. Ви думаєте, я буду стояти й чекати, поки ви закінчите?\nІ він пішов, а жаби продовжували кричати йому вслід: Ква, ква!\nІ він повернувся додому зовсім розсерджений. А незабаром він приторгувау собі іншу корову, зарізав її й розрахував, що коли м'ясо продасть вдало, те виручить стільки, скільки коштували б дві корови разом, так одержить ще й шкіру впридачу. От прийшов він з м'ясом у місто, а до міських воріт збіглася ціла зграя собак, і була поперед всіх більша хортиця. Вона підбігла до нього, понюхала й загавкала: Гав, гав!\nОт гавкає вона й гавкає, а селянин їй і говорить:\n–Так, я розумію, що ти говориш: "дай, мол, дай!" Ти просиш мабуть шматок м'яса, а мені що тоді залишиться, коли я тобі віддам?\nА собака всі йому у відповідь: Гав, гав!\n– Ти сама всього мабуть не з'їли, а для своїх товаришів просиш?\nГав, гав! – відповідає собака.\n– Ну, коли ти на цьому наполягаєш, то я тобі м'ясо залишу: я знаю тебе добре, мені відомо, у кого ти служиш. Отож що скажу я тобі: через три дні я повинен одержати свої гроші, а то погано тобі прийде. Ти можеш принести їх мені додому.\nІ він звалив м'ясо на землю й відвертав додому. А собаки прийнялися за м'ясо й голосно загавкали: Гав, гав!\nПочув це селянин і подумав: "Вони все тепер просять "дай", але платити мені буде за всіх більший собака".\nПройшло три дні, і подумав селянин: "Нині ввечері гроші будуть у мене в кишені" – і залишився цим дуже задоволений. Але ніхто не збирався до нього приходити й віддавати гроші.\n– Ні на кого не можна тепер покластися,– сказав він й, втративши терпіння, відправився нарешті в місто до м'ясника – вимагати свої гроші.\nМ'ясник подумав, що той жартує, але селянин сказав:\n– Ні, жарту убік , я хочу одержати свої гроші. Хіба більший собака не приносив вам додому давеча цілої коров'ячої туші?\nРозсердився тут м'ясник, схопив мітлу й вигнав селянина з будинку.\n– Постій,– сказав селянин,– є ще правда на світі! – І пішов у королівський замок, і став просити, щоб його вислухали.\nПривели його до короля, а сидів король разом зі своєю дочкою й запитує, яка лихо з ним трапилася?\n– Ох,– сказав селянин,– жаби й собаки відняли в мене моє добро, а м'ясник розплатився із мною ціпком.– І розповів докладно всі, як було.\nПочала тут королівна голосно сміятися, і сказав король селянинові:\n– У цій справі я тобі нічим допомогти не можу, але за це ти повинен одержати дочку мою в дружин: вона отроду ще жодного разу не засміялася і я обіцяв видати її заміж за той, хто неї розсмішить. Таке твоє щастя.\n– Про,– відповів селянин,– так на що вона мені здалася: у мене є будинку дружина, і тієї мені цілком вистачить; як повернуся я додому, всі мені чудиться, начебто в кожному куті в мене по дружині.\nРозгнівався король і говорить:\n– Ти грубіян!\n– Ах, пан мій король,– відповів селянин,– і чого вам чекати від вола, як не волячого м'яса!\n– Перегодь! – відповів король.– Ти одержиш у мене іншу нагороду. Тепер убирайся геть, а через три дні приходь знову, одержиш сповна всі свої п'ятсот.\nПідійшов з до дверей, а варта йому й говорить:\n– Ти розсмішив королівну й одержиш за це що–небудь підходяще.\n– Так,– відповів селянин,– думаю, що мені п'ятсот відрахують.\n– Послухай,– говорить солдат,– поступися мені з них дещицю! Що тобі з усіма грішми робити?\n– Вже я для тебе,– говорить селянин,– готовий поступитися двісті. Приходь через три дні до короля й попроси, щоб він тобі виплатив.\nА стояв поблизу якийсь міняла й розмова той чув, підбіг він до селянина, схопив його за куртку й говорить:\n– Який ви, однак, щасливець! Я вам гроші обміняю, готовий дати дріб'язком, адже що вам із цілими талерами робити?\n– Маушель,– сказав селянин,– так я тобі дам цілих триста, тільки дай мені зараз дріб'язок, а через три дні король із тобою розрахується.\nОбрадувався міняла такому баришу, приніс всі гроші в потертих грошах, а за три таких гроші давали два новеньких.\nПройшло три дні, з'явився селянин згідно з наказом до короля.\n– Зніміть із його куртку,– сказав король,– зараз він одержить свої п'ятсот.\n– Ах,– сказав селянин,– так вони вуж мені не належать: двісті я подарував варті, а триста мені один міняла обміняв,– від королівства мені нічого не належить.\nУ цей час входять солдатів і міняла й вимагають те, що пообіцяв їм селянин; і одержав кожний з них рівно по стільки ж ударів. Солдат переніс це терпляче, він уже не раз це пробував, але міняла жалібно заволав:\n– Ой, ой, ой, так хіба ж це дзвінкі талери?\nРозсмішив селянин короля, пройшов у того гнів, і він сказав:\n– Тому що ти нагороду свою втратив перш, ніж встиг неї одержати, то я дам тобі замість її от що: ступай до мене в казначейство так набери собі там золота, скільки хочеш.\nСелянин не змусив себе довго просити й набив собі повні кишені, скільки туди влізло. Потім він пішов у харчевню й став свої гроші вважати. А міняла йшов за ним слідом і чув, як селянин гарчав: "От король – шахрай який, здорово мене надув! Якби він видавав мені гроші сам, то я знав би принаймні , що маю, а тепер звідки мені знати, чи правильно те, що я навмання собі сунув у кишеню!"