Регіональна економіка – Качан Є. П. – Поняття про фінансові ресурси і фінансові потоки у регіонах ❤ - Регіональна економіка - Качан Є. П | Підручники\nHome ⇒ 👍Регіональна економіка - Качан Є. П ⇒ Регіональна економіка – Качан Є. П. – Поняття про фінансові ресурси і фінансові потоки у регіонах\nРегіональна економіка – Качан Є. П. – Поняття про фінансові ресурси і фінансові потоки у регіонах\nПід фінансовими ресурсами регіонів розуміють грошові ресурси, отримані внаслідок виробничо-господарської діяльності господарських суб’єктів регіону і доходів населення. Обсяг фінансових ресурсів регіонів відображає економічний потенціал територій і платіжно-фінансовий попит регіональних соціально-економічних систем.\nФінансові ресурси складаються:\n– з ресурсів бюджетів усіх рівнів (АР Крим, обласних і місцевих), які використовуються для поточного фінансування економіки регіону, соціальної сфери, інвестування важливих господарських проектів;\n– ресурсів позабюджетних фондів;\n– ресурсів господарських об’єктів, які використовуються для фінансування власних оборотних засобів і капітальних вкладень, утримання об’єктів власної соціальної інфраструктури;\n– кредитних ресурсів комерційних банків та інших фінансових структур, що використовуються для швидкого і зворотного фінансування оборотних засобів і капітальних вкладень?\n– субсидій, дотацій, субвенцій та інших надходжень з державного бюджету України для подолання дефіциту регіональних бюджетів і централізованих інвестицій.\nФінансові ресурси регіонів поділяються на централізовані (ресурси бюджетів усіх рівнів та інші державні надходження, надходження від комунальної власності) і децентралізовані (фінанси юридичних і фізичних об’єктів різних форм власності). Децентралізовані фінанси не підпорядковуються регіональним і місцевим органам влади, але також є об’єктами регулювання регіональної фінансової політики.\nОтже, фінансові ресурси регіонів – це результат діяльності системи розподілу і перерозподілу національного доходу країни. Основним напрямом використання регіональних фінансових ресурсів є фінансове забезпечення функціонування соціальної і частково виробничої інфраструктури.\nФінансово-бюджетна система регіонів\nВплив держави на економіку регіонів здійснюється через фінансово-бюджетну систему [9, 385-387] шляхом:\n– формування регіональних (обласних і місцевих) бюджетів;\n– прямого державного інвестування;\n– створення спеціальних фондів для фінансування регіональних програм;\n– пільгового кредитування та оподаткування;\n– преференцій та спрямування коштів державних позабюджетних фондів.\nЗ централізованих джерел фінансуються витрати на нове будівництво та реконструкцію промислових об’єктів, об’єктів природоохоронного призначення, на перебудову та розвиток депресивних територій та регіонів з низьким рівнем промислового потенціалу, надлишком трудових ресурсів, регіонів зі складними природно-географічними та екологічними умовами.\nПрава місцевих органів самоврядування щодо створення позабюджетних цільових фондів нині надзвичайно обмежені. Органи місцевого самоврядування позбавлені можливості створювати валютні фонди. Це спричинено численними порушеннями у формуванні позабюджетних фондів, надходженням до них коштів, які повинні були спрямовуватися до місцевих бюджетів, відсутністю дієвого контролю за використанням цих фондів.\nСуть і принципи місцевого самоврядування\nОднією з головних підвалин кожної демократичної держави є місцеве самоврядування, функціонування якого здійснюється на засадах самостійності та фінансової незалежності. Головною ознакою фінансової незалежності органів місцевого самоврядування є володіння та самостійне розпорядження фінансовими ресурсами, розмір яких відповідає функціям і завданням, що покладаються на ці органи. Фінансову незалежність можна розглядати як можливість самостійного вирішення питань комплексного фінансового забезпечення економічного та соціального розвитку даної території, що входять до компетенції відповідного рівня місцевого управління, а також в оптимальному врахуванні інтересів держави, підприємницьких структур, населення і місцевого самоврядування.\nЛегітимність місцевого самоврядування в Україні підтверджує Конституція, а Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні” визначено систему та гарантії місцевого самоврядування, засади організації та діяльності, правового статусу та відповідальності органів і посадових осіб місцевого самоврядування.\nЗаконом України “Про місцеве самоврядування в Україні” легітимізується фінансова незалежність місцевого самоврядування. Це самостійність розробки, розгляду, затвердження та виконання місцевих бюджетів; внесення змін до місцевих бюджетів; встановлення місцевих податків і зборів та розмірів їхніх ставок у межах, визначених законодавством; надання пільг за місцевими податками та зборами; випуск місцевих позик, лотерей та інших цінних паперів; отримання позик з інших місцевих бюджетів та інших джерел; передача коштів з відповідного місцевого бюджету до інших місцевих бюджетів; розміщення належних органам місцевого самоврядування коштів у банках, отримання відсотків, зарахування їх до доходів місцевих бюджетів; утворення позабюджетних цільових (у тому числі валютних) фондів; розпорядження комунальним майном; встановлення в порядку і в межах, визначених законодавством, тарифів на послуги, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності; право створення комерційних банків та інших фінансово-кредитних установ [10,187].\nЗемля та інші види природних ресурсів, розміщених на території адміністративно-територіальної одиниці, лише номінально входять до складу матеріальної та фінансової бази місцевого самоврядування, адже вони не включені до переліку об’єктів, щодо яких виникає право комунальної власності. Більше того, невизначеність правових відносин щодо володіння землею та іншими природними ресурсами не дає підстави для розгляду цих об’єктів як важливої передумови функціонування органів місцевого самоврядування на засадах фінансової незалежності.\nЄвропейською хартією місцевого самоврядування окремо не висувається вимога щодо самостійності бюджетів місцевої влади, лише визначається їхня автономія щодо здійснення своїх функцій, а також право на власні фінансові ресурси.\nСамостійність місцевих бюджетів гарантується:\n– державною підтримкою розвитку продовольчої сфери за допомогою податкової, інвестиційної та кредитної політики, наявністю власних бюджетних доходів і достатнім рівнем закріплених доходів;\n– правом органів місцевого самоврядування визначати напрямки використання бюджетних коштів;\n– забороною на вилучення вільних залишків коштів місцевих бюджетів;\n– відшкодуванням збитків, завданих державними органами й органами місцевого самоврядування іншого рівня;\n– стабільністю економічного законодавства. Самостійність бюджетів забезпечується наявністю власних\nДохідних джерел і правом визначення напрямів їхнього використання відповідно до законодавства України. Основними складовими поняття самостійності місцевих бюджетів у чинному законодавстві є:\n– невключення місцевих бюджетів до державного та інших бюджетів;\n– наявність власних та закріплених джерел доходів місцевих бюджетів;\n– право самостійно визначати напрями використання бюджетних коштів;\n– право самостійного використання вільних бюджетних коштів, а також законодавчого обмеження можливості їх вилучення;\n– компенсація державою додаткових витрат органів місцевого самоврядування, які виникають унаслідок рішень, що ухвалюють органи державної влади.\nУ доповіді експертної комісії з проблем місцевих та регіональних фінансів Ради Європи “Політика субсидування органів місцевого самоврядування” зазначається, що для незалежності органів місцевого самоврядування важливішими, ніж структура субсидій, є обсяги місцевих податкових надходжень. При цьому слід враховувати принципово інший підхід до місцевого оподаткування і сам склад місцевих податків у зарубіжних країнах порівняно з вітчизняним.\n« Регіональна економіка – Качан Є. П. – Правова база реалізації механізму регіональної політики\nРегіональна економіка – Качан Є. П. – Фінансово-бюджетна система регіонів »


Домівка 2020-10-16\t Перегляди: 233\nЩоб на всі сто процентів бути упевненим в міцності майбутньої будови, потрібно з безлічі варіантів фундаментів вибрати такий, щоб він добре підходив під геологічні умови будівельної ділянки і тяжкість будинку, визначену в проекті.\n- проект майбутнього будинку;\n- консультація фахівців;\n- розрахунки і аналізи.\n1. При виборі фундаменту знадобиться звертати увагу на деякі чинники. Враховуйте поверховість майбутньої будови. Коли планується будувати будинок в один поверх, площа його не грає великої ролі - навантаження на фундамент невелике, і вкладення знадобляться невеликі. При плануванні будинку в два-три поверхи його вага зростає порівняно з одноповерховою, і здатність основи, що несе, має бути вища.\n2. Визначте рівень грунтових вод. Якщо вода близько, можна підвести будинок над землею, інакше доведеться створювати потужний дренаж. Інакше підмив буде гарантований кожної осені і кожної весни. Також упізнайте глибину, на яку промерзає грунт, - потрібно постаратися закласти фундамент дещо нижче відмітки промерзання.\n3. При високих показниках міцності грунту хорошим варіантом може стати стрічковий фундамент. Якщо земля промерзає не дуже глибоко, грунтові води залягають низько, а прошарки слабких грунтів відсутні, для одноповерхового каркасного будинку цей тип основи буде самим відповідним. Переваги вибору: надійність конструкції і досить рівномірна усадка, можливість збудувати будинок у будь-якій конфігурації. Мінуси: процес будови досить трудомісткий, витратний, матеріаломісткість досить висока.\n4. У такої конструкції, як стовпчастий фундамент, більше переваг, ніж недоліків. Вона виглядає як побудовані в ряд стовпи, які виставлені під стіни, що несуть, з певним кроком. Зазвичай крок між стовпами роблять не більше трьох метрів. Стовпи можна виготовити з будь-якого матеріалу - цеглини, бетону, навіть дерева. Глибину їх заставляння визначають залежно від умов ділянки під будівництво. У більшості випадків треба влаштовувати подушку з піску. Трудомісткість процесу досить висока, але невеликі вкладення і надійність конструкції цього типу перекривають недоліки.\n5. Свайний фундамент буде прийнятніший в тих випадках, коли в шарах суглинку і піску є мулкий або торф'яний прошарок. У гвинтових металевих паль здатність, що несе, цілком достатня для того, щоб витримати каркасні будівлі в два поверхи. Крок паль прийнятніше влаштовувати в півтора метри. Як головну перевагу цього фундаменту слід зазначити його економічність.


