Іван Матковський: Климентій Шептицький з половини 30-х років XX ст. був тінню свого брата - Турка-перлина Карпат\nГоловна архіву новин » Новини » 2017 » Червень » 28 » Іван Матковський: Климентій Шептицький з половини 30-х років XX ст. був тінню свого брата\nІван Матковський: Климентій Шептицький з половини 30-х років XX ст. був тінню свого брата\nУкраїнська спільнота загалом дуже мало знає про блаженного архімандрита Климентія (Казимира графа Шептицького) – польського аристократа, який у 43 роки став українською духовною особою, скинув графський костюм, щоб служити українському суспільству.\nЧастково відкрила завісу над цією визначною постаттю книга «Блаженний архімандрит Климентій (Казимир граф Шептицький). Листи до рідного брата Станіслава графа Шептицького та родини».\nКнига нещодавно побачила світ, переклад з польської, опрацювання і примітки до якої здійснив д-р Іван Матковський, а дизайнерське оформлення – художниця Леся Квик. Д-р Іван Матковський переконаний, що постать Климентія Шептицького є надзвичайно важливою, він може стати тим містком для кращого порозуміння з іншими народами – поляками, євреями тощо. Скажімо, кілька місяців тому Ізраїль мав величезні претензії до України через голосування в Раді безпеки ООН. З поляками теж відносини складаються по-різному. Отець Климентій Шептицький може стати патроном польсько-українського порозуміння.\nПро це Іван Матковський сказав в розмові з IA ZIK. За його словами, отець Климентій Шептицький теж є непересічною особою для лісівників – був співавтором законодавства, головою товариства лісівників Галичини. Можна було би його визнати також патроном лісів. За два роки, у 2019 році, виповниться 150 років з дня його народження, і це добрий час, щоб повернути пам’ять про нього українцям.\nІван Матковський розповів багато цікавих фактів з життя братів Шептицьких, і ви теж можете про них дізнатися, прочитавший цей текст.\n– Пане Іване, як ви долучилися до створення книги про отця Климентія Шептицького?\n– Ми з дружиною Іванкою Новаківською проводили акцію у Львові, спрямовану на популяризацію музею імені Олекси Новаківського. Тематика виставки була така: «Творчість Олекси Новаківського в контексті його зв’язків з митрополитом Андреєм Шептицьким». Ми привозили цю виставку у Музей народної архітектури та побуту у Львові ім. Климентія Шептицького, у Шевченківський гай, де настоятелем Свято-Іванівської лаври був монах-студит отець Юстин Бойко, який і розповів, що має листи отця Климентія Шептицького до брата Станіслава польською і французькою мовою, але не має часу їх перекласти і упорядкувати. Я запропонував свою допомогу. Ці листи мене вразили.\nВони були вже у передруку, який зробив племінник отця Климентія Ян Казимир Шептицький. Цей передрук також був далекий від літературного. Я зробив переклад з польської мови і коментарі. Потім звернувся до художниці і дизайнера Лесі Квик. Ми з нею обговорили, як книга має виглядати. Відтак я почав збирати фотографії, багато фото дала родина Шептицьких, яка проживає у Варшаві, трохи – отець Юстин Бойко. Деякі фото були у нашому сімейному та родинному архіві. За півроку ми з пані Лесею Квик зробили книжку, – я приносив матеріал, вона оформляла, вносили правки.\nОтець Климентій Шептицький є тією людиною, яка повинна стати дороговказом в українському суспільстві. Він визнаний католицькою церквою блаженним. Також він визнаний єврейською світовою громадою Праведником народів світу. Все, що сьогодні є написаного про Климентія Шептицького – це кілька статей, що стосуються аналізу його кримінальної справи. А твори Климентія Шептицького видали монахи-студити, упорядником книги став о. Юстин Бойко. Отець Климентій писав роздуми, послання богословського характеру. Натомість зовсім не відомий для читача період його світського життя, а період церковно-монашого життя є дуже мало досліджений.\n– Який вплив мав отець Климентій на діяльність греко-католицької церкви?\n– Його брат, митрополит Андрей Шептицький, з 1929 року був прикутий до інвалідного візка, з 1935 року його переносили, а наприкінці 30-х років він практично самостійно не міг писати. Навіть є така підозра, що багато чого з написаного митрополитом Андреєм Шептицьким, насправді написане Климентієм Шептицьким, який з половини 30-х років був тінню свого брата. Він не відходив від нього, вів всю переписку, очевидно, неформально приймав рішення щодо церковних справ.