\n"Урятуй Господи,– сказав про себе міняла,– він говорить нешанобливо про нашого короля, побіжу-но я, донесу йому про цьому й одержу за це нагороду, а його вдобавок ще й покарають."\nПочув із про такі мови селянина, розгнівався й велів покликати міняйла й привести із собою грішника. Побіг міняла до селянина:\n– Ви,– говорить,– повинні з'явитися негайно до короля, от так, у чому коштуєте.\n– Я вже краще знаю, як личить,– відповів селянин,– спершу велю пошити собі нову куртку ти думаєш, що людина, у якого стільки грошей у кишені, може з'явитися в старій, поношеній куртці?\nЗрозумів міняйло, що селянина без нової куртки не повести, а він боявся, що гнів у короля пройде, а йти треба за нагородою йому, а селянинові за покаранням. От і говорить він:\n– Я готовий вам по дружбі позичити на короткий час прекрасний камзол. Уже чого не зробить людина з любові до ближнього!\nЦе селянинові сподобалося, він надяг камзол торговця й пішов з ним разом. Повідомив король селянинові про злі його мови, про які доніс йому міняла.\n– Ех,– сказав селянин,– що говорить міняла, то завжди буває неправдою, від нього жодного вірного слова не дочекаєшся. От він стане ще затверджувати, що я й камзол його надяг.\n– А що ж,– крикнув міняла,– хіба камзол не мій власний? Хіба не позичив я його вам по дружбі, щоб ви могли з'явитися до короля?\nПочув це король і говорить:\n– Один вуж з нас – або селянина, або мене,– а міняла, напевно, надув.\nІ він велів у доплату йому відрахувати ще дзвінких талерів. А селянин відвертав додому в новому камзолі й говорить:\n– От цього разу спритно зійшло.\nСередній рейтинг: 3 жолудів. Кількість голосів: 8\nСлухати аудіо-казки Братів Ґрімм онлайн\nСтарий не літами, а розумом (азербайджанська казка)\nСтолику, накрийся! (Брати Ґрімм)\nПро бідного парубка і Марка багатого (Лірник Сашко)\nГенерал Фанта-Гіро (італійська казка)


0 : 2 на виїзді: «Прикарпаття» поступилося «Поліссю» - Галицький Кореспондент\nГоловна » Новини » Спорт » 0 : 2 на виїзді: «Прикарпаття» поступилося «Поліссю»\nСуботню програму восьмого туру Першої ліги відкривало протистояння в Житомирі, в якому зустрічалися четверта і восьма команди чемпіонату – “Полісся” на своєму стадіоні приймала “Прикарпаття”.\nВже на перших хвилинах матчах футболісти “Полісся” взяли м’яч під свій контроль і намагалися продемонструвати, що саме вони будуть грати першим номером. Небезпечно увірвався в штрафну Коломоєць, здорово з гарної позиції після класного розіграшу пробивав Козак, кілька неприємних прострілів з обох флангів – всі ці епізоди біля володінь Піцана говорили про ігрову перевагу господарів на старті поєдинку.\nЩе один небезпечний момент команда Калитвинцева створила ближче до середини першого тайму: Янаков ударом зі штрафного пробив точно в руки Піцану. А ще через кілька хвилин стався найстрашніший момент першої половини гри: Коломоєць на чужій половині поля зіткнувся з Пархуцем і не зміг продовжити матч – провідного нападника “Полісся” відвезла карета швидкої допомоги. Калитвинцев випустив на поле Оринчака, який відразу отримав свою можливість забити, але не зумів переграти голкіпера.\nЛише в кінці тайму “Полісся” знову створило загрозу біля чужих воріт, але Власюк, підключившись до атаки, пробив мимо. Господарям вдалося навіть забити, але гол Нестерова після удару головою арбітр скасував через офсайд.\nПісля перерви підопічні Калитвинцева не реалізували два забійних шанси: спочатку Янаков вийшов один на один з голкіпером, але пробив відверто погано, а через хвилину Денис отримав класну передачу в чужій штрафній, але ударом зльоту пробив мимо. “Прикарпаття” відповіло своїми моментами: Волошинович непогано приклався здалеку – вище воріт, а Воробчак після сольного проходу пробив над поперечиною.\nІ все ж першими відкрили рахунок футболісти “Полісся”: Власюк здорово навісив в штрафну, а Шастал, який вийшов замість Оринчака, легко відправив м’яч у ворота – 1:0. А буквально через півтора хвилини форвард господарів оформив дубль: Махарадзе почав атаку своєї команди, м’яч підхопив Янаков і зробив відмінний простріл, на який результативно відгукнувся недавній новачок “Полісся” – 2: 0. Ось так досить швидко команда з Житомира забезпечила собі комфортну перевагу в рахунку.\nПісля такого старту другого тайму гравці “Полісся” очікувано трохи зменшило оберти і стало грати по рахунку, віддавши ініціативу супернику. План “Прикарпаття” на гру провалився, адже гості розраховували вистояти в цьому матчі і, в першу чергу, надійно зіграти в обороні. А в атаці у підопічних Рипана в цій грі не виходило практично нічого і до кінця зустрічі їм, по суті, так і не вдалося серйозно напружити Махарадзе. А ось “Полісся” могло забивати ще, але Андрущенко потрапив в поперечину.\nЯк результат – переконлива і заслужена перемога “Полісся”, яка дозволила команді набрати 15 очок і піднятися на третє місце в турнірній таблиці. А “Прикарпаття” перервало свою безпрограшну серію і втратило можливість підібратися до лідерів Першої ліги.