Blogs / page - 14 :: BetaProject\nПланшет , на що звернути увагу при придбанні?\nДуже потрібна мені допомога) Зібралася я купувати #планшет , і виникла в мене проблема з вибором. Хочеться щоб і не дуже дорого, і щоб був добрий функціонал. Я не дуже розбираюся у технологіях та хочеться не марно витратити гроші на новий #гаджет. Хочу почути відгуки , якими моделями ви користуєтесь, які недоліки, які плюси вашої моделі. Постало питання до користувачів планшетів: на що потрібно...\nТрадиції на Святвечір\nЯ вже писала про 12 страв, які готують на Хмельниччині на Святвечір. Сьогодні ж хочу розповісти вам про ті традиції, яких дотримуються до нашого часу.\nРіздвяний вертеп - це спосіб відтворення сцен з історії Різдва з допомогою засобів з використанням різних мистецтв. Словом «вертеп» не називать зображення, які являються предметами поклоніння чи які відносяться до релігійних канонів.\nЄ декілька різновидів вертепу:\nВертепні композиції - це відображення різних різдв'яних сцен з використанням різноманітних об'ємних фігурок, які...\nOutlast - найстрашніша комп’ютерна гра\n#Outlast – це не просто #комп’ютерна гра, це витвір, що являє собою нову еру в жанрі жахів. Гра не тільки успіх розробників, але і тріумф виходу на вищий рівень всієї індустрії хоррорів. Геймплей гри заворожує, адже у вас не буде зброї, доведеться тікати і ховатися в темряві, інакше злобні мешканці психлікарні оброблять вас як різдвяне порося. У ваших руках буде тільки відеокамера,...\nДобре відпочивати в Україні, європейцю.\nУ кожного з нас є родичі, друзі чи принаймі знайомі які багато років назад зробили свій вибір і поїхали в європейські країни батрачити не за гривні, а за гроші. Як правило іноді вони приїджають до дому нас провідати, особливо ті хто за снігом засумував. Один з таких українських переселенців щорічно відвідує рідну Вінницю на новорічні свята. Офіційна мета візиту - засумува за мамою,...\nЯкщо Ви мама, господиня, жінка, дружина, заходьте до мене в гості на сторінку\nЯкщо Ви мама, господиня, жінка, дружина, заходьте до мене у гості на сторінку. Будемо ділиться досвідом, спілкуватися і разом радіти досягненням наших малюків. Буду дуже Вам рада і вдячна.\nКак выбрать украшение для волос на праздники и повседневно\nНа праздники мы хотим себя украсить. и, конечно, начинаем выбирать #УкрашенияДляВолос. Необходимо сразу определиться с целью использования украшения. Или вы его будете одевать только в особенные дни, или хотите использовать и в обычные дни. Универсальность украшений очень не мало важная вещь, многофункциональные вещи смотрятся в разном использовании по новому. Из украшений для волос очень люблю...\nСім’я без батька – чи варто?\nРозлучення – не найкраще рішення сімейних проблем, та якщо ви вже замислились над цим питанням, варто добре зважити всі «за» та «проти». У кожного своя ситуація, - скажете Ви, - і будете абсолютно праві. Та є питання, яке стосуватиметься усіх жінок-матерів. Ось про нього й хотілося б поговорити.\nДитина без батька.\nУпустимо аналіз особистих образ та непорозумінь з...\nСімейний рецепт різдвяного капусняка\nЗа таким рецептом готувала ще моя бабця, потім тато (так-так, я правильно написала, тато!), а тепер от я. Тут напишу рецепт саме пісного капусняку, який ми варимо на Святвечір. Проте в інші дні він готується на м’ясному бульйоні та подається зі сметаною.\nУСПІХ ПРИХОДИТЬ З НАВЧАННЯМ\nСьогодні п'ятий день до ряду ми говоримо про #особистість = #лідерство = #реалізацію. Про те, що необхідно (#іскра, #пристрасть) і що заважає (#страх, #невдачі). Коли Ви знайшли в собі ту іскру і повірили пристрасно в можливість її реалізації, Ви подолали або взяли в партнери свій страх, почали щось робити, перемігши тиск перших невдач і помилок. І ось Ви підійшли до наступної сходинки -...\nА як святкують #Різдво в тебе вдома? Чи любиш ти зимові свята?\nДумаю багато людей стикаються із цими питаннями останнім часом. Усі ми готуємось до #свята менше чи більше. Відповідні фільм по телевізору додають свою атмосферу, або навіть світ від гірлянд у вікнах.\nОбожнюю коли вдома збирається вся родина, яка зустрічається не так часто. Всі обговорюють або сімейне...\nСвятвечір – одне із найшановніших свят у нашій країні. Йому передує традиційний 40-денний піст, а кульмінацією стає сімейна вечеря, яка символізує силу традицій та передачу їх з покоління в покоління.\nВ Україні на Святий вечір подаються 12 пісних страв, згідно кількості Апостолів. А головним з них є кутя, що уособлює собою плодючість і достаток. За традицією, першу ложку куті батько має підкинути догори, а діти ловити – таким чином він ніби передає їм усі свої знання.\nРецепт смачного чаю!\nВсім відоме класичне поєднання чорного чаю з лимоном і цукром мені чомусь завжди нагадує подорож в поїзді! А зараз я часто заварюю чай з різними травами, спеціями і фруктовими добавками і із задоволенням поділюся своїм улюбленим рецептом з імбиром. Слід пам'ятати, що перед тим, як засипати заварку, краще обшпарити чайник окропом. Це зробить чай запашним і об'ємнішим за смаком.\nНоворічне чудо. А ви відчували колись його?\nОсь і наступив 2015 #НовийРік , надзвичайно важкий для моєї країни рік закінчився і наступив новий, і всі ми сподіваємося що він стане роком миру, злагоди та щастя. Кожного грудня, протягом багатьох років я зустрічав наступний рік з піднесеним, святковим настроєм...І так вже траплялось, що завжди траплялось щось чарівне та незвичайне : наприклад 3 роки тому, саме 31 грудня майже опівночі у мою...\nЕнергетичні парадокси електричних чайників.\nЕлектричний чайник якої потужності, на вашу думку, споживає менше електроенергії – 500 Вт чи 2 кВт? Більшість людей вважає, що 500 Вт чайник «накрутить» лічильник менше, ніж його потужніший «родич». Але це не так – 2 кВт чайник набагато вигідніший. Як таке можливо? Давайте розберемось.\nВзагалі кажучи, обидва чайники мають виконати однакову роботу...\nМої враження від авіакомпанії Дніпроавіа.\nВже кілька разів я користуюся послугами Дніпроавіа. Мені подобається, що рейси прями, тобто без пересадок та виліт з Дніпропетровську, що мені підходе. Я вже літала і Люфтганзою і Австрійськими авіалініями, але мушу зазначити, що Дніпроавіа нічим їм не поступається. На борту літака завжди прибрано та гарно. Перед зльотом завжди роздають цукерки (щоб вуха не закладали). Також щодо харчування, то...\nКоли розбирати #новорічну ялинку?\nУ мене в сім’ї є маленькі діти і ялинка вже не зовсім схожа на новорічну ялинку, бо іграшок знизу вже зовсім немає, тільки на горі трохи іграшок в нас лишилось. За цей новий рік ми побили багато іграшок, як тільки я не намагалася зберегти їх. Але ж діти є діти. Звісно, що до Різдва ялинка в нас постоїть, але до Старого Нового Року вже, мабуть, не дотягне. Цікаво, як в інших сім’ях з...\nСимвол Різдвяних свят – кутя\nЗабулося привітання Президента та гучне святкування Нового Року. Українці та й решта слов’янських народів ретельно готуються до великого релігійного свята Різдва Христового. Звичайно, ніхто сьогодні не притримується давніх традицій щодо кількості страв чи певних їх видів на різні свята. Однак відголоски минулого до сьогодні присутні за нашими столами.\nКутя – традиційна страва, що...\nЦього року мій #НовийРік видвався на диво таким затишним та дивовижним!) Із новорічним кіно, ялинкою у вогниках, та коханою людиною поруч\nРіздвяний настрій з відтінком печалі...\nЗ натхненням і радістю чекаємо ми щороку на #НовийРік та вервечку різдвяних свят, які він веде за собою... Та цього року почуття новорічного затишку отруєні гірким присмаком печалі... Чому ж #НоворічниНастрій зовсім не такий яким мав би бути? Може це тому, що #Дитинство втікає все далі, і все тихіше чути його безтурботний сміх, і все рідше ми намагаємось торкнутись до нього ласувкавим...


Енергетичні ліки для хворої економіки - Енергоринок - dt.ua\n7 липня, 2019, 13:45 Роздрукувати Випуск №26, 6 липня-12 липня\nЛише мужні українці здатні пережити протягом одного року дві революції на ринку електроенергетики.\nСпочатку лібералізацію роздрібного ринку, що призвела до кількамісячного хаосу в галузі, багатомільйонних збитків учасників ринку та відчутного зростання цін для споживачів. А останніми днями розпочався новий раунд випробувань для українських споживачів електроенергії — лібералізація оптового сегмента ринку, яка (що ми і прогнозували) несе не менше ризиків для країни, ніж зимові зміни.\nЗнову ми читаємо невтішні повідомлення менеджерів енергокомпаній у профільних пабліках про непрацюючу ринкову інфраструктуру. Знову шоковані споживачі публікують виставлені постачальниками нові ціни, супроводжуючи їх зовсім нериторичним запитанням: "Де взяти гроші на все це?".\nСаме останнє зростання вартості електроенергії (подекуди у 1,5 разу) багатьох змусило остаточно втратити віру в цивілізовану українську енергетику. А разом з нею — і в цивілізовану українську економіку.\nЧи є, пардон за каламбур, світло в кінці цього електроенергетичного тунелю? Чи зможе Україна колись нарешті вступити у смугу стабільності у цій стратегічній галузі, від стану справ у якій залежить доля кожного? Кожного енергетика, кожного промисловця, кожного споживача, якими є всі ми? Коли у енергетиці припиняться експерименти, які за впливом на психіку нагадують середньовічні тортури?\nНа щастя, відповідь на ці запитання є. Вона цілком конкретна: українська енергетика стане цивілізованою, коли енергосистему України буде повністю синхронізовано з енергосистемою континентальної Європи.\nПовноцінне технічне, технологічне, організаційне, юридичне приєднання нашої енергомережі до європейської вирішить цілий комплекс проблем. Без перебільшення, стане енергетичною панацеєю для України.\nПерш за все вільні перетоки електроенергії раз і назавжди позбавлять можливості окремих олігархів шантажувати українську економіку та українських споживачів віяловими відключеннями, як це було у 2015 р. Саме тоді структури ДТЕК керували "рубильником" не в інтересах споживачів і енергосистеми, а в інтересах власної кишені, схиляючи державні органи приймати рішення з метою зростання тарифної виручки ТЕС. Саме тогочасні блекаути, влаштовані країні Ахметовим, стали виправданням для запровадження схеми "Роттердам+" і для безпідставного збагачення найбільшого олігарха на суму близько півмільярда доларів щороку за рахунок решти українців.\nПісля синхронізації української енергосистеми з європейською такий зухвалий шантаж, поєднаний з подальшим грабунком, стане в принципі неможливим. Щойно на горизонті з'явиться нова "Крєпость", трейдери вже будуть готові замістити обсяги ахметовських ТЕС аналогічними обсягами електроенергії, виробленої в Європі. Ласкаво просимо до конкурентного ринку, наш нешановний "немонополісте"!\nЧи зможуть лобістські зусилля потужних гравців на кшталт ДТЕК чинити вирішальний вплив на енергетичну політику країни після того, як ми станемо частиною єдиного цивілізованого енергетичного простору? Сумніваюся. Адже синхронізація — це також і відкриття електроенергетичного ринку України для потужних західних гравців. Часто набагато потужніших, ніж будь-яка українська енергетична монополія. Гравців, які звикли грати за цивілізованими правилами та працювати у юрисдикціях під пильним контролем цивілізованих регуляторів. Саме такі, цивілізовані, правила гри будуть перенесені разом із синхронізацією на терени України.\nРобота у зв'язці з Європою — це також гарантія нової якості технічних показників енергосистеми. Технічні й організаційні заходи, яких вживає "Укренерго" і підприємства генерації, посилять стійкість енергосистеми. Регулювання частоти, потужності, напруги струму буде якіснішим. Україна зможе отримувати аварійну допомогу відразу від кількох десятків європейських країн, що є учасниками ENTSO-E.