\nНародився Казимир (Климентій) Шептицький у 1869 році в Прилбичах (село в Яворівському районі Львівської області – ред), закінчив середню школу в Кракові. Вступив на правничий факультет. Потребує перевірки факт, чи отець Климентій ще закінчив у Кракові факультет, пов’язаний з охороною лісів. Після цього він вчився у Німеччині та Франції, у 1892 році захистив докторат з права у Ягеллонському університеті в Кракові. Залишилася згадка у документах про наукового керівника Казимира Шептицького, дату захисту дисертації. Не знаю, чи є відомою тема його наукового дослідження.\nУ 1894 році батько Ян Кантій Шептицький подарував своєму синові Казимирові маєток у теперішньому Жидачівському районі – тепер це село Дев’ятники, де проживав Казимир Шептицький. Будучи римо-католиком, він для місцевого населення збудував у селі греко-католицьку церкву. Прожив там до 1900 року, потім був обраний до австро-угорського парламенту, де пропрацював до 1907 року. На сайті Національної австрійської бібліотеки є всі стенографічні протоколи з цього періоду. Серед законодавчих ініціатив, які реалізував Казимир Шептицький, є закон про ліси Австро-Угорської імперії, в якому він був співавтором. Нам вдалося в Національної австрійської бібліотеки купити пропозиції, які вносив Казимир Шептицький до цього документу. На початку XX століття він був активним учасником Господарського товариства Галичини, яке об’єднувало маєтних людей, – за теперішнім визначенням, підприємців. Казимир Шептицький там був заступником голови, а головою довший час був князь Адам Сапіга, син якого згодом став краківським кардиналом і висвятив Івана Павла II на священика. Сапіги і Шептицькі приятелювали.\nУ 1908 році Казимир Шептицький відомий також як людина, яка стала співавтором лісового законодавства, його обрали головою лісового товариства, яке існує дотепер і носить назву польське лісове товариство. Воно об’єднувало лісівників, власників лісів, тих, які на лісі заробляли гроші. Казимир Шептицький видавав газету «Сільван». Виконував обов’язки голови лісового товариства до кінця 1911 року, а потім прийняв рішення йти в монастир. Йому було 43 роки.\n– Що його спонукало так різко змінити своє життя?\n– Можемо лише здогадуватися. Ця людина була бажаним гостем у всіх європейських салонах і домах – королівських, кайзерських тощо. До моменту вступу в монастир він, як доктор права, мав адвокатську ліцензію. Окрім того, що був головою лісового товариства Галичини, заступником голови Господарського товариства Галичини, був членом інших організацій в Галичині. Можна ствердити, що на той період він був надзвичайно відомий як громадський і політичний діяч в Галичині. І прийняв рішення йти в монастир.\nОчевидно, читаючи документи, пов’язані з родиною Шептицьких, основною причиною, чому він вирішив піти в монастир, була допомога своєму братові митрополиту Андрею Шептицькому, який у цей період не мав підтримки серед української інтелігенції, частина якої прямо заявляла з високої трибуни віденського парламенту, що митрополит Андрей Шептицький є польським шпигуном, засланцем, єзуїтською провокацією. У 1908 році був вбитий Анджей Казімєж Потоцький, намісник Галичини, який був приятелем родини Шептицьких. Він фігурує в листах.\nМитрополит Андрей Шептицький після вбивства Потоцького зробив до українського народу досить неприємне звернення, яке було надзвичайно вороже сприйнято і розкритиковано. Ця справа була також однією з тих, яка загострила негативне налаштування української громадськості проти митрополита Андрея Шептицького. В той період вже Казимир Шептицький, очевидно, роздумує і приймає рішення про вступ в монастир. Оксана Гайова, яка є відомою дослідницею історії родини Шептицьких, телефонувала до мене кілька тижнів тому, і сказала, що знайшла в листах матері Софії Шептицької до сина Романа (Андрея) такі слова: «здається мені, що Казимир піде твоїми слідами». Ми думаємо, що однією з причин того, що Казимир Шептицький приймає рішення піти в монастир, – допомогти братові, який не мав опори.\n– А у книзі листи написані в основному до іншого брата – Станіслава Шептицького, який був генералом польської армії.