Сучасні російські ліберали, ті, кого в Україні прийнято вважати "нормальными русскими", рефлексують над двома питаннями.\nПерше, це ІДЕОЛОГІЧНА СУТНІСТЬ ПУТІНСЬКОГО РЕЖИМУ і його історичне коріння. Хтось шукає його у пізньому сталінізмі, інші наполягають на неонацистському характері імперії, є і такі, що докопуються до опричників Івана Грозного.\nВтім, якщо з режимом більш чи менш зрозуміло, то з другим питанням все не так просто.\nА саме: хто несе колективну ВИНУ і головне, колективну ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ за геноцид українців? На думку самих лібералів вина їм притаманна, а ось відповідальність - в жодному разі.\nПопри це очевидно, що саме ми як жертва агресії маємо право таврувати ними цими термінами, хто убивав або навіть стояв осторонь.\nДо прикладу. Згідно з розповсюдженою в мережі картою втрат в окупантів більшість з тих, хто зараз удобрює (чи буде) поля України це вихідці з так званого Приволзького федерального округу - території, котра за своїми обрисами близька до Ідель-Уралу, міфологічного самостійницького конструкту кількох мрійників. По суті ж це угро-фіни, татари, башкіри, чуваші і тд, котрі згідно з нашими романтичними уявленнями мали б ненавидіти імперію, а не служити їй.\nЩе є дагестанці. І буряти, котрі наче і буддисти, а значить так чи інакше повинні притримуватися "ахімси" - концепції, що забороняє вбивство, як акт.\nЧи винні ці (та інші тут неназвані народи) поруч, зі звичайно, власне русскими за кров України - ТАК. Чи несуть вони відповідальність, в тому числі колективну? БЕЗУМОВНО.\nЗвичайно, можна говорити про "глибинний народ", соціально-економічні причини, вимушений характер участі у війні і тому подібний марксизм, але, для чого? Бучі, Ірпеня та Маріуполя вони не пояснять.\nЯк не пояснять вони обережність французів, страх німців, угодовство угорців, колаборанство білорусів.\nОчевидно, що континіум відповідальності довший, ніж здається з першого погляду. На його лівому фланзі Макрон і німецькі бізнес-кола — на правому Сі Цзіньпін і ще правіше — Лукашенко. Втім, спільне у них одне — вони не лише винні, але і відповідальні. Своєю політикою стримування, постійним загляданням в рот шакалу, орієнтацією на власний добробут за рахунок безпеки України тощо.\nЗвичайно, можна сказати, що Західна Європа спокутує свою провину і майже спростує відповідальність після того як на повну потужність увімкне “десвіфтізацію” і оголосить повноцінне ембарго на закупівлю вуглеводнів.\nМожливо, комусь здасться, що репарація з боку посттпутінської Росії притлумлять наш біль і допоможуть загоїти наші рани.\nЛише Гаага, Нюрберг, денацифікація і головне — розпад останньої Імперії Зла можуть лежати у вигляді робочого проекту на столі у Бога.\nЯкщо, звичайно, він є.\nБо згідно з доктринами практично всіх світових релігій, як авраамістичних, так і дхармічних наслідком кожного ПРЕСТУПЛЕНИЯ є НАКАЗАНИЕ.\nСвідками першого ми є.\nДожити до другого стало сенсом цієї реінкарнації.


Головна → Через пандемію вперше за останні 30 років скоротився середній клас — Bloomberg\nЗа час пандемії близько 150 млн людей по всьому світу опустилися по соціальних сходах, а середній клас скоротився вперше за 30 років.\nОсобливо сильно спад добробуту зачепив неблагополучні країни Південно-Східної Азії і півдня Африки.\nЯк розповідає видання, однією з найбільш економічно значущих тенденцій останніх кількох десятиліть стала поява глобального середнього класу. Очікування того, що ця група буде продовжувати рости, було центральним припущенням в бізнес-планах корпорацій і стратегіях інвесторів. Однак тренд змінився через пандемію.\nВідповідно до недавньої оцінки Pew Research Center, світовий середній клас (в дослідженні до нього належить населення, яке отримує від $ 10 до $ 50 в день) скоротився в минулому році вперше з 1990-х років. Близько 150 млн осіб — число, що дорівнює населенню Великобританії і Німеччини разом узятих — різко спустилися по соціально-економічних сходах.\nНаприклад, в Індії середній клас скоротився на третину (32%), в країнах Південної Азії – на 25%, в африканських країнах нижче Сахари — на 11%, на Близькому Сході – на 10%. У Китаї середній клас скоротився на 4%, а європейські країни і Центральна Азія втратили 3%.\nСкорочення середнього класу означає реальну зміну споживчих звичок людей вже зараз, пише Bloomberg. Наприклад, володіння своїм автомобілем для більшості жителів Індії стало недоступним — за 12 місяців з лютого 2020 року по лютий 2021 року обсяг продажів автомобілів в країні впав більш ніж на 18%.\nУ Бразилії, країні, відомій у всьому світі своїми стейками, рівень споживання м’яса впав на 5% до 29,3 кг на душу населення — це найнижчий рівень з 1996 року. Дорожче м’ясо бразильці тепер замінюють курячими яйцями (їх споживання зросло на 54%) і куркою (+9,7%).