\nПриєднання до енергосистеми Європи з її диверсифікованою енергогенерацією сприяє оптимізації використання генерації української. Особливо в умовах, коли вже за кілька місяців нові "зелені" потужності, за прогнозами "Укренерго", цілком "поглинуть" усі наявні балансуючі потужності. Можливості Європи тут будуть якнайдоречнішими.\nА тому після інтеграції до ENTSO-E Україна зможе цілком впевнено продовжити активне залучення інвестицій у відновлювані джерела енергії (ВДЕ), які вже зовсім скоро "пригальмують" на тлі зниження "зеленого" тарифу, запровадження аукціонів і відсутності технічних можливостей енергосистеми для ефективного балансування нестабільної "зеленої" генерації.\nЗ іншого боку, структурні перекоси в українській електроенергетиці, яка де-факто наразі ізольована, зважаючи на геополітичні причини, поки що стримують органічний розвиток нашої атомної галузі.\nМабуть, єдина в країні високотехнологічна галузь, що за останні десятиліття не втратила свого значення для нашої економіки, — це атомна енергетика. А якщо бути зовсім відвертими, то атомна галузь для сьогоднішньої України просто незамінна.\nПо-перше, вона забезпечує понад половину генерації всієї електроенергії, рятуючи нас від різного роду дефіцитів, шантажів та інших провалів решти видів генерацій. По-друге, атомна енергія зберігає своєю низькою собівартістю останні крихти конкурентоспроможності української економіки. Вливаючись в енергетичний мікс з вартістю, у десять разів нижчою за вартість ВДЕ і у 3–4 рази за вартість застарілої теплової генерації, "атомка" досі давала можливість промисловості і комунальному сектору України не збанкрутувати. А сама водночас сиділа на голодному пайку в енергетичного регулятора, адже тарифи української атомної генерації були у рази заниженими порівняно з тарифами як інших українських колег-енергетиків, так і колег-атомників у решті країн світу.\nХоча значна частка атомної енергії у загальній енергогенерації фактично рятує Україну, структура енергетичного міксу в Україні така, що нові базові енергопотужності АЕС без створення нових балансуючих потужностей неможливі. Державний "Енергоатом" і вся наша енергетика мали би неабиякі можливості для розвитку, якби оператор АЕС мав справедливий тариф та "інвестував" чесно зароблені кошти не у кишеню олігархів, як це було досі з вини влади, а у власні балансуючі потужності.\nПроте Україна втратила час, практично не виділяючи коштів на розвиток сучасної високотехнологічної низьковуглецевої атомної енергогенерації. За останні 15 років не було введено в експлуатацію жодного нового енергоблоку.\nПокрокова синхронізація енергосистем України і Європи дасть змогу виправити це прикре непорозуміння. Вже за кілька років атомники зможуть наростити виробництво і експорт своєї електроенергії до країн ЄС на додаткові сотні мільйонів євро на рік. Адже енергодефіцитній Східній Європі дуже потрібна порівняно недорога електроенергія українських АЕС.\nВід нас знадобляться лише дві речі. По-перше, запустити нарешті проєкт "Енергоміст Україна—ЄС", який уже у найближчі рік-два має стати першим кроком на шляху до повної синхронізації енергосистем. По-друге, зняти новий прес з НАЕК "Енергоатом", який було покладено останніми урядовими рішеннями, що стосуються реалізації компанією згенерованої нею електроенергії на новому ринку.\nЯкщо ще кілька місяців тому "Енергоатом" розраховував на значне збільшення виручки на тлі запровадження ринку, то сьогодні він змушений продавати 90% електроенергії за безцінь монополістам — колишнім обленерго — в рамках ПСО, а решту 10% — на ринку "на добу наперед". Відтак, достеменно прогнозувати власний грошовий потік атомники не можуть. Де вже тут говорити про планування мільярдних інвестицій у збільшення потужностей і модернізацію?\nСитуацію слід виправляти негайно. "Енергоатому" слід невідкладно повернути право вільно продавати не менш як половину генерованої електроенергії, а чесно зароблені кошти мають бути спрямовані на створення конкурентних умов праці для атомників (масовий відплив яких за кордон через штучно занижені зарплати слід було зупиняти "ще вчора") та розширення експортних можливостей українських АЕС. Сотні мільйонів, а у перспективі — і кілька мільярдів євро на рік додаткової експортної виручки українській економіці не завадять.\nТак само, до речі, як і не завадить економіці значна економія від синхронізації енергосистеми України з енергосистемою ЄС завдяки запровадженню справжньої конкуренції, про яку ми згадували вище, в усіх сегментах ринку.\nЦе зараз основним гравцем на ринку "на добу наперед"" і на внутрішньодобовому та ринку додаткових послуг (де найдорожча електроенергія) є теплова генерація ДТЕК. А коли відкриється західний енергетичний кордон, гнучкі умови для українських споживачів пропонуватимуть енергетики багатьох країн. У Польщі, наприклад, балансуюча теплова генерація — це більша частина від всього виробництва електроенергії. Та й до Роттердама Польща ближче. Тому після відкриття ринку конкурувати в Україні з умовними поляками ДТЕКу доведеться перш за все ціною. Відтак, цінові пропозиції для українських споживачів ставатимуть вигіднішими. Наприклад, "Укренерго" оцінює потенціал поступового зниження цін на ринку "на добу наперед" до 30%. Це потягне вниз і ціну внутрішньодобового ринку, і балансуючого. І загалом збереже для економіки сотні мільйонів євро на рік, зробивши її конкурентоспроможнішою і залишивши такі необхідні для інвестицій додаткові кошти на рахунках споживачів електроенергії.\n"Енергоміст Україна—ЄС", форсування повної синхронізації енергосистем України і континентальної Європи можуть уже у 2020–2022 рр. надати потужний поштовх атомній енергетиці й економіці країни в цілому.\nНовий уряд повинен докласти максимум зусиль для реалізації саме таких безпрограшних проєктів, створення точок зростання для стратегічних галузей, підсилення конкурентоспроможності економіки, реального наближення України до Європи.\nУкраїна потребує реальних і швидких змін. Рецепти маємо. Потрібне лікування.\nRoman Dmitriev 6 липня, 11:19 Скільки можна заглядати в рот еуропі? Балансування має "рівних два крила" - генерацію і споживання, яким ми БУДЕМО управляти -(DemandResponse). Залишав для вас декілька разів пропозиції у ваших помічників. Ви практично єдиний член ПЕКовського комітету, з яким не вдалось обговорити зазначену тему. згоден 0 не згоден 0 Відповісти Цитувати ДякуємоПоскаржитись Микола Когут 6 липня, 19:03 Вітаю, пане Roman Dmitriev! Дякуємо за слушне зауваження щодо важливості управління попитом. Дійсно, це правильний напрямок оптимізації споживання і ціни на ринку е/е. Який однак зовсім не може підмінити собою справедливу конкуренцію і необхідність скасування дискримінації стосовно Енергоатому. Прикро говорити, але, на жаль, не мав змоги ознайомитись з вашими пропозиціями щодо управління попитом. Якщо маєте можливість, надішліть, будь ласка, на kogutmb@ gmail.com згоден 0 не згоден 0 Цитувати ДякуємоПоскаржитись


Агропромышленный комплекс Украины - Рефераты по трудовому праву\n1. Народногосподарське значення агропромислового\nАгропромисловий комплекс (АПК) — це сукупність ланок\nнародного господарства (галузей, підгалузей, виробничих\nпідприємств, організацій), діяльність яких тісно пов’язана з\nвиробництвом, зберіганням, транспортуванням, переробкою та збутом продукції. АПК формуються на основі агропромислової інтеграції в умовах високого рівня розвитку\nпродуктивних сил та усуспільнення виробництва. Поділяються на агропромислові підприємства та агропромислові\nтериторіальні комплекси. За територіальними масштабами\nта особливостями вони різноманітні. В галузевій структурі\nАПК виділяють такі основні сфери: сільське господарство;\nпромисловість по переробці сільськогоспо- дарської сировини (харчова, деякі галузі легкої промисловості); виробництво засобів виробництва для сільськогосподарських та\nнесільськогосподарських галузей (машино- будування для\nсільського господарства, легкої та харчової промисловості,\nвиробництво мінеральних добрив тощо); заготівля, транспортування та збут продукції; виробниче обслуговування\nкомплексу (ремонт тракторів та сільсько- господарських\nмашин, будівництво тощо); наука, управлін-ня, підготовка\nСкладовою частиною АПК є також продовольчий комплекс, який включає такі підкомплекси: зернопродуктовий,\nкартоплепродуктовий, цукробуряковий, плодоовочевоконсервний, виноградно-виноробний, м’ясний, молочний,\nФункціональна структура АПК відображає його\nвнутрішні комплексоутворюючі зв’язки, які найінтенсивніше розвиваються у сфері виробництва і переробки конкретних видів сільськогосподарської продукції. Основними\nланками функціональної структури агропромислового інтегрального комплексу є агропромислові спеціалізовані комплекси, що розвиваються на базі певних агропромислових\nциклів. Їхня територіальна структура складається з регіо-\nнальних і зональних елементів.\nАПК як складна система має три головні аспекти: компонентний, територіальний і організаційний. Компонентний\nаспект структури АПК полягає у наявності і зв’язаності окремих галузей, функціональних сфер (блоків) галузей і агропромислових циклів (ланцюгів).\nАгропромисловий цикл (ланцюг) як одна з форм компонентної структури АПК — це поєднання взаємопов’язаних стадій одного виробничого процесу, що охоплює виробництво, переробку і реалізацію сільськогосподарської\nпродукції. Агропромислові цикли є основою формування\nспеціалізованих АПК (м’ясопромислового, молокопромислового, плодоовочевоконсервного тощо).\nОсновною формою територіального зосередження\nсільськогосподарського виробництва і засобом розв’язання питань його планової територіальної організації є аграрно-територіальні комплекси (АТК). Під АТК слід розуміти\nпевну систему територіальних формувань сільсько- господарських підприємств, для яких характерно порівня- но\nстійке поєднання галузей і вироблюваних продуктів у виробничо-територіальних типах господарств, що склалося на\nоснові найновіших технологічних процесів і раціональних\nвиробничих зв’язків. АТК є результатом розвитку територіального поділу сільськогосподарської праці, для якого\nхарактерні переважно горизонтальні виробничі зв’язки.\nВ Україні сформувався АПК республіки — важлива\nфункціональна ланка всього народногосподарського комплексу України. Це другий після індустріального виробництва структурний підрозділ господарства України. На галузі, що входять до АПК республіки (включаючи забезпечення його засобами виробництва), припадає близько 40%\nвалового суспільного продукту, майже чверть основних виробничих фондів і чисельності зайнятих працівників.\n2. Природні умови і фактори розвитку та розміщення\nФормування АПК і особливості його територіальної організації залежать від сукупної дії природно- і суспільногеографічних факторів. Водночас кожен фактор зокрема\nвпливає на формування АПК в певному напрямі.\nНайбільший вплив на формування АПК України мають\nтакі суспільно-географічні фактори: рівень господарського\nосвоєння території, науково-технічний прогрес, потреби\nнаселення в продуктах харчування, характер розселення і\nрівень забезпечення трудовими ресурсами.\nДля формування АПК України дуже велике значення\nмають природно-географічні фактори, особливо для розміщення і спеціалізації сільського господарства. Під впливом природних умов формується територіальна структура\nСеред природно-кліматичних факторів найважливіше\nзначення мають агрокліматичні, грунтові і водні ресурси.\nДля України характерна зональність у розподілі тепла і вологи.