\n– Так, в листах митрополита Андрея називають завжди ласкаво Ромцьо. Частою темою в листах є стан здоров’я митрополита. Як передмову до цього видання ми використали спогади Ванди Шептицької, монахині, дочки Леона Шептицького, якого у 1939 році разом з його дружиною розстріляли у Прилбичах більшовики. Ванда Шептицька написала, що митрополит Андрей все життя хворів на туберкульоз кісток. Я запитував дослідників, в тому числі Лесю Гайову, але вона сказала, що перший раз про це чує.\nОчевидно, під впливом того, що треба допомогти брату, Казимир Шептицький вступив до Бенедиктинського монастиря римо-католицької церкви, через рік змінив обряд у монастирі на Балканах в селі Кам’яниця поблизу Баня-Луки. Там Казимир Шептицький вже як Климентій перебував до 1915 року, коли його висвятили на греко-католицького священика.\nЛисти Климентій Шептицький писав з 1881 до брата Станіслава, який вчився у військовій академії у Відні. Станіслав Шептицький був не обділений увагою цісарської сім’ї. У 1904 році Австро-Угорщина вислала Станіслава Шептицького в ранзі капітана на російсько-японську війну на Далекому Сході. Ще з кінця XIX століття йшли розмови про те, що війна між Австро-Угорською імперією та Росією є неминучою. Це відчувалося у настроях, що панували тоді в Галичині, де Росія фінансувала москвофільство.\nНатомість Австро-Угорщина фінансувала українську справу, яка би мала поширитися на всю Україну. На японсько-російській війні військовий аташе капітан Станіслав Шептицький повинен був дослідити стан російської армії, їхню тактику. Він це все описував, висилав депеші до Відня, а частину оприлюднював у пресі. Цими повідомленнями жила вся Австро-Угорська імперія.\nКоли Станіслав Шептицький повернувся з Маньчжурії у 1906 році, вже після смерті своєї матері одружився з Марією Сапігою, родичкою князя Адама Сапіги. У 1912 році він був військовим аташе Австро-Угорщини в Римі, а пізніше обіймав ключові пости під час Першої світової війни. Будучи офіцером Австро-Угорської армії, отримав також пропозицію стати на чолі українських Січових Стрільців. Але частина львівської інтелігенції виступила категорично проти цього, кажучи, що, мовляв, «ми маємо вже одного Шептицького на чолі церкви, і більше не хочемо».\nВідтак Станіслав Шептицький очолив польський легіон. Минулоріч виповнилося 100 років відтоді, як генерал Станіслав Шептицький на чолі польської армії увійшов у Варшаву і звільнив її від російських військ. В цей час Станіслав Шептицький отримав від Австро-Угорського цісаря і від німецького кайзера листа, в якому йому доручили відновити польську державу в кращих традиціях королівських династій Ягеллонів і П’ястів. Станіслав Шептицький скликав Регенераційну Раду, що складалася з поважних представників, які повинні були після закінчення війни запропонувати кандидатуру на короля Польщі. Але у 1918 році була оголошена Польська народна республіка, яка не передбачала монаршу форму правління.\nГенерал Станіслав Шептицький брав активну участь у формування польської армії. У 1920 році він відіграв одну з ключових ролей під час оборони не лише Варшави чи Польщі, а й усієї Європи від кінноти Будьонного, який хотів дійти аж до Атлантичного океану. Виснажені Німеччина, Франція, Австрія у Першій світовій війні не становили для Будьонного жодної загрози. Єдиною боєздатною армією була польська, до якої долучилися українські відділи Симона Петлюри. Під Замосцьом українці під керівництвом генерала Марка Безручка зупинили армію Будьонного ціною власного життя. А під Варшавою Будьонний зазнав поразки.\nАвтором плану оборони Варшави був львів’янин – генерал Тадеуш Розвадовський, а безпосередньою обороною керував генерал Станіслав Шептицький. В 1923 році Станіслав Шептицький став міністром оборони Польщі. Цього ж року 15 серпня він започаткував свято польського солдата, яке існує до сьогодні. Це свято має відношення також до української військової традиції, бо війська Директорії також мають велику заслугу в цьому. Минулого року українські військові були на цьому параді у Польщі. До 1923 року митрополит Андрей Шептицький (тоді, коли його брат сприяв розбудові польської держави) їздив по світу, щоб переконати міжнародну громадськість, що українці повинні мати свою державу. Йому це не вдалося. Польща надзвичайно вороже це сприйняла. Але в той час галичани чи не вперше почали добре ставитися до митрополита Андрея.\n– Як пов’язане ім’я отця Климентія з назвою львівського Музею народної архітектури та побуту Шевченківський гай»?