Приєднуйся до флешмобу «Крим – це Україна»\nУ вівторок 14 лютого 0 12:00 год. Комітет національної Дії проведе на Театральному майдані Тернополя акцію «Крим – це Україна».\n«Рідна абетка» збирає гроші на друк книжок для дитячих закладів\nНа українській платформі краудфандингу «Спільнокошт» опубліковано новий проект: «Рідна абетка – народжена вільною».\nЕмоційний лист голови Тернопільської обласної організації «Фортеця»\nНа скриньку нашого новинного сайту надійшов лист від керівника МО ВО «Фортеця» Тернопільської області Людмили Скакун:\nХтось у ФБ поширив мудрі слова, що злість – це найгірша з емоцій : руйнує мозок та шкодить серцю. Може, й так. Але, чомусь її стає останнім часом все більше.\n12 січня 2017 року Вища рада юстиції прийняла рішення про початок реорганізації у Вищу раду правосуддя.\nТернопіль сказав: «Стоп Путін!»\n21 січня у Тернополі з ініціативи Національного Руху «Державницька ініціатива Яроша» відбулася акція «Стоп Путін! Стоп війна!».\nТернополян запрошують взяти участь у новому соціальному проекті\nНещодавно в Україні запрацював унікальний інформаційний проект «Ідеальний паблік».\nЗвідки мільйони у Петра Гадза або слід грошей Януковича на Тернопільщині…\nДо редакції нашого інтернет–видання невідомі патріоти надіслали копію вельми цікавого (фактично, конфіденційного) документу. Це витяг про юридичну особу - товариство з обмеженою відповідальністю «Бучачагрохлібпром», засновником і власником якого є скандально відомий депутат Тернопільської обласної ради Петро Гадз.\nСучасні технології в мотивації персоналу: навчальний захід рівня МВА відбудеться у Тернополі\nУ більшості керівників є проблема – як змотивувати персонал. Залучення і утримання цінних співробітників стає часом критичним фактором успіху бізнесу.\nКорупційні схеми при закупівлі шкільних автобусів\nНа скриньку нашого інтернет-видання надійшов лист наступного змісту.\nНатрапив я оце нещодавно випадково на новину від Збаразької РДА http://narodne-slovo.te.ua/…/za-suchasnymy-znannyamy-novym…/ про закупівлю 2-х автобусів за 3 млн. 300 тисяч грн. тобто по 1,65 млн кожен автобус, і 3 тій автобус, ще очікується і гроші на нього надійдуть.


Настінна вішалка для сушки одягу LEIFHEIT TELEGANT PLUS 100 (83100): продаж, ціна у Одесі. Сушарки для білизни від "Интернет-магазин "Лаванда"" - 553215108\nНастінна вішалка для сушки одягу LEIFHEIT TELEGANT PLUS 100 (83100)\nВ наявностіКод: 83100\nНастінна вішалка для сушки одягу Leifheit Telegant Plus 100 (83100) – відмінний варіант якісної і компактної настінного сушарки для використання як у ванній, так і на відкритому повітрі (наприклад, на балконі або терасі). Сушарка для білизни Telegant Plus 100 виготовлена з високоякісного пластику та металу, білизняні струни цілісні пластикові, не прогинаються і не розтягуються.\nУ відкритому стані Telegant Plus 100 на паралельних дверцятах легко висуваються 9 рейок довжиною 90 см кожна, що дозволяє сушити досить велика кількість білизни. Завдяки тому, що в закритому стані струни Telegant Plus ховаються всередину сушарки, вони надійно захищені від бруду, пилу і вологи. Крім того, модель Leifheit Telegant Plus 100 має додатковий алюмінієвий тримач, на який можна повісити рушник не розкриваючи сушарку.


sporttop - пошук тегів - AllProSale\nОпис: Бігова доріжка SPIRIT Esprit XT-485 - нова топова модель з потужним двигуном і великим бігових полотном, з ультрасучасної функцією контролю серцебиття під час тренування. Бігова доріжка призначена для заняття активним бігом в домашніх умовах. Двигун: мотор постійного струму номінальною потужністю 3,5 к.с., пікової потужністю мотора - 5,5 л.с .; Захист двигуна від перегріву; Програмний модуль має дванадцять тренувальних програм + 6 "швидких" клавіш управління швидкістю і кутом підйому; Приємний дизайн консолі з 9 '' LCD контрастним дисплеєм; Унікальна функція контролю частоти серцебиття, виконана у вигляді графічної колірної шкали, яка, виходячи з віку, показує співвідношення поточного пульсу до максимально допустимому; Функція контролю активованих груп м'язів під час тренування, виконана у вигляді графічної колірної шкали, що відображає ступінь навантаження і залученість в роботу груп м'язів; Вбудований в центральну консоль вентилятор обдування тіла що займається; Якісне 2-х шарове бігове полотно; 25-ти мм фенольні дека; Додаткові кнопки управління швидкістю і кутом нахилу бігового полотна на бічних поручнях; Сенсорні датчики вимірювання пульсу розташовані на ергономічних рукоятках + телеметрія (сумісність з нагрудними датчиками Polar). Внутрішня цифрова система вимірювання пульсу має високу стійкість перед перешкодами; Нагрудний датчик пульсу поставляється в комплекті з біговою доріжкою; Вбудована звукова стереосистема, підключення MP3 і iPod; Амортизаційна платформа виконана на VCS-еластомеру (6 шт); Для високого комфорту і безпеки встановлений гідравлічний циліндр, який полегшує процедуру складання / розкладання доріжки; Два фіксатора для пляшок з водою; Транспортувальні ролики. Висока якість матеріалів і збірки, великий рідкокристалічний дисплей з блакитною підсвіткою, дистанційне вимірювання пульсу і поставка нагрудного кардиодатчики в комплекті з біговою доріжкою, новий потужний двигун і велика бігове полотно, добре налаштована амортизація, тривалий термін гарантії - основні переваги бігової доріжки SPIRIT Esprit XT- 485. Характеристикы: Основні: Двигун DC 3,5 к.с (5,5 к.