\nАгрокліматичні ресурси Полісся характеризуються середнім рівнем теплозабезпеченості та доброю вологозабезпеченістю. Суми температур понад 10 становлять від\n2300 до 2600. Вегетаційний період збільшується зі сходу\nна захід і триває відповідно 190 — 215 днів. Річна сума\nопадів становить 550 — 750 мм. Кількість їх збільшується зі\nсходу на захід (5, с. 288).\nУ Лісостепу агрокліматичні ресурси більш сприятливі\nдля вирощування сільськогосподарських культур. Суми\nтемператур понад 10 становлять від 2600 до 2800, що\nдає змогу вирощувати основні теплолюбні культури ранніх і\nпізніх строків дозрівання. Кількість опадів коливається від\n700 мм на заході до 450 мм на сході. Переважна їх більшість випадає в теплий період року (5, с.288).\nСтепова зона характеризується високим ступенем те-\nплозабезпеченості. Суми температур понад 10 коливаються від 2900 на півночі до 3600 на півдні. Середньорічна кількість опадів зменшується у цьому ж напрямку від\n500 мм до 300 мм. Недостатня вологозабезпеченість степової зони є одним з факторів, що стримують розвиток\nсільського господарства (5, с.288).\nСільськогосподарська зона південного Криму характеризується субтропічним кліматом середземноморського типу. Середньорічні температури становлять 11 — 130, а\nкількість опадів від 400 до 500 мм за рік. Опади переважають в осінньо-зимовий період. Тому літо тут сухе і жарке\nУ гірських районах Карпат суми температур повітря понад 10 не перевищують 1600 — 1800. Період вегетації\nтриває в середньому 136 днів. За рік випадає від 800 до\n1000 мм і більше опадів (5, с.288).\nГрунтові ресурси України дуже різноманітні. На її території виділяють Поліську, Лісостепову і Степову грунтові\nзони, а також Карпатську і Кримську гірські області, з властивими для кожної з них грунтами.\nНа Поліссі найбільш поширені дерново-підзолисті і болотні грунти, серед яких переважають торфо-болотні. Ці\nгрунти здебільшого бідні на перегній. Для підвищення їх родючості в грунт обов’язково слід вносити органічні і мінеральні речовини, а також проводити розумне осушення.\nУ Лісостепу України поширені різні типи чорноземних\nгрунтів. Крім цих грунтів, значні площі лучно-чорноземні та\nсірі лісові грунти. Тут склалися найкращі умови для вирощування зернових культур, особливо озимої пшениці, цукрових буряків, кукурудзи.\nГрунтові ресурси Степу України досить однорідні та\nпредставлені, головним чином, чорноземами. Ці грунти мають найвищу природну родючість. Провідними культурами\nтут є озима пшениця, соняшник, баштанні та ефіроолійні\nкультури. Наявність великої кількості тепла сприяє розвитку\nвиноградарства, а з розширенням мережі зрошення створюються умови для вирощування рису і овочів. У Степу, як і\nна Поліссі та в Лісостепу, добрі умови для скотарства, вівчарства і птахівництва.\nУ Карпатах грунтовий покрив змінюється як у широтному, так і в вертикальному напрямках. Найбільш придатними для сільського господарства є Закарпатська низовина\nі Передкарпаття. У гірських районах землеробство розвивається лише у вузьких долинах річок.\nДля Закарпатської низовини характерні, головним чином, дерново-опідзолені та дерново-глеєві грунти. Грунти\nПередкарпаття в основному дерново-середньоопідзолені і\nповерхневооглеєні. У гірській зоні переважають бурі лісові\nУ північних передгірських і гірських районах Карпат природні умови сприяють вирощуванню озимого жита, льонудовгунця і картоплі, а в низовинах і передгірських районах\nЗакарпаття — озимої пшениці, кукурудзи, тютюну, овочів,\nвинограду. Важливою галуззю сільського господарства є\nтваринництво, особливо скотарство, а в гірських районах\nще й вівчарство, що зумовлено великими площами природних пасовищ — полонин.\nГрунтовий покрив Криму має добре виявлену вертикальну зональність. У передгірській степовій зоні поширені\nчорноземи. Лісостепова зона вкрита дерново-карбонатними грунтами. У гірській лісовій зоні поширені буроземи, у\nнайнижчому поясі — коричневі грунти. Основними галузями\nсільського господарства є садівництво, виноградарство, вирощування овочів, тютюну. Наявність гірських лук і пасовищ\nсприяє розвитку скотарства і вівчарства.\nВодні ресурси відіграють важливу роль у розвитку аграрно- промислового комплексу. Основними джерелами\nзадоволення сучасних і перспективних потреб господарства\nУкраїни в прісній воді є водні ресурси поверхневого стоку\nУкраїна має досить обмежені ресурси поверхневих вод.\nЗагальне водоспоживання в країні досягло 65% її се-\nреднього багаторічного поверхневого стоку. Забезпеченість\nводними ресурсами місцевого стоку у розрахунку на одну\nлюдину становить 1000 м3 на рік (5, с.289). Найвищим є цей\nпоказник в Карпатах, на Поліссі та в західній частині Лісостепу, найменшим — у Степу.\nНайбільшим споживачем води в господарстві України є\nсільське господарство. Його частка становить більш як 2/3.\nОсновний водоспоживач — зрошуване землеробство.\nОсобливо висока його питома вага в південних областях.\nОтже, природні умови і ресурси України в цілому сприятливі для розвитку сільського господарства. Переважно\nрівнинний рельєф, достатня кількість тепла і вологи в\nперіод активної вегетації, великі площі родючих грунтів дають змогу вирощувати найрізноманітніші сільськогосподарські культури помірної зони і розвивати всі основні галузі\nЗемельний фонд України характеризується високим\nступенем освоєння. Сільськогосподарські угіддя займають\n42,4 млн. га, або 70% загальної земельної площі. Землі, які\nпотребують освоєння, займають лише 2,5% її території. У\nсільському господарстві земля є найважливішим засобом\nМал.1. Рілля у структурі\nсільськогосподарських угідь, %\nХарактерною особливістю структури сільськогосподарських угідь є висока питома вага орних земель (більше\n80%). Інші площі використовуються під багаторічні насадження (2,7%), сінокоси (5,1%) і пасовища (11,4%) (мал.1)\nНайбільше розорані сільськогосподарські угіддя в Лісостеповій зоні (85,4%), а найменше — на Поліссі (68,9%) (5,\nс.291). У Поліській зоні майже третину площ сільськогосподарських угідь займають природні кормові угіддя.\nУ зв’язку з тим, що в Україні сільське господарство поступається промисловості як за щільністю основних виробничих фондів, так і за обсягом виробництва товарної\nпродукції, в республіці переважає промислово-сільськогосподарський тип освоєння території. Важливою складовою\nчастиною освоєння території України є рівень розвитку інфраструктури території, особливо комунікаційної. Від територіальної організації інфраструктури, густоти транспортної\nмережі, її технічного стану, напрямку залізниць і автомобільних доріг залежать особливості територіальної організації АПК і регулярність зв’язків між його основними\nПровідна роль у структурі перевезень вантажів АПК\nналежить автомобільному транспорту. Спеціалізовані\nтранспортні засоби (автоцистерни, спеціалізовані автомашини для овочів, хліба, рефрижератори тощо) перевозять\nвантажі АПК. Залізничний транспорт займає провідне міс-це\nу здійсненні зовнішніх зв’язків АПК.\nОдним з головних чинників, що впливають на формування і територіальну організацію АПК і споживання його\nкінцевої продукції є характер розселення, густота сільського населення і рівень забезпечення трудовими ресурсами.\nРозвиток великих систем розселення впливає на величину і структуру різних аграрно-промислових комплексів.\nНайбільші та великі міста є одним з найважливіших факторів формування приміських АПК. Навколо цих міст створюються спеціалізовані підприємства приміського типу для\nзабезпечення міського населення свіжими овочами, молоком та іншою малотранспортабельною сільськогосподарською продукцією.\nРізні природно-географічні зони України нерівномірно\nзабезпечені трудовими ресурсами. В результаті одні регіони України мають надлишок трудових ресурсів у сільсько-\nму господарстві, а інші відчувають їх недостачу. Найкраще\nзабезпечені трудовими ресурсами лісостепові області, де\nнайвищою є густота сільського населення. Найбільша потреба в трудових ресурсах відчувається у степових областях, де густота сільського населення найменша. Ступінь забезпеченості трудовими ресурсами впливає на спеціалізацію аграрно-промислових комплексів. Так, у регіонах,\nкраще забезпечених трудовими ресурсами, формуються\nАПК, що виробляють працемістку продукцію.\nПотреби населення в продукції АПК визначаються науково обгрунтованими нормами споживання на душу населення і реальними можливостями їх задоволення. Певною\nмірою на обсяг і асортимент необхідних продуктів харчування впливають природно-географічні умови, місцеві національні особливості і традиції.\nАгропромисловий комплекс України в цілому і сільське\nгосподарство зокрема пройшли довгий і складний шлях історичного розвитку. В дореволюційний час воно (сільське\nгосподарство) було основним джерелом життя більшості\nнаселення. Але рівень розвитку продуктивних сил в цій галузі матеріального виробництва був низьким. Машини використовувались лише частково в поміщицьких господарствах та в господарствах у багатих селян. Переважало\nдрібне виробництво з примітивною технікою і низькою\nефективністю. Бідні селяни розорювалися, а кулаки\nзміцнювали свої господарства. Загострювались класові\nВ 1913 р. з 36 млн. га сільськогосподарських угідь в\nУкраїні 15 млн. га належало поміщикам, царській родині і\nмонастирям, 8 млн. га — кулакам і 13 млн. га (трохи більше\nтретини) — бідним селянам, які складали понад 90% всього\nсільського населення. При цьому землі бідняків були\nнайгірші. За неповними даними, в Україні було 2,3 млн.\nбідняцьких господарств, в тому числі 1,8 млн. — безкінних.\nЧерез загальну технічну відсталість (за агротехнічним рівнем сільськогосподарського виробництва українське село\nвідносилося до найбільш відсталих у Європі) втрачолися\nможливості раціонального господарювання. Основними\nзнаряддями були соха, коса, дерев’яна борона і плуг, а тягловою силою — кінь та віл.\nОсновою спеціалізації сільського господарства більшої\nчастини території було виробництво зерна. В структурі\nпосівних площ 1913 р. на зернові культури припадало\n88,4% (причому озима пшениця, як найбільш раціональна\nдля умов України культура складала лише 11% посівних\nплощ) і на технічні — лише 3,2%. Це свідчить про низький\nрівень інтенсифікації дореволюційного сільськогосподарського виробництва.\nОднобока зернова спрямованість розвитку сільського\nгосподарства, низька агротехніка призводили до виснаження землі, її нераціонального використання.\nНові соціально-економічні основи сільського господарства створені після Великої Жовтневої соціалістичної ре-\nволюції, зумовили величезні, корінні зміни в цій галузі виробництва. Найбільш важливі етапи цих змін в сільському\nгосподарстві такі: ліквідація приватної власності на землю,\nнаціоналізація землі, послідовне здійснення ленінського кооперативного плану, створення на основі успіхів соціалістичної промисловості колгоспного ладу (хоча, як відомо, перехід до колективної власності на селі був дуже\nскладним і важким процесом).\nСоціалістична перебудова сільського господарства вже\nчерез декілька років дозволила досягнути значних виробничих успіхів. В 1940 р. валовий збір зернових в Україні\nскладав 26,4 млн. т (в 1913 — 23,2 млн. т), картоплі —20,7\nмлн. т (в 1913 — 8,5 млн. т). Поголів’я великої рогатої худоби в республіці на 1 січня 1941 р. складало 11 млн. голів\n(на 1913 — 9 млн. голів) (3, с.127).\nПісля Великої Вітчизняної війни в розвитку сільського\nгосподарства були великі складності, проте на кінець 1955\nроку по деяких показниках вже був перевершений довоєнний рівень сільського господарства УРСР.