\n– У Львові брати Шептицькі продали свою землю на Скнилові полякам під аеропорт і купили землю на Кайзервальді, яку записали на новостворений монастир, що формувався навколо церкви, яку вони перевезли з села Кривки. Довкола розпочали будувати хати, в яких жили монахи. З приходом радянської влади монахів прогнали, а церква та хати стали початком створенням музею народної архітектури та побуту «Шевченківський гай». З цією назвою ходили чутки, що, мовляв, коли Шевченко приїздив до Львова, то обідав у цьому місці. Таким чином затиралося сакральне призначення Шевченківського гаю. Кайзервальд і Свято-Іванівський монастир мав стати центром всіх монахів (а не Унівська церква). Але цьому перешкодила Друга світова війна.\nЗ половини 30-х років отець Климентій Шептицький був найближчою людиною біля митрополита Андрея, допомагав йому, був його сповідником та людиною, яка також брала участь у керуванні греко-католицькою церквою. У 1939 році митрополит Андрей Шептицький отримав дозвіл від Риму на те, щоб отець Климентій став екзархом в Росії. Це окрема історія, яка тягнеться, очевидно, з 1917 року з Фатімських об’явлень.\nУ 1912 році отець Климентій Шептицький перебуває на Балканах в монастирі разом з росіянином Леонідом Фьодоровим. Після об’явлень у Фатімі, коли Мати Божа сказала, що потрібно молитися за Росію, митрополит Андрей Шептицький малював амбітний план створення російської греко-католицької церкви. На цю роль обрали Леоніда Фьодорова, призначивши його першим екзархом російської греко-католицької церкви. Леоніда Фьодорова вбили у 1935 році у концтаборах. Минуло чотири роки і Рим призначив наступним екзархом російської греко-католицької церкви отця Климентія. Це було зроблено у великій таємниці, бо Шептицькі боялися, щоб агенти радянської влади його не вбили. Греко-католицька церква в Росії існує і сьогодні.\nВ контексті відзначення 100-річчя Фатімських об’явлень варто згадати і Климентія Шептицького, бо він мав безпосереднє відношення до виконання того, щоб молитися за навернення церкви. Шептицькі не лише молилися про навернення християнства в Росії, але також старалися розбудувати і поширити його. Цей період теж не досліджений.\nУ 1939 році отець Климентій повіз до Риму документи, згідно з якими священик Йосиф Сліпий мав стати наступником після митрополита Андрея Шептицького, який вже кілька років перебував у поганому стані здоров’я. Отець пояснював в Римі, чому це потрібно, чому саме Йосиф Сліпий, які він буде мати завдання. В Римі погодилися на те, щоб визнати Йосифа Сліпого наступником. Митрополит Андрей Шептицький помер у 1944 році, і отець Климентій в листах до брата Станіслава описує, як він помирав. Ця інформація є цінною для дослідників біографії Андрея Шептицького, До речі, на сьогоднішній день нема повної біографії митрополита Андрея Шептицького.\nВ останніх листах до брата Станіслава, що написані у 1945 році, отець Климентій пише, що йде в Унів, бо комуністична влада не хоче його у Львові. Відтоді родина не знала, що сталося з отцем Климентієм. У 1948 році його арештували і донедавна не було відомо, коли він помер. 15 років тому була все ж встановлена дата – 1 травня 1951 року.\n– Якою була роль братів Шептицьких у порятунку євреїв під час Другої світової війни?\n– Родина Шептицьких врятувала понад 200 єврейських дітей. За це Ізраїль та світова юдейська громада визнала отця Климентія Праведником народів світу. Андрей Шептицький цього титулу не отримав через звинувачення, які поширилися у радянський період про те, що він нібито колаборував з фашистами, писав листа Гітлеру тощо. Якщо у митрополита Андрея Шептицького з кінця 30-х років був поганий стан здоров’я, то як він міг у 1943 році колаборувати з Гітлером? І як можна було колаборувати з німцями і рятувати життя євреям? Один є урятованих єврейських дітей живе донині – це Адам Ротфельд. Він минулого року відвідував Львів.\nБули врятовані Шептицькими також Курт і Натан Левіни – діти львівського рабина. Курт Левін вийшов з монастиря і поїхав до Польщі за документами Романа Матковського. Він узяв ім’я на честь митрополита Андрея Шептицького, а Матковський тому, його лікар носив таке прізвище (який був родичем Івана Матковського – ред.). В монастирі хлопець переховувався під ім’ям Роман Митка, а коли покидав радянський Львів, попросив змінити прізвище на Матковський. Лише у США зміг повернути своє справжнє ім’я та прізвище Курт Левін.\nКурт та Натан Левіни та Адам Ротфельд активно у світі пропагували ім’я отця