с. пікова) Діапазон швидкості 1-18 км / год Кут нахилу бігового полотна 0-15%, електричний Розмір біговій поверхні 51 х 152 см Бігове полотно Двошарове Амортизація VCS еластомери Тип рами Складається Максимальна вага користувача 195 кг Консоль: Тип дисплея 9 '' LСD дисплей з блакитною підсвіткою показання дисплея Швидкість, час, дистанція, калорії, пульс, середній пульс, програма, нахил, профіль тренування, кількість кіл Програми: 12 тренувальних програм; 7 попередньо; 2 призначених для користувача; 2 пульсозависимих; 1 ручна Контактна вимірювання пульсу Є Дистанційне вимірювання пульсу Є вентилятор Є Звукова система Є LCD TV Немає Габарити: Транспортувальні ролики Є Діаметр валів 70 мм Габарити в робочому положенні 203х89х145 см Вага тренажера 126 кг Гарантії: Рамна конструкція На весь термін експлуатації Бігове полотно 2 роки Мотор 2 роки Електроніка 2 роки Роботи 2 роки Живлення тренажера: підключення до мережі 220В\nТеги: spirit, sporttop, xt485, бігова доріжка, спорт, тренажери, фітнес\nОпис Бігова доріжка SPIRIT Esprit XT-385.16 - нова версія 2016 р однією з топових моделей бігових доріжок Spirit з великим розміром бігового полотна, свіжим дизайном і вбудованим блютузом для регулярного використання в домашніх умовах. Оснащена ультрасучасним модулем контролю пульсу під час тренування.Двигун: мотор постійного струму номінальною потужністю 3 л.с., пікової потужністю мотора - 5,5 к.с. Спеціальне кріплення двигуна з штампованої сталі забезпечує постійне рівномірний натяг і, як наслідок, надійну роботу; Захист двигуна від перегріву. Моторний відсік зроблений таким чином, щоб забезпечити циркуляцію повітря навколо двигуна і електроніки, не даючи можливості нагріватися. Всі електронні блоки встановлені на алюмінієві платформи, які виступають в якості поглиначів тепла, це у багато разів продовжить службу електронної начинки; Програмний модуль має десять тренувальних програм + 6 "швидких" клавіш управління швидкістю і кутом підйому; Приємний дизайн консолі з контрастним 7,5 '' LCD дисплеєм, що відображає всю необхідну інформацію під час заняття і резюмують дані після закінчення тренування; Унікальна функція контролю частоти серцебиття Heart Rate, виконана у вигляді графічної колірної шкали, яка, виходячи з віку, показує співвідношення поточного пульсу до максимально допустимому пульсу. Індикатор загоряється бурштиновим кольором при навантаженні в 50-60%, зеленим 65% - 80%, а червоним при 85% і вище, це дозволяє проводити тренування з максимальною ефективністю; Функція контролю активованих груп м'язів під час тренування Muscle activation, виконана у вигляді графічної колірної шкали, що відображає ступінь навантаження і залученості в роботу груп м'язів; Вбудований в центральну консоль вентилятор обдування тіла що займається; Якісне зносостійке 2-х шарове бігове полотно з великою біговій поверхнею 56 х 152 см. Амортизаційна платформа виконана на VCS-еластомеру. Шість спеціальних подушок, розподілених в рівній мірі по всі площі, ефективно поглинають ударну навантаження, зберігаючи суглоби і забезпечуючи безпечні тренування, що особливо важливо для тривалих тренувань; 25-ти мм фенольні дека; Додаткові кнопки управління швидкістю і кутом нахилу бігового полотна на бічних поручнях (0 ~ 9); Сенсорні датчики вимірювання пульсу розташовані на ергономічних рукоятках + телеметрія (сумісність з нагрудними датчиками Polar). Внутрішня цифрова система вимірювання пульсу має високу стійкість перед перешкодами; Нагрудний датчик пульсу поставляється в комплекті з біговою доріжкою; Вбудована звукова стереосистема, підключення MP3 і iPod; Для високого комфорту і безпеки встановлений гідравлічний циліндр, який полегшує процедуру складання / розкладання доріжки. Надійна система складання забезпечує компактне зберігання і можливість швидкого переміщення не схилили важкий тренажер, завдяки чотирьом опорним роликам на відміну від двох, як це зазвичай у інших виробників; Тримач для пляшки, полиця для журналів, мобільного телефону; Транспортувальні ролики. Висока якість матеріалів і збірки, великий вал для стабільного зчеплення, надійні підшипники комерційного рівня, широкі приводні ремені, великий рідкокристалічний дисплей з блакитною підсвіткою, дистанційне вимірювання пульсу і поставка в комплекті з біговою доріжкою нагрудного кардиодатчики, потужний двигун і просторе багатошарове бігове полотно, добре налаштована амортизація, тривалий термін гарантії - основні переваги бігової доріжки SPIRIT Esprit XT-385.16 Характеристика: Двигун DC 3 к.с. (5,5 к.с. пікова) Діапазон швидкості 1-18 км / год Кут нахилу бігового полотна 0-15%, електричний Розмір біговій поверхні 56 х 152 см Бігове полотно Двошарове Амортизація VCS еластомери Тип рами Складається Рекомендований вага користувача 150 кг Максимальна вага користувача 170 кг Консоль Тип дисплея 7,5 '' LСD дисплей з блакитною підсвіткою Тип дисплея опционно 10,1 "multi-color TFT Показання дисплея Швидкість, час, дистанція, калорії, пульс, програма, нахил, профіль тренування, кількість кіл Програми 10 тренувальних програм; 5 попередньо; 2 призначених для користувача; 2 пульсозависимих; 1 ручна Програми 10 тренувальних програм; 5 попередньо; 2 призначених для користувача; 2 пульсозависимих; 1 ручна Контактна вимірювання пульсу Є Дистанційне вимірювання пульсу Є вентилятор Є Звукова система Є Bluetooth for 2016 Spirit APP Є LCD TV Немає Габарити Транспортувальні ролики Є Діаметр валів 60 мм Габарити в робочому положенні 203х89х145 см Габарити в складеному положенні 122х89х176 см Вага тренажера 120 кг Гарантії Рамна конструкція На весь термін експлуатації Бігове полотно 1 рік Мотор 1 рік Електроніка 1 рік Роботи 1 рік