\nНеобхідно зазначити, що за останні 30 — 35 років\nсільське господарство України розвивалось стрибкоподібно\n— періоди високих темпів приросту по окремих видах продукції змінювалися періодами абсолютного скорочення їх\nНайвищі темпи зростання обсягів виробництва сільськогосподарської продукції були характерними для 60-х і\nдругої половини 70-х років. Пожвавлення настало також у\n1986 — 1989 рр., після дуже помітого зниження його обсягів\n( і насамперед — по рослинництву) у 1981 —1985 рр. З\n1990 (а по окремих показниках — вже з 1989 р.) відбувається обвальне падіння виробництва всіх найважливіших\nвидів сільськогосподарської продукції.\nАналіз свідчить, що періоди зростання обсягів виробництва у галузі збігаються з посиленням уваги держави до\nаграрних проблем, створенням, хоча й тимчасово, але\nсприятливіших умов як для екстенсивного, так і для інтенсивного варіантів її розвитку. Так, при деякому скороченні\nзагальної площі сільськогосподарських угідь і практично\nнезмінних розмірах орних земель за 1950 — 1960 рр., у\n1960 р. посівні площі були на 2,9 млн. га (або на 11%) більшими, ніж у 1950 р. Таке нарощування посівів здійснювалося за рахунок чистих парів, площа яких за ці роки зменшилася з 4,2 млн. до 0,8 млн. га (або в 5.25 раза). Було\nпроведено певну структурну переорієнтацію посівних площ\nшляхом скорочення ( на 6,3 млн. га, або на 32%) посівів\nзернових, збільшення площ під картоплею, овочами і технічними культурами, а головним чином — під кормовими. В\n1960 р. їх площа перевищувала 13,4 млн. га (проти 5,2 млн.\nга — в 1950 р.). Одночасно вживалися заходи по нарощуванню обсягів виробництва і поставок сільському господарству мінеральних добрив, машин, комбайнів, тракторів і\nобладнання, засобів захисту рослин і тварин від хвороб і\nшкідників. За 10 аналізованих років випуск мінеральних добрив збільшився в республіці в 2,5, а тракторів — у 3,9 раза. Кількість тракторів зросла з 98,4 тис. до 182,4 тис. (або\nмайже в 2 рази), зернозбиральних комбайнів — з 31,9 тис.\nдо 64,8 тис. (або більш ніж у 2 рази), вантажних автомобілів\n—з 65,9 тис. до 147,9 тис. (або в 2,2 раза). Відчутно активізувався процес механізації праці в колгоспах і радгоспах (7, с. 48).\nСаме до цього періоду належить початок широкомасштабного будівництва осушувальних систем у Поліссі та\nзрошувальних у Степу. На кінець 1960 р. площа зрошувальних земель становила в республіці 290,7 тис., а осушених — 1056,2 тис. га. Ці та ряд інших заходів сприяли\nістотному приросту врожайності вирощуваних культур, що\nтакож забезпечило нарощування валових зборів сільськогосподарської продукції.\nНаприклад, за 1951 —1960 рр. урожайність зернових\nпідвищилася з 10,2 до 15,8 ц з га ( або в 1,5 раза), цукрових\nбуряків — з 177 до 218 ц з га (або на 23%), соняшнику—з\n8,1 до 11 ц з га (або на 36%), льону-довгунця — з 0,9 до 3,3\nц з га (або в 3,7 раза), овочів — з 62 до 103 ц з га (або в 1,7\nраза), кормових коренеплодів — з 88 до 181 ц з га (або в\n2,1 рази) тощо. Водночас по більшості вирощуваних культур урожайність залишалася нижчою від довоєнного рівня\n(7, с. 48).\nШвидкими темпами нарощувалось поголів’я худоби і\nптиці. Так, великої рогатої худоби стало більше майже на 6\nмлн. голів (або на 54,8%), свиней — на 9,5 млн. (або в 2,4\nрази), овець і кіз — на 5,8 млн. (або в 2 рази) і т.д.\nЯк видно з даних таблиці 1, в наступні 10 років високі\nтемпи приросту обсягів виробництва сільськогосподарської\nпродукції в основному збереглися. Скорочення торкнулися\nтільки картоплі і вовни.\nСоняш- Льон-довКартопля Овочі\nДо 1970 р. (проти 1960 р.) посівні площі в Україні було\nскорочено на 765 тис. га (або на 2,3%). При цьому посіви\nзернових зросли на 1,8 млн. га (або на 13%), а технічних\nкультур — на 365 тис. га (або на 10%), тоді як посіви картоплі та овочевобаштанних зменшилися на 240 тис. га (або\nна 8,5%). Тепер структурні зміни здійснили за рахунок кормового клину, площу якого скоротили майже на 2,7 млн. га\n(або на 20%). Вдвічі (з 751 тис. до 1421 тис. га) розширили\nплощі чистих парів,проте цього було явно недостатньо для\nраціоналізації землекористування (7, с.48).\nСаме на ці роки припадають найбільші вилучення сільськогосподарських угіль і орних земель під промислове і\nгідротехнічне будівництво, під зведення тваринницьких\nферм і комплексів, об’єктів виробничої інфраструктури, інженерних і комунікаційних споруд. Їх вибуття компенсувалося залученням до сільськогосподарського обороту нових, як правило, менш якісних земель, розорюванням прируслових зон, рекультивацією порушених ділянок. Широкомасштабні перетворення природних ландшафтів виправдовувалися необхідністю інтенсифікувати сільськогосподарське виробництво на основі розвитку зрошення (за\n1961 — 1970 рр. на 722,6 тис. га), осушення ( на 1091,3 тис.\nга) (7, с.48), випрямлення русел річок, розорювання значної\nчастини лукопасовищних земель, освоєння яруг та інших\nнепридатних земель, розкорчовування чагарників, вирубки\nлісових масивів тощо.\nІнакше кажучи, йшов широкомасштабний наступ на\nприродні агроландшафти з метою їх використання для поточних потреб.\nНаступні дві п’ятирічки характеризуються вже меншою\nстабільністю виробництва: в цей період по більшості найважливіших видів рослинницької і тваринницької продукції\nспостерігається падіння його обсягів (у середньорічному\nобчисленні по п’ятирічках); по деяких з них навіть не досягалися колишні показники (треба сказати, що, наприклад, по\nсоняшнику і винограду обсяги виробництва 1966 — 1970 рр.\n(у середньорічному обчисленні) не досягнуті й досі).\nТривав активний наступ на природу. За 1971 — 1980 рр.\nв експлуатацію введено 1222,8 тис. га зрошуваних і 1348,5\nтис. га осушених земель. При цьому під орні землі, замість\nплощ, які вибувають у зв’язку з промисловою і бу- дівельною діяльністю, освоювалися нові. Різко посилився процес\nхімізації сільськогосподарського виробництва: якщо в 1970\nр. на кожний гектар посівних площ вносилося 55 кг діючої\nречовини мінеральних добрив, то в 1980 р. — вже 109 кг, а\nзагальне їх споживання зросло за ці роки з 16498,1 тис. до\n34005,7 тис. ц (або у 2,1 раза). Істотно розширилися також\nмасштаби застосування хімічних засобів захисту рослин і\nтварин від хвороб і шкідників(7,с.49).\nСлід зазначити, що і в ті роки збалансованість у розвитку сільського господарства не забезпечувалася. Відставала кормова база галузі, внаслідок чого продуктив-ність\nтварин практично не підвищувалася і була значно нижчою\nвід їх біологічних можливостей. Так, у 1980 році середньорічний надій молока від 1 корови становив 2272 кг, що є\nвсього на 82 кг (або на 3,7%) більшим, ніж у 1970 році, і на\n75 кг меншим, ніж було вже в 1975 році. На рівні 1970 р. — у\nрозмірі 3 кг — залишився середньорічний на- стриг вовни з\n1 вівці ( в 1975 р. він був на 0,1 кг більшим). Обсяги виробництва нарощувалися, головним чином, екстенсивним шляхом. Поголів’я великої рогатої худоби збільшилося з 21,4\nмлн. голів на початок 1971 р. до 25,4 млн. — на початок\n1981 р., овець і кіз — відповідно, з 8971 тис. до 9185 тис.\nПоголів’я свиней за ці роки скоротилося на 4,6% (7, с.49).\nЗа 10-річний період урожайність багатох основних видів вирощуваних культур не тільки не зросла, але й знизилася: по зерну, наприклад,— з 23,4 ц з га в 1970 р. до 23,1 ц\nз га в 1980 р., по цукрових буряках (фабричних) - з 280 до\n274, по соняшнику — з 15,4 до 13,4 і по картоплі - з 99 до 77\nТаким чином, сільськогосподарське виробництво в основному тупцювало на місці, а зростання обсягів продукції\nйого галузей забезпечувалося за рахунок додаткового залучення природних ресурсів. Крім цього, на гідромеліоративні роботи затрачувалися величезні капітальні вкладення з державного бюджету, хоча на високоефективне і екологічно безпечне освоєння і використання зрошуваних і\nосушених земель коштів виділялося явно недостатньо. Для\nроботи на зрошуваних землях Півдня України мобілі- зувалися сотні тисяч переселенців з інших регіонів України і\nРосії, а відчутного приросту обсягів виробництва сільсь- когосподарської продукції не одержано.\nТим часом вже в 70-і роки дедалі відчутніше стали проявлятися негативні наслідки великомасштабного осушення\nземель у Поліссі і зрошення — у степовій зоні. Порушився\nрежим підземних і грунтових вод, активізувалися ерозійні\nпроцеси, з’явилися ареали вторинного заболочу- вання і\nперезволоження грунтів. Надмірне захоплення мінеральними добривами (особливо — їх кислими форма- ми) супроводжувалося закисленням грунтів.\nМеханізація сільськогосподарського виробництва залишалася на низькому рівні, а продуктивність праці в галузі\nзростала дуже повільними темпами. Розв’язання соціальних проблем села не було комплексним. Відсталість у розвитку і навіть деградація багатьох елементів продуктивних\nсил сільського господарства проявлялися дедалі помітніше.\nУсе це, разом з іншими об’єктивними і суб’єктивними\nпричинами, зумовило різке скорочення обсягів сільськогосподарської (і насамперед — рослинницької продукції) в\n1981 — 1985 рр.\nПрийнятими економічними і адміністративними заходами в наступні роки (1986 — 1990) вдалося трохи припинити падіння виробництва в більшості галузей сільського\nгосподарства, а по окремих видах продукції — навіть за-\nбезпечити його приріст. Протиалкогольна кампанія, в сукупності з несприятливими кліматичними умовами 1985 —\n1987 рр., призвела до скорочення площ плодових культур і\nвинограду (і насамперед у плодоносному віці), до падіння\nобсягів виробництва продукції. Одночасно йшов процес\nруйнування налагодженої сітки спеціалізованих господарств\nі розсадників, звужувалися роботи по насінництву, селекції\nта розсадництву. Не дістала обіцяного розвитку галузь по\nвиробленню соків та інших продуктів харчування з плодів,\nягід і винограду, що, в свою чергу, спричинило зростання\nвтрат вирощеного врожаю.\nЕкономічні заходи (збільшення закупочних цін на сільськогосподарську продукцію, списання заборгованостей,\nпільгове кредитування, зменшення цінових “ножиць” тощо)\nмали, в основному, тільки оперативний характер і вичерпали свої позитивні моменти вже до 1990 р. Більше того:\nчастина обіцянок,виданих тоді на адресу селянства колишніми союзними органами, так і залишилася невиконаною.\nВодночас надмірна експлуатація природних ресурсів\nдедалі більше загострювала екологічні проблеми землеробства, до яких додалися ще й наслідки Чорнобильської\nкатастрофи. На значних площах довелося змінити напрям\nвикористання, ввести нові сівозміни, частину угідь повністю виключено з сільськогосподарського обороту. Дедалі\nгострішою стає проблема виробництва чистих продуктів\nхарчування — як для тих, хто проживає на забруднених територіях, так і для дітей, рекреантів, інших особливих категорій споживачів.\nДля описання сучасного стану та характеру розміщення агропромислового комплексу перш за все необхідно вказати, які галузі АПК являються провідними (тобто, на які\nприпадає найбільша питома вага всієї випущеної продукції\nСільське господарство є найважливішою ланкою агропромислового комплексу, оскільки вартість сільськогосподарських виробничих основних фондів у суспільному аграрному господарстві на кінець 1995 р. у порівняльних цінах\n1983р. становила 1691,0 млрд крб. В аграрному секторі\nзайнято майже 75% середньорічних працівників та виробляється понад 53% вартості продукції (4, с.180).\nРослинництво є базовою галуззю сільськогосподарського виробництва україни, однією з провідних ланок усього\nАПК республіки. Частка рослинницьких галузей у вартості\nвсієї продукції сільського господарства становить 51,7%.\nОснова розвитку рослинництва — це земля, яка використовується як окремі угіддя для певних виробничих цілей. Певна кількість землі відведена під присадибні та садово-городні ділянки колгоспників, робітників та службовців.\nДля сільськогосподарського виробництва найбільш цінні\nорні землі, які складають понад 80% усіх сільськогосподарських угідь України.\nНайбільш сприятливими для розвитку рослинництва є\nстепова і лісостепова зони.\nПосівні площі на території Ураїни в 1995 р. становили\n30,9 млн. га, в тому числі під зерновими культурами — 14,1,\nтехнічними — 3,7, картоплею і овоче-баштанними — 2,1 і\nкормовими культурами — 10,9 млн. га. Площа чистих парів\nстановила 1,5 млн. га (12, с.236).\nвика та викові\nсуміші на зерно\nКартопля та овочебаштанні культури\nкормові коренеплоди та кормові\nі зелений корм\nозимих на зелений\n(площа посіву минулих та трави\nПровідне місце в структурі посівів (останніми роками 42\n— 47%) займають зернові культури.\nОсновними зонами виробництва зерна в Україні є Степ і\nЛісостеп, де виробляють відповідно по 45 і 40% його за-\nгального обсягу. В Україні вирощують майже всі зернові\nкультури, але структура їх посівів має певні відмінності у\nзонах, що пов’язано з неоднаковими природно-економічними умовами.\nОсновними хлібними зерновими культурами України є\nозимі пшениця і жито, круп’яними — просо, гречка і рис,\nзернофуражними — ячмінь, кукурудза і овес, зернобобовими — горох.\nВ Україні вирощують озимі та ярі культури. За останні\nроки їх площі стали приблизно однакові. Сіють, як правило,\nбільше озимих культур, бо вони дають вищі врожаї. Однак\nнерідко несприятливі погодні умови призводять до загибелі\nпосівів озимих культур і доводиться пересівати їх ярими.\nЧільне місце у структурі посівів озимих культур посідає\nозима пшениця. Україна була одним із головних регіонів вирощування озимої пшениці в колишньому СРСР. Урожайність цієї культури значно вища, ніж ярої (урожайність\nозимої пшениці у 1995 р. становила 30,1 ц/га, а ярої — 16,9\nц/га) (2, с.287).\nОсновними районами вирощування озимої пшениці є\nобласті Степової (понад половина посівів) і Лісостепової\n(понад третина) зон. У поліських та західних районах питома вага озимої пшениці значно менша.\nЦінною продовольчою культурою є озиме жито. У повоєнні роки його площа помітно скоротилася: з 3,9 млн. га у\n1950 р. до 0,6 млн. га у 1995 р. Пояснюється це тим, що жито переважно дає менші врожаї, ніж інші зернові. Основні\nрайони вирощування озимого жита — Полісся (понад 60%\nусіх його посівів) і західна частина республіки. Цій культурі\nналежить друге місце (після пшениці) за розмірами посівних\nплощ озимих культур. Її врожайність, як і врожайність інших\nсільськогосподарських культур в Ук-раїні, в різні роки різна і\nстановить 15 — 24 ц/га (2, с.287).\nЗ інших озимих культур на відносно невеликих площах\nвирощують озимий ячмінь. Його площа у 1995 р. становила\n377 тис. га (12, с.236).\nПровідне місце у структурі посівів зернових належить\nярому ячменю. У 1995 р. під ним було зайнято 4,1 млн. га,\nпричому у повоєнні роки площі названої культури істотно не\nзмінювались. Посіви розміщені переважно в північному\nСтепу і Лісостепу, а також в передгірських та гірських районах Карпат.\nДругою за площею ярою зерновою культурою є кукурудза. В 1995 р. її посіви становили 1,1 млн. га. Кукурудза є\nцінною продовольчою і фуражною культурою.Її основні\nпосіви зосереджені в північній і центральній частинах Степу, на півдні Лісостепу. Високими врожаями кукурудзи на\nзерно відзначаються Закарпатська, Чернівецька, Дніпропетровська, Кіровоградська, Черкаська, Полтавська, Запорізька, Миколаївська і Херсонська області. Цю культуру вирощують також для пересіву після загибелі озимих.\nУ повоєнні роки помітно скоротилися посіви вівса —\nцінної продовольчої та допоміжної фуражної культури. У\nзв’язку з повсюдним переходом на механічну тягу і різким\nзменшенням поголів’я коней значно знизилися потреби у\nфуражному зерні. За 1950 — 1995 роки посіви вівса зменшилися втричі і становили на кінець даного періоду 0,5 млн.\nга. Тепер зерно цієї культури використовується переважно з\nпродовольчою метою. Його вирощують в основному на\nПоліссі і в районах Карпат, а на півдні і в центрі республіки\nчасто використовують для пересіву озимих. Урожайність\nцієї культури — 16 —27 ц/га (12, с.240).\nЗначні площі в Україні відводяться під гречку — до 459\nтис. га. Однак за повоєнні роки площі посівів дуже скоротилися. Відносно невисокою є і врожайність цієї культури - 10\n— 12,5 ц/га (12, с.240).\nУ республіці близько 22 тис. га зайнято під рис. Розширення зрошувальної меліорації в південній частині України\nстворює сприятливі умови для розширення площ під посіви\nцієї культури, яка вирощується на поливних землях і дає\nвисокі та стабільні врожаї до 50 ц/га.\nЗначно розширюються посіви зернобобових культур, зокрема гороху, вики і викової суміші на зерно, люпини, менше — сої, сочевиці, квасолі, бобів, чини та ін. У 1995 р. зернобобовими було зайнято 1,1 млн. га (у 1960 — 0,8 млн. га).\nОсновними регіонами вирощування гороху і вики є Лісостепова зона, а також південна частина Полісся. В республіці\nзосереджені значні площі цінних бобових культур, особливо\nгороху (996 тис. га) (12, с.236).\nЗа рівнем виробництва зернових і зернобобових культур Україна займає одне з провідних місць у світі. Тепер в\nУкраїні виробляється 35 — 45 млн. т валового збору зерна\n(в 1995 р. — 34 млн. т) (12, с.241).\nжито озиме та\n47431 51009 38674 38537 45623 35497 33930\nУкраїна займає провідне місце за рівнем територіальної\nконцентрації посівних площ технічних культур. Їх частка\nстановить 12,1% посівних площ. Основними технічними\nкультурами в Україні є цукрові буряки, соняшник, льондовгунець. Вирощують також коноплі, льон-кудряш, тютюн,\nхміль, ефіроолійні та лікарські рослини.\nЦукровий буряк — основна технічна культура України.\nУ вазі після доробки.\nПід ним зайнято 1,5 млн. га. В основі формування бурякоцукрового комплексу лежать сприятливі умови для вирощування цукрових буряків, забезпеченість трудовими ресурсами і навики населення. Найбільш важливими його\nланками є сільськогосподарська (вирощування цукрових\nбуряків) і переробна (виробництво цукру).\nЗначення цукрових буряків полягає насамперед у тому,\nщо вони є основним джерелом виробництва цукру, а також\nважливим фактором зміцнення кормової бази і під-вищення\nОсновними регіонами вирощування цукрових буряків є\nВінницька, Хмельницька, Черкаська, Полтавська, Тернопільська та інші області, розташовані у Лісостепу, півден-ній\nчастині Полісся, на півночі Степу. Середня врожайність в\nостанні роки коливалася в межах 300 — 320 ц/га. Україна —\nнайбільший в світі виробник цукрових буряків.\nДруге місце за посівами технічних культур належить соняшнику. У 1995 р. ним було зайнято понад 2,0 млн. га (в\nколишньому СРСР — близько 4,0 млн. га); валовий збір в\nостанні роки становив 45% загальносоюзного валового\nзбору. В Україні отримують досить високі врожаї цієї культури. Якщо в середньому за рік у 1971 — 1995 рр. врожайність соняшнику становила в республіці 15 — 17 ц/га, то\nу цілому в тодішньому СРСР — 12 — 15 ц/га (2, с.290). Основні площі соняшнику зосереджені в Степовій зоні, в Закарпатті, на півдні Лісостепу.\nУ північній та західній частинах України вирощується\nльон-довгунець, площа якого у 1995 р. склала 98 тис. га. В\nреспубліці збирають високі врожаї цієї культури. Досить\nсказати, що у 1995 р. 5,0 ц/га (середні врожаї по СРСР були\n3,5 ц/га) (2, с. 290). Льон-довгунець — культура довгого дня\nі краще росте в більш північних районах. В умовах України\nйого вирощують у поліських районах Житомирської,\nЧернігівської, Київської, Рівненської, Волинської та Сумської\nобластей, а також у Львівській та Івано-Франківській областях. Льон-кудряш вирощують у степових областях.\nУ республіці вирощуються також коноплі, посіви яких\nстановлять 10 тис. га і скоротилися у порівнянні з 1940 р.\nмайже в 15 разів. Коноплі південні вирощують у Степовій\nзоні (Дніпропетровська і Миколаївська області), середньоруські — в Лісостеповій (Сумська, Чернігівська, Полтавська\nобласті) на півдні Полісся.\nВ усіх областях України вирощують і заготовляють\nзначну кількість (близько 100) лікарських рослин. Культивують валеріану лікарську, кмин, хрін, шавлію лікарську, лаванду, м’яту кучеряву, м’яту перцеву, фенхель, беладонну\nлікарську, звіробій, ромашку та багато інших. Лікарські рослини вирощують у всіх природних зонах, а найбільше — в\nВирощують також тютюн і махорку (30 тис. га). Основні\nплощі тютюну зосереджені в західній (Тернопільська, ІваноФранківська і Хмельницька області) та південній (Крим) частинах України.\nДля потреб пивоварної, дріжджової та хлібопекарської\nпромисловості використовують суцвіття хмелю. Цю культуру вирощують в Житомирській, Рівненській, Львівській, Вінницькій областях.\nУкраїна є важливим регіоном вирощування картоплі (в\n1995 р. — 1,5 млн. га). Почали її культивувати у 60-х роках\nXVIII ст. в західній частині, а також у районі Охтирки, Лебедина. У другій половині ХІХ ст. ця культура розповсюдилася\nтакож у Східній Галичині. Площі товарної картоплі зосереджені переважно в областях Полісся, а також навколо\nбільших і найбільших міст центральної та північної частини\nреспубліки. Потреби у картоплі в південних регіонах задовольняються за рахунок її доставки із північних областей:\nЧернігівської, Житомирської, Рівненсь-кої, Волинської,\nОвочі в Україні вирощуються повсюдно на площі 503\nтис. га (без насінників) (1995р.). Помідори, перець, баклажани і деякі інші овочі переважно культивуються в південній частині республіки. Капуста, столові буряки, огірки та\nінші городні культури вирощуються у північній частині Лісостепу і на Поліссі. Значні площі займають баштанні куль-\nтури: дині, кавуни, гарбузи, кабачки, патисони, плоди яких є\nцінним продуктом харчування. Основні площі баштанних\nкультур (90%) розміщується в Степовій зоні, на яку припадає понад 90% валового збору.\nЗ метою створення кормової бази для тваринництва в\nУкраїні вирощують кормові культури, такі як кормові коренеплоди і кормові баштанні, кукурудза на силос і зелений\nкорм, однолітні трави, багатолітні трави. Провідне місце в\nструктурі посівів кормових культур належить кукурудзі на\nсилос і зелений корм, багатолітнім травам, зокрема конюшині, люпину, люцерні та ін., однолітнім травам (включаючи посіви озимих на зелений корм), кормовим коренеплодам і кормовим баштанним. Ці культури вирощують у багатьох регіонах. Люпин в основному висівають на піщанних\nземлях Полісся, люцерну — на поливних землях південної\nВажливою галуззю сільськогосподарського виробництва\nстало садівництво і виноградарство. Головними районами\nплодово-ягідних насаджень в Україні є приміські зони великих, більших і найбільших міст, зокрема великих міських агломерацій Донбасу, Придніпров’я. Найбільші товарні масиви плодово-ягідних насаджень зосереджені в Криму, Вінницькій, Одеській, Харківській, Черкаській областях.\nВиноградні насадження країни, які займають площу 163\nтис. га, зосереджені в Криму, Закарпатті, а також в Одеській, Херсонській та Миколаївській областях.\nТваринництво щодо вартості валової продукції є найбільшою галуззю сільськогосподарського виробництва\nУкраїни. Воно покликане заловольнити потреби населення\nу м’ясомолочних продуктах, а також потреби легкої та інших\nгалузей промисловості в багатьох видах сільськогосподарської сировини.\nНа розміщеня тваринництва впливають природні умови,\nресурси кормовиробництва і передусім природні кормові\nугіддя. Здебільшого розміщення і спеціалізація тваринництва зумовлені потребами населення, а також транспортабельністю продуктів. Водночас окремі галузі тваринництва прив’язані до м’ясної, м’ясомолочної, цукрової,\nспиртової, крохмале-патокової промисловості.\nУ галузевій структурі тваринництва основну роль\nвідіграють скотарство, свинярство, птахівництво та вівчарство. Менше значення робочого конярства, кролівництва,\nставкового рибництва, кліткового звірництва,бджільництва,\nСкотарство в усіх природно-кліматичних зонах України є\nпровідною галуззю і має в приміських зонах, особливо\nбільших і найбільших міст, молочно-м’ясний напрям. На\nПоліссі традиційно розвивається молочно-м’ясне тваринництво, у південних районах переважає м’ясо-молочне. Поблизу крупних споживачів розташовані потужні комплекси\nвідгодівлі та первинної переробки великої рогатої худоби,\nсвиней і птиці, виробництва молока.