Теніс у Золочеві: перспективи та реалії (відео) - Золочів.нет\nТеніс у Золочеві: перспективи та реалії (відео)\nПродовжуємо нашу рубрику про дозвілля молоді. Сьогодні мова піде про теніс.\nТеніс – це один із найпопулярніших видів спорту. У Золочеві тенісний клуб “Олімп” успішно функціонує вже більше 30 років.\nПро перспективи та реалії тенісу у Золочеві ми дізнавалися у президента тенісного клубу “Олімп” Романа Мерещака і не лише.\n10-річна дівчинка, що постраждала в ДТП, потребує ДОНОРСЬКОЇ КРОВІ\n10-річна дівчинка, яка постраждала в ДТП, потребує потребує ДОНОРСЬКОЇ ІІІ (-) КРОВІ. Про це інформують у Клінічній лікарні швидкої медичної допомоги міста Львова. “❗❗❗10-річна дівчинка потребує ДОНОРСЬКОЇ ІІІ(-) КРОВІ❗Дитина постраждала внаслідок ДТП та медики міської дитячої лікарні вже кілька днів борються у реанімації за її життя. Але наші компоненти крові, […]


Нестача кисневих балонів, хворі у коридорах і 100 тисяч грн на лікування. Як лікують від коронавірусу в Україні | Новини України - #Букви\nПонеділок, 16 листопада 2020, 09:12\nНа початку жовтня представник ВООЗ в Україні Ярно Хабіхт прогнозував, що вже найближчим часом кількість нових хворих на коронавірус складатиме від 7 тисяч до 9 тисяч на день. Станом на середину листопада кількість хворих, у яких виявили COVID-19, перевищує 10 тисяч осіб. “Зелених” і “жовтих” зон карантину в Україні вже більше не залишилось навіть на Херсонщині.\nЛікарні переповнені в Одесі, Івано-Франківську, на Полтавщині. Під центри лікування коронавірусу переобладнують травматологічні, хірургічні та інші відділення. У Луцьку, Черкасах та Вінниці для лікування хворих на COVID-19 переобладнали пологові будинки.\nОднак навіть в таких умовах вже звичними стали черги зі швидких, а хворих оформлюють по кілька годин. Подекуди на кілька десятків хворих може бути лише два кисневих балони. “Букви” поспілкувались з хворими на коронавірус, щоб дізнатись, що ж насправді відбувається у лікарнях.\nОлег Попенко, 31 день провів у лікарні\nПерші ознаки коронавірусу киянин і громадський активіст Олег Попенко помітив ще наприкінці вересня.\n“Мені стало погано в понеділок ввечері, 21 вересня. У вівторок у мене піднялася температура до 37,5 градусів. 24 вересня я звернувся до сімейного лікаря. Мені поставили діагноз трахеїт, хоча в мене на той час сатурація впала до 90%. Був кашель і трималась температура. Однак лікарка не направила мене на комп’ютерну томографію (КТ) легень”, – згадує чоловік.\n28 вересня Олегові вдалось зробити КТ легень. Через 2,5 години він отримав на пошту результати. Виявилось, що в чоловіка вражені пневмонією 70% легень. Однак здати аналіз на коронавірус виявилось непростим завданням.\n“У п’ятницю, 25 вересня, я хотів здати аналіз у приватній лабораторії. Приїхав на Позняки, але побачив чергу з 40-50 людей. У мене вже кілька днів трималась температура 38 градусів, стало ясно, що з температурою я не зможу там вистояти”, – розповідає Олег.\n28 вересня ввечері в чоловіка піднялась температура до 38,3 градуса, і сімейний лікар викликала швидку. Олега відвезли у Першу клінічну лікарню на Червоному хуторі. Тут він пробув з 5 днів – з понеділка по п’ятницю. У вівторок, 29 вересня, в нього взяли ПЛР-аналіз. Результатів довелось чекати до п’ятниці.\n“Це була так звана сортувальна лікарня, де ми очікували результатів. Хворих було настільки багато, що вони лежали в коридорах. Все лікування відбувалось своїм коштом. Давали лише антибіотики, а лікаря ми майже й не бачили. Ми бачили його лише один раз”, – згадує Олег.\nУ суботу, 3 жовтня, о 4-й ранку чоловіка відвезли швидкою у Восьму клінічну лікарню, де лікують хворих на COVID-19. Коли Олега привезли, він ще три години чекав, поки нарешті покладуть у палату. У цій лікарні чоловік пробув 17 днів – з 3 по 20 жовтня.\n“Це була закрита зона. Нам забороняли виходити. Приміщення були не готові до того, що ми там знаходились. Ми лежали у травматологічному відділенні. На наше крило було лише дві точки з киснем на 20 хворих”, – згадує Олег.\nМайже все лікування знову відбувалось за кошт чоловіка. Безкоштовно видавали антибіотики. Все інше хворі купували власним коштом. Всього чоловік витратив 17 тисяч гривень лише на ліки. Окремо він купував їжу та продукти.\n“Доставку їжі ми замовляли на перший поверх, потім санітарки спускались вниз і приносили нам їжу. Нікого з рідних у лікарню не пускали. Медичний персонал спілкувався з нами дуже грубо. День розпочинався з матюків, особливо по суботах. У вихідні до нас взагалі ніхто не підходив, бо лікар був один черговий по лікарні”, – розповідає чоловік.\nНа 18 день перебування в лікарні Олега з симптомами коронавірусу хотіли виписати з лікарні, хоча повторне КТ показало, що легені залишались враженими на 40%. Тому чоловік наполіг, щоб його оглянув пульмонолог. Для цього Олега перевезли у Третю лікарню на Петра Запорожця.\n“У той день, коли мене перевозили в Третю лікарню, у Восьмій лікарні один з хворих на коронавірус викинувся з вікна. Коронавірус дуже сильно впливає на психіку. Іншого хворого хотіли виписати додому через тиждень з температурою 38,2. Не вистачає ліжок, і людей буквально викидають з лікарні”, – згадує чоловік.\nЗ 20 по 30 жовтня Олег провів у Третій лікарні. Тут його також поклали в травматологію, адже пульмонологія була повністю забита хворими на COVID-19. У лікарні в чоловіка взяли аналізи, а також зробили УЗД легень.\n“Тут за мною спостерігали кілька лікарів, вони провели всі обстеження і дали мені рекомендації, як далі лікуватись від коронавірусу”, – розповідає чоловік.\nВсього Олег пробув у лікарні 31 день. Пробувши тиждень вдома, чоловік поїхав на реабілітацію в санаторій “Жовтень” під Києвом. Всього ж на лікування він коронавірусу та на реабілітацію після хвороби Олег витратив близько 50 тис. грн.