\nПоголів’я великої рогатої худоби становило на початку\n1996 р. 17,7 млн. голів (4, с.187). Найбільша густота худоби\nу Карпатах і Лісостепу; далі йдуть Полісся і Степ. Розводять\nпереважно червону степову, симентальську, білоголову\nукраїнську, сіру українську, лебединську, чорно-рябу породи.\nПотужною галуззю продуктивного тваринництва України\nстало свинарство. Воно, як галузь скороспілого тваринни-\nцтва, розвивається в усіх регіонах республіки. У найбільших\nмасштабах воно сконцентровано у великих вузькоспеціалізованих господарствах приміських зон більших і\nнайбільших міст. Поголів’я свиней в Україні становить 13,1\nмлн. голів. У господарствах Полісся і Лісосте-пу свинарство\nмає м’ясо-сальну, а у Степу — сальну спе-ціалізацію. Розводять переважно українську білу породу.\nВівчарство — найменш інтенсивна галузь тваринництва, що грунтується переважно на дешевих пасовищах і\nгрубих кормах з незначним використанням концентрованих\nкормів. В Україні вирощується майже 4,1 млн. голів овець і\nкіз (у 1995 р.) (4, с.187). У степових областях вівчарство має\nтонкорунну і напівтонкорунну спеціалізацію, в лісостепових,\nполіських та гірських — м’ясо-вовняну.\nВисокотоварною галуззю тваринництва за останні роки\nстало птахівництво. Воно постачає населенню м’ясо і яйця,\nа легкій промисловості — пух і пір’я. Це найбільш механізована і автоматизована галузь тваринництва, що дає змогу\nвпроваджувати промислову технологію, яка істотно впливає\nна територіальну організацію цієї галузі. У розміщенні\nптахівництва чітко простежується тенденція до наближення\nдо споживача будівництвом птахофабрик навколо великих\nміст. Виробництво яєць у 1995 р. становило понад 9,4 млрд\nшт. за рік (4, с.187).\nНе втратила свого значення і така галузь, як конярство.\nПоголів’я коней становить в Україні близько 1 млн. Конярство зосереджене в колгоспах переважно в районах Карпат,\nЗакарпаття, на Поділлі та Поліссі.\nТоварною галуззю тваринництва в багатьох районах є\nкролівництво. Чисельність поголів’я кролів коливається у\nмежах 10 — 15 млн. Основна їх кількість зосереджена в\nпідсобних господарствах населення; близько половини\nспеціалізованих колгоспів і радгоспів концентрується в\nКриму. Основними районами розведення кролів є Степова і\nПерспективною галуззю виробництва є рибне господарство. Воно розвивається на основі ставків (близько 200 тис.\nга), водоймищ Дніпра, Сіверського Дінця та ін. (близь-ко 1\nмлн. га), а також уздовж багатьох середніх і великих річок.\nУ республіці організовано кліткове звірництво — практично в усіх областях розводять нутрій (400 тис. штук на\nрік), норок,лисиць,песця (2, с.300).\nБджільництво сконцентроване в Степу, Лісостепу і Карпатах. Створено близько 60 бджолопідприємств і великих\nфірм, в яких нараховується по 2 — 3 тис. бджолосімей.\nНайважливішими факторами розміщення галузей харчової промисловості є чисельність і густота населення, сировинна база, форми організації виробництва,транспорт.\nОб’єктивними чинниками є природні умови і НТП. Залежно\nвід дії основних факторів галузі первинної переробки сільськогосподарської сировини поділяються на такі групи:\nорієнтуються на джерела сировини: цукрова, консервна,\nодночасно орієнтуються і на сировину, і на споживача:\nМ’ясна промисловість є однією з основних в харчовій\nіндустрії. На розміщення м’ясокомбінатів головний вплив\nмає сировинна база, а фактором розміщення м’ясопереробних заводів, ковбасних та кулінарних фабрик є наявність\nспоживачів. Розміщення м’ясного виробництва характеризується концентрацією його в індустріальних районах і в\nрайонах потужної сировинної бази. Найбільші м’ясокомбінати є в Харкові,Полтаві,Одесі,Києві,Вінниці,Дніпропетровську, містах Донбасу.\nМолочна промисловість розвинута в усіх областях; найвища територіальна концентрація - у більших і найбіль-ших\nмістах,а також у приміських районах. У цих же районах розвивається і маслосироробна промисловість. Провідне\nмісце у випуску тваринного масла належить Київській,Вінницькій,Чернігівській,Хмельницькій,Сумській областям.\nЦукрова промисловість — провідна галузь харчової\nпромисловості. Тепер у країні виробляється майже 4 млн. т\nцукру з цукрового буряка. В Україні працюють понад 190\nцукрових заводів, розміщення яких збігається з основними\nрайонами вирощування цукрових буряків. У витратах на виробництво частка сировини становить 80%.Найбільш розвинена цукрова промисловість у Вінницькій,Черкаській,\nХмельницькій,Київській та Тернопільській областях. Цукрорафінадне виробництво - у Ходорові,Шепетівці,Черкасах,\nСумах, Дружбі,Бердичеві та Одесі.\nПідприємства хлібопекарської промисловості розміще-ні\nу великих, більших і найбільших містах: Києві,Харкові,\nОдесі,Львові,Донецьку,Запоріжжі,а також практично у всіх\nмалих і середніх містах України.\nпровідну роль у забезпеченні населення, а також інших галузей харчової індустрії борошном і крупами. Найважливішими центрами є Київ,Харків,Дніпропетровськ,Одеса,\nВинятково важлива роль консервної промисловості полягає у тому, що консервування плодів та овочів забезпечує\nтривале зберігання їх. Основні центри — Одеса, Сімферополь,Херсон,Ізмаїл,Черкаси,Ніжин та ін.\nОлійна промисловість виробляє і переробляє рослинні\nжири та пов’язані з ними продукти. Основною олійною культурою є соняшник, з насіння якого одержують 90% всієї\nолії. Центри — Дніпропетровськ,Маріуполь,Запоріжжя,Полтава,Кіровоград,Вінниця. Щороку в Україні виробляють\nмайже 700 тис. т оліі (4, с.191).\nКрохмале-патокова промисловість виробляє крохмаль,\nщо використовується в основному в харчовій промисловості.Найбільшими виробниками картопляного крохмалю є\nЧернігівська та Житомирська області. Останнім часом виробляють крохмаль з пшениці, кукурудзи,рису. На переробці кукурудзи спеціалізується Верхньодніпровський ком-бінат\nУ цілому переважна більшість галузей АПК України\nнабула досить значного розвитку і має чималі можливості\nрозширення виробництва рослинницької і тваринницької\nпродукції, підвищення її якості та розширення асортименту,\nа також модернізації виробництва.\nСкладний період переживає нині наша країна. Економіка всьго народного господарства, у тому числі і його\nскладова частина АПК, перебувають у кризовому стані. Велика відповідальність лежить на корпусі економістів країни,\nякі повинні здійснювати реформування існуючого економічного механізму в напрямі ринкових відносин. При цьому з\nоб’єктивних причин самим економістам у ході реформ слід\nпереозброюватися, тому що в ринковій економіці існує свій\nапарат, відмінний від апарату періоду адміністративно-\nкомандної системи управління. Потрібно оволодіти й користуватися теорією попиту і пропозиції, граничної корисності,\nконцепцією ціни виробництва, законами конкуренції, маркетингу, інфляції, біржової торгівлі, процесами хеджування,\nопціонів, спекуляції, кривими Філіпса і Лафера, поєднання\nвільного ринку та елементів державного регулювання і т. д.\nНе викликає сумніву той генеральний курс,який був обраний на проведення глибоких економічних реформ в АПК\nкраїни і перехід до ринкових методів господарювання. На\nпревеликий жаль, маючи в сільському господарстві великі\nнаціональні та природні потенціальні можливості, ми не\nзмогли створити конкурентоздатного товаровиробника з питань продуктивності праці. І - що саме головне - Україна не\nзабезпечила собі перших місць у світі за тривалістю життя її\nнаселення. А це, мабуть, найбільш комплексний показник\nефективності суспільного виробництва взагалі і АПК зокрема. Наше виробництво було надзвичайно енерго-, матеріало- і трудомістким. За цих умов країні відводилась роль сировинного придатка для країн із розвинутою ринковою економікою.\nПотрібно визнати, що результати реформ, які здійснюються вже протягом майже 7 років, далекі від бажаних. За\n1991 - 1996 рр. виробництво валової продукції сільського\nгосподарства (у порівняльних цінах 1983 р.) зменшилося на\n41% і в 1996 р. перебувало на рівні 1960 - 1961 рр., а випуск\nпродукції харчової промисловості скоротився відповідно на\n50% і знизився до рівня 50-х років (10, с.77).\nРівень душового споживання в 1996 р. був нижчим від\nрівня рекомендованих норм по овочах і баштанних культурах на 47%, по плодах та ягодах - на 59, по м’ясу і м’ясопродуктах - на 40, по яйцях - на 45, по олії і маргарину - на\n37, по рибі і рибопродуктах - на 79% (10, с.77).\nУ 1996 р. все сільськогосподарське виробництво було\nАле у чому ж причина такого стану? Ряд економістів пояснює це тим, що в Україні реформи не йдуть. Проте з цим\nважко погодитись. За минулі роки в АПК відбулися вели-\nчезні зміни в економічних відносинах: ліквідовано раніше\nіснуючу систему заготівель сільськогосподарської продукції\nі матеріало-технічного постачання, систему ціно-утворення,\nстрахування, кредитування, оподаткування, де-ржава практично повністю усунулася від управління АПК. Кардинальні\nзміни відбулися в питаннях, що стосуються власності, землі\nй майна. Отже, багато зроблено, але бажаних результатів\nНа думку провідних економістів, різкий і такий тривалий\nспад сільськогосподарського виробництва, його ефективності значною мірою зумовлений макроекономічними факторами, непослідовністю й безсистемністю реформ, неврахуванням психології вітчизняного товаровиробника, яка\nформувалася десятиріччями, і тих політичних суперечностей, що існують нині.\nСуцільна руйнація, безперечно, неефективної адміністративно-командної системи управління економікою здійснювалася внаслідок безсистемної і своєчасної її заміни\nбільш результативною ринковою системою, надмірним\nсподіванням на саморегулюючу роль “невидимої руки” ринку.\nУ світовому співтоваристві Українську державу, передовсім, визнають як значного потенційного лідера з виробництва найважливіших продуктів харчування: зерна, цукру,\nолії,м’яса, продуктів переробки молока, овочів, плодів, ягід\nтощо.Співробітничати висловлює бажання значна кількість\nкомпаній усіх без винятку високорозвинених країн світу. Використати цей настрій іноземних інвесторів, створити умови, щоб економіка Украіни змогла отримати якомога бі-льшу\nвигоду,— святий обов’язок тих, хто причетний до керівництва державою, і зокрема аграрною сферою, на всіх\nрівнях управлінської ієрархії.\nБагатство держави визначається вмінням народу повною мірою використовувати природний потенціал (і чим він\nрізноманітніший, тим краще). В Україні головним ресурсним\nпотенціалом є земля. Можна навести два приклади. У\nкраїнах Західної Європи з одного гектара посівів цукрових\nбуряків одержують 8 - 10 тонн цукру, в нас 1995 року - лише\n2,6 тонни, а в сприятливому 1990-му - 3 тонни. Хоча є всі\nможливості, щоб виробляти 10 - 12 млн. т цукру. За цих\nумов можна реалізовувати на зовнішньому ринку близько 7\n- 8 млн. т, а це 4 - 5 млрд доларів США. Аналогічним резервом для зміцнення економіки є соняшник. Вихід в цій галузі\nна європейський рівень урожайності та переробки може додатково забезпечити 2,5 - 3 млрд доларів (8, с.6).\nТаким чином, лише за рахунок цукрових буряків та соняшнику ми можемо розв’язати проблему постачання газу\nдля всього народного господарства. Україна є також великим виробником зерна, м’яса і молока, плодів та ягід. Але\nнаявні резерви використовуються лише на третину.\nНасамперед потрібно зорієнтувати вітчизняну промисловість (хімічну, машинобудівну) на виготовлення для галузей АПК необхідних машин, обладнання, добрив та засобів захисту рослин і тварин. За якістю та стандартами вони повинні відповідати усім вимогам технологічного процесу. Візьмемо для прикладу молочне господарство країни. Сьогодні значне поголів’я корів знаходиться не тільки в\nколгоспах (близько 5 млн. голів), а й в особистих господарствах населення (2,8 млн. голів). Однак молочна продукція\nприватного сектора потрапляє на ринки в дуже обмеженій\nкількості. Виходить, що виробничий потенціал села не повністю працює на потреби споживача, усього населення\nдержави. А це великі втрати для суспільства. Потрібно, щоб\nу кожному з 30 тис. сільських поселень діяли молочні пункти. Це не важко зробити місцевій владі. Головне - забезпечити пункти потрібним обладнанням, то-бто, холодильним\nустаткуванням, засобами контролю жир-ності, загальної\nякості молока тощо. Йдеться про забезпечення сучасного\nрівня переробки молока відповідно до світової практики.\nВідповідальні завдання постають перед Міністерством\nпромисловості щодо забезпечення сільськогосподарського\nвиробництва мінеральними добривами. Якщо сільське господарство не буде забезпечуватися добривами та іншими\nхімічними засобами, то з економічної точки зору підприєм-\nства хімічної промисловості стають непотрібними Україні.\nНаприклад, в зоні Полісся без добрив вигідніше взагалі не\nсіяти. Але ж допустити цього ніяк не можна. Не можна і закрити хімічні заводи, бо люди, які на них працюють, залишаться без роботи. У підсумку суспільству належить виявляти увагу до всіх галузей сільського господарства, до питань технічного переозброєння АПК.\nЗагрозливим є стан оплати праці на селі. Якщо в 1990\nроці за рівнем середньомісячної заробітної плати працівники сільськогосподарських підприємств перебували на рівні\nсередньої оплати по народному господарству (94%), то в\n1996 р. вона становила всього 49%. За рівнем оплати пра-ці\nсільське господарство займає 23 місце серед 25 головних\nгалузей народного господарства (7, с.78). Проте тривалий\nчас таке “самопоїдання” природних і трудових ресурсів продовжуватися не може. Далі - катастрофа. Правда, слід зазначити, що катастрофа стосується переважно товарного\nвиробника. Сільське господарство, як специфічна галузь, у\nвигляді натурального виробництва і за цих умов не зникне.\nКлючове місце сільського господарства у народногосподарському комплексі обумовлює потребу негайного розв’язання проблеми узгодження цін і прибутковості підприємств аграрної сфери. Йдеться про необхідність внесення\nсерйозної корекції в економічний механізм. Його функціонування,на жаль, не вирішує питання фінансового забезпечення комплексу.\nСільське господарство належить до консервативної\nсфери діяльності. І це має об’єктивне пояснення. Галузь\nпросто не може оперативно відгукуватися на зміни цінової\nчи фінансової ситуації, як це, скажімо, відбувається на ринку цінних паперів. Зважаючи на це, у всьому світі сіль-ське\nгосподарство підтримується державою. Це робиться порізному. У США на підтримку вирощування лише пшениці\nзастосовується близько 20 різних дотацій та субсидій.\nДосвід більшості країн ринкової економіки показує, що\nтовар іде до вищої ціни. При низьких цінах на продукцію\nсільського господарства значна кількість необхідних товарів\n(трактори, комбайни, добрива тощо) до землі ніколи не\nприйдуть,технічне переозброєння галузі не відбудеться.\nВихід із становища, яке склалося в АПК, вбачається\nнасамперед в удосконаленні економічного механізму господарювання, уведення для сільськогосподарських товаровиробників нехай і жорстких, але певних “правил гри”, які забезпечували б для тих, хто нормально працює, хоча б\nмінімум умов простого відтворення.\nНеобхідно уточнити наявні програмні документи з питань соціального розвитку села і життєзабезпечення сільського населення, визначити джерела фінансування програм, їх конкретних виконавців і строки реалізації. На особливу увагу заслуговує продовольче та інше забезпечення\nпенсіонерів і решти категорій не зайнятого в аграрному виробництві сільського населення з урахуванням можливостей розвитку фермерства та інших форм приватног\nпідприємництва на селі.\nСлід забезпечити товаровиробнику своєчасність виплат\nза реалізовану продукцію, зробити реструктуризацію його\nборгів, що усуне бартерні відносини.\nКожному товаровиробнику варто постійно й чітко підраховувати витрати свого виробництва і знати, що в ри-нкових\nумовах доцільно виробляти тільки те, що можна вигідно\nПотрібно усвідомити, що в ринковому середовищі мають функціонувати усі складові економіки, в тому числі ринок паперів та ринок землі. Тому твердження окремих політичних лідерів про те, що ми за ринкову економіку, але\nпроти ринку землі, виглядають досить дивно.\nЗемля має бути включена в ринкові відносини послідовно. Передовсім,слід визначати її вартість і будувати земельні відносини тільки через вартісне зіставлення. За всю\nісторію, іншого методу, як зіставлення в грошовому вираженні будь-яких відносин, в тому числі земельних, не знайдено.\nНаступною проблемою аграрної реформи є активна інтеграція товаровиробника, переробних підприємств і торгівлі. Це дасть можливість обминути всілякі посередницькі\nнакрутки банківських і торговельних систем, своєчасно забезпечувати всі ланки виробничого процесу коштами, вийти\nзі своєю продукцією на зовнішній ринок.\nВажливим є створення ринкової інфраструктури: бірж,\nторгових будинків, брокерських і дилерських контор, земельного банку. Ці установи повинні терміново замінити\nзруйновану систему збуту сільськогосподарської продукції\nта постачання матеріально-технічних засобів.\nЯкщо Верховна Рада, Президент і Уряд України вживуть\nнеобхідних заходів по пріоритетному розвитку АПК республіки, то вже в найближчі роки буде створено всі необхідні передумови для активізації кардинальних змін у продуктивних силах інших галузей матеріального виробництва,\nбо у всі часи село було і залишається однією з головних\nсил, яка забезпечує економічний суверенітет нашої держави.\nГеографія Української РСР / за редакцією М.Д. Пісту-на\nі Є.Й. Шиповича. — Київ: Вища школа, 1982\nРозміщення продуктивних сил України / за редакцією\nЄ.П. Качана. — Київ: Вища школа,1997\nСоціально-економічна географія України / за редакцією О.І. Шаблія. — Львів: Світ,1994\nМарчук Є.К. Село — опора української економіки //\nЕкономіка АПК. — 1995. — №11\nПрейгер Д. Сільське господарство України: вчора,\nсьогодні, завтра // Економіка України. — 1993. — №12\n9. Сафін О. Планування в сільському господарстві у нових економічних умовах // Економіка України. — 1993.\n10. Шпичак О.М. Економічні проблеми АПК України в умовах формування ринкових відносин // Вісник аграрної\nнауки. — 1997. — №9\n11. Географічна енциклопедія України. І том. — Київ:\nУкраїнська Радянська Енциклопедія ім. М.П. Бажана,1989\n12. Статистичний щорічник України за 1995 рік. — Київ:\n... грунти здебільшого бідні на перегній. Для підвищення їх родючості в грунт обов’язково слід вносити органічні і мінеральні речовини, а також проводити розумне осушення. Грунтово-кліматичні ресурси Полісся сприяють вирощуванню озимого жита, льону-довгунця, картоплі. У Лісостепу України поширені різні ...\ndocx | 106.7 kB | 59 страниц


Березень – 2011 –\nArchive for березня, 2011\nВ’ячеслав Кириленко: Влада має запропонувати національний план реформ\n«ПОСТІЙНІ КОНСУЛЬТАЦІЇ — ЦЕ КРАЩЕ, НІЖ МИ Б ОДИН ОДНОМУ РУКИ НЕ ПОДАВАЛИ…» Із лідером партії «За Україну» В’ячеславом Кириленком ми зустрілись у його офісі на вулиці Костьольній, поблизу Європейської площі, де якраз проходив Автомайдан. Буквально під дверима офісу стояв міліцейський автобус.\nДепутати «За Україну!» відвідали Палац учнівської молоді ФОТО\nДепутати Луцької міської ради Павло Данильчук, Роман Романюк та член Правління міського осередку Захар Ткачук відвідали із робочим візитом Палац учнівської молоді міста Луцька. Була проведена зустріч із дирекцією та вивчено питання функціонування закладу. В розмові з директором Степаном Сидоруком Захар Ткачук підняв важливе питання співпраці молодіжних громадських організацій та палацу, зокрема можливість безкоштовного виділення […]\nДепутати заукраїнці б’ють на сполох. Рокині сидять без води + ФОТО\nДо депутата Луцької районної ради партії «За Україну!» Олексія Панасюка звернулися жителі смт Рокині Луцького району з проханням вирішити проблему з подачею води. З кінця лютого частина мешканців селища немає у своїх домівках водопровідної води – внаслідок численних проривів водогін перекрили і чекають зручного часу і грошей для ремонту.\nДепутати Луцької райради не підтримали ставленика Партії Регіонів\nПартія «За Україну!» виступила проти обрання заступником голови Луцької районної ради ставленика Партії Регіонів депутата фракції Фронту Змін Ігора Члека.\nПавло Данильчук: «Депутати не повинні обмежувати роботу ЗМІ»\nЧлени постійної комісії міської ради з питань міжнародного співробітництва, інформаційної політики, молоді, спорту та туризму внесли свої зауваження до проекту рішення депутата Луцькради від ВО «Батьківщина» Андрія Осіпова щодо трансляції сесій Луцької міської ради.\nДепутати від «За Україну!» відвідали з робочим візитом підприємство «Вторма-Луцьк»\n16 березня депутат обласної ради Ігор Гузь, депутати Луцької міської ради Павло Данильчук та Роман Романюк відвідали підприємство «Вторма-Луцьк», яке займається збором твердих побутових відходів в м. Луцьк.\nІнтерв’ю голови Луцької міської організації політичної партії “За Україну!” виданню “Хроніки Любарта”\nПавло Данильчук з робочим візитом відвідав Польщу\n11-13 березня 2011 року депутат Луцької міської ради, голова Луцької міської організації партії «За Україну!» Павло Данильчук у складі офіційної делегації відвідав республіку Польща.\nРівно 10 років тому, день 9 березня 2001 року став епохальним у моєму житті. Чому? Для мене той період був ознаменований революційним запалом і бажанням разом з однодумцями скинути прогнилу кучмівську систему. Каталізатором такого спротиву стало вбивство Георгія Гонгадзе і реакція на нього майже усіх тогочасних опозиційних сил.


Три лідери фракцій пропустили половину голосувань у травні, - КВУ - Новини КВУ\nНайнижчі показники голосувань в Юлії Тимошенко. Голова ВО «Батьківщина» взяла участь в 1% голосувань за місяць. Політик проголосувала 7 разів. Серед іншого Юлія Тимошенко не голосувала за закони щодо трансплантація органів людині та вдосконалення діяльності Держбюро розслідувань. Лідер «Батьківщини» була письмово зареєстрована на восьми пленарних засідань.\nУ решти голів фракцій вищі показники участі в голосуваннях. Олег Березюк («Самопоміч») проголосував у 75% разів і відвідав одинадцять засідань. Максим Бурбак («Народний Фронт») взяв участь в 79% голосувань, Артур Герасимов (БПП) – у 88%. Обидва політики відвідали всі засідання ВР.\nІнформація в рамках проекту "Дослівно". Дані щодо участі лідерів фракцій ВР у голосуваннях оприлюднюються КВУ щомісячно.


≡ Семинар «Трансфертне ціноутворення в податковому обліку — 2021», ONLINE+Киев. Семінар по оподаткуванню\nСеминар «Трансфертне ціноутворення в податковому обліку»\nПрограмма Семинара "Трансфертные цены в налоговом учете. Трансфертное ценообразование: Методы определения."\nБлок 3. Принцип «витягнутої руки»\n5. метод розподілення прибутку\n1. Корегування показників декларації з податку на прибуток у зв’язку із застосуванням трансфертних цін. В яких випадках та в які терміни відбувається самостійне коригування, заповнення додатка ТЦ до декларації\n2. Визнання «розрахункових» дивідендів (зміни 2021 року) на суму відхилення договірної ціни від ціни, визначеної за правилами «витягнутої руки». Оподаткування податком на репатріацію із застосуванням «підвищувального» коефіцієнта\nСумма к оплате (на 18.05.2021) 1500 грн. (1500 грн.)