\n“На цьому мої витрати не закінчились. Ліки для печінки та вітаміни мені потрібно приймати ще кілька місяців, щоб повністю відновитися після хвороби”, – резюмує чоловік.\nАндрій Андрєєв. Провів у лікарні 40 днів, з них 20 – у реанімації\nХарків’янин Андрій Андрєєв лікується від коронавірусу з 6 жовтня. Чоловік досі продовжує лікуватись у Харківській інфекційній лікарні, оскільки у нього досі простежуються наслідки коронавірусу у вигляді запалення легень.\nСимптоми коронавірусу Андрій відчув на початку жовтня. 1 жовтня в нього піднялась температура до 40 градусів.\n“Я викликав швидку. Бригада приїхала без захисних костюмів, навіть без медичних масок. З ліків у них з собою теж не було нічого. Мене послухали, але вони нічого не почули, вкололи анальгін та поїхали”, – розповідає чоловік.\nСімейний лікар також не помітив симптомів коронавірусу. За порадою друзів 4 жовтня Андрій зробив КТ легень, яке показало 40% ураження.\n“Наступного дня я подзвонив своєму сімейному лікарю. Розповів про результати КТ і про те, що в мене вже тиждень тримається температура. Він натомість запропонував мені приймати антибіотики. Лікар не взяв до уваги навіть те, що я входжу до групи ризику, оскільки вже багато років хворію на цукровий діабет”, – скаржиться чоловік.\nПаралельно Андрій звернувся до лікаря Олександра Золотарьова, який тривалий час волонтерив на Донбасі. Лікар розписав лікування, однак воно не допомагало – у чоловіка вже почалися проблеми з диханням, адже не вистачало кисню.\n“Ми домовились з Олександром, що я приїду до нього на прийом. Я приїхав, він одразу зробив мені IFA-тест. Цей аналіз показав, що вже є антитіла. Також мені поміряли рівень кисню. Сатурація складала 45%. Лікар викликав швидку. Коли приїхали медики, то сатурація складала 35%. Мені ставало все гірше і гірше”, – згадує чоловік.\nУ швидкій Андрія підключили до кисню. Це дало змогу нормалізувати сатурацію. Спершу чоловіка планували відвезти у районну лікарню в Богодухів, що за 60 км від Харкова. Однак в результаті він опинився у Харківській обласній інфекційній лікарні.\n“Через 12 хвилин після того, як мене привезли, я був у реанімації. Мене підключили до апарату штучної вентиляції легень. Я провів у такому стані 20 днів. Крім того, мені ще вводили величезну кількість ліків. Всього на ліки я витратив майже 95 тис. грн”, – згадує Андрій.\nЯк розповідає чоловік, коронавірус діє не лише на легені, а й на психіку.\n“У реанімації з нами лежала жінка. Заслужений лікар України. Вона весь час знімала з себе маску, кидалась медикаментами, кричала, щоб її відвезли додому. Наслідки були плачевними, вона не змогла подолати хвороби. Такі ситуації, на жаль, бувають доволі часто”, – згадує Андрєєв.\nПісля 20 днів у реанімації чоловіка перевели в так звану легку реанімацію, де він ще тиждень був на кисні. Минулими вихідними у чоловіка вже забрали концентратор, і він дихає самостійно. Сподівається, що вже найближчим часом його випишуть з лікарні, але на цьому лікування не закінчується.\n“Я дуже сильно схуд після перебування в лікарні. Всього я втратив 30 кілограмів. Також у мене атрофія м’язів через тривале лежання. Зараз я почав ходити, але мені дуже складно поки що. Тому мене чекає багато місяців реабілітації. Я би може поїхав кудись у санаторій, однак після лікування в мене на це зовсім не залишилось коштів”, – розповідає чоловік.\nВолодимир. Провів у лікарні 14 днів\nКиянин Володимир виписався з лікарні у п’ятницю, 13 листопада. Хоча в чоловіка ще залишились ознаки хвороби.\n“Я вже фізично не міг знаходитися у лікарні. Дома і стіни лікують, тому я попросив, щоб мене вже відпустили. Зараз лікують вдома самостійно на самоізоляції”, – пояснює чоловік.\nПерші ознаки коронавірусу чоловік у себе помітив ще 20 жовтня. Про хворобу свідчила температура, яка постійно піднімалася – з 37,5 до 39 градусів. Володимир відразу звернувся до свого сімейного лікаря, який виписав йому антибіотики, однак вони не допомагали.\n“Температура зростала, лише один раз вдалося її збити, але вранці вона знову піднялась. Це було 31 жовтня. Тоді я викликав швидку. Мене завезли в лікарню на Печерську, де в мене взяли аналіз”, – згадує чоловік.\nВже через два дні Володимир дізнався, що в нього позитивний аналіз на СOVID-19. Після цього чоловіка перевезли в Оболонську лікарню.\n“Мене лікували дуже інтенсивно. Сатурація в мене упала до 81%, тому я чотири дні пролежав на кисні. Оболонська лікарня дуже добре підготовлена до лікування коронавірусу. Тут є кисень в палатах, в коридорі є місце підключення до кисню. Усі лікарі в костюмах захисту, лікують по протоколу”, – розповідає киянин.\nСеред пацієнтів лікарні Володимир зустрічав людей з різних регіонів України.\n“Поруч зі мною лежала бабця з Запоріжжя. Розказувала, що вона два тижні гинула в Запоріжжі, а в Києві її витягли за один день. Швидкі їдуть постійно. Я поки лежав у лікарні, постійно чув мигалки. Однак відділення не було переповнене – лікарі не брали більше, ніж дозволяють можливості лікарні. Я не бачив такого, щоб лежали в коридорах”, – згадує чоловік.\nПісля чотирьох днів на кисні чоловіка перевели у палату, де продовжили лікування. Вже через тиждень його виписали додому, де він продовжує лікуватись від коронавірусу. На лікування від коронавірусу Володимир вже витратив 15 тисяч гривень. Однак на цьому витрати не завершуються.\n“У мене ще залишаються наслідки коронавірусу, які пов’язані з тахікардією і тиском. До коронавірусу в мене не було таких перепадів тиску. У нормальному стані у мене тиск 130 на 90, а підскочив до 175. Мій знайомий лікар сказав мені, що це триватиме ще десь місяць. Тому перше, що я зроблю після одужання, – звернусь до кардіолога”, – стверджує чоловік.


Невідомі у Франції замінили святу воду в церковних купелях алкоголем » PostRoll - гарячі новини звідусіль\nPostRoll » У світі » Невідомі у Франції замінили святу воду в церковних купелях алкоголем\n09 вересня 2017 17:28 Переглядів: 55 Коментарів: 0 Надрукувати\nУ французькому селі Шато-Шалон невідомі замінили святу воду в церковній купелі коньяком. Про це в суботу, 9 вересня, повідомляє AFP з посиланням на місцевий туристичний центр.\nІнцидент стався в кінці серпня, але відомо про нього стало тільки в п'ятницю. Туристи відчули запах алкоголю при вході до місцевої церкви і поцікавилися у гіда, чи є це місцевою традицією.\nМісцева влада ініціювала власне розслідування і з'ясувала, що в купелі зі святою водою невідомі вилили літр коньяку. У церкві не проводяться служби, тому те що сталося було помічено не відразу.\n«Це розсмішило мене. Я думаю, що люди, які це зробили, мають почуття гумору і хочуть порвати з традиціями», - розповів мер Шато-Шалона Крістіан Вуільем, зазначивши при цьому, що, ймовірно, цей жарт потішив не всіх.\nКупелі були очищені і знову наповнені святою водою. Особистість людей, відповідальних за інцидент, наразі не встановлена.


«Не знаю відповідей на половину завдань!» » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\n«Не знаю відповідей на половину завдань!»\n20 березня відбулося пробне тестування з математики, історії України, біології, географії, фізики.\nУ гімназії №7 із 300 зареєстрованих учасників пробного тестування не з’явилося 28 осіб. Найбільше зареєструвалися на історію України (150 учасників), математику (105).\nДля багатьох пробне тестування виявилося складним.\n– Дуже важко, – зізнається учень 11-го класу гімназії №2 Андрій СЕРГЕЄВ, який писав пробне тестування з математики. – Половину завдань не знаю, особливо з геометрії. Часто відповідав навмання. Добре, що є ще два місяці, буду тренуватися з репетиторами. Переконався, що списати майже неможливо: забирають усі речі, мобілку, калькулятор. Залишають тільки ручку й папір. Взагалі пробне тестування – це добре, можна перевірити свої знання і підучити те, у чому "плаваєш".\n– Деякі завдання з математики, які траплялися на пробних тестах, ми у школі не розглядали, – стверджує учениця 11-го класу школи №27 Станіслава ІФТИМІЙЧУК. – У школі маю з математики 11 балів. Тепер будемо готуватися. Головне – вивчити усі формули. Займатимемося з нашою вчителькою на факультативі.\n– Очікував простіших завдань, – каже учень 11-го класу школи №22 Антон ЛЕВИЦЬКИЙ. – Відповідь на деякі з них не знав. Найгірше пам’ятаю історію України ХХ-го століття. Більшість учасників посиділи хвилин 40 і пішли із зошитами додому. Але я вирішив усе розв’язати в аудиторії – адже платив гроші, щоби відчути атмосферу.\n– Щоби успішно скласти зовнішнє незалежне оцінювання, потрібно відвідувати усі уроки і ретельно до них готуватися, самостійно опрацьовувати завдання, які є на спеціальних сайтах, – радить директор гімназії №7 Світлана РУДЬКО. – І, звісно, тим, хто взяв участь у пробному тестуванні, буде значно легше зорієнтуватися, що ще треба вивчити.\nЗа словами директора Івано-Франківського регіонального центру оцінювання якості освіти Богдана ТОМЕНЧУКА, у нашій області на пробне тестування зареєструвалося 4056 учасників. З них оплатило участь у тестах 3186. У перший день тестування з’явилося 96 відсотків зареєстрованих, другого дня – 95 відсотків.\n– Це дуже високий показник явки, один із найвищих в Україні, – зазначив Богдан Томенчук. – Загалом пробне тестування відбулося дуже добре, без жодних інцидентів. Учасники тестів, а також інструктори та відповідальні за ЗНО попрактикувалися, пройшли технологічну та психологічну адаптацію, мали можливість перевірити свої знання.\nЗагалом у Чернівецькій області очікується близько 6,5 тисячі учасників основного ЗНО. Тож пробне тестування пройшла майже половина з них.\nЛідер за кількістю учасників пробного тестування – Чернівці (923 осіб у перший день тестів), на другому місці – Новоселицький район (308 осіб), на третьому – Заставнівський (228).\nИгра жемчужина дельфина делюкс играть бесплатно 777kazino.ru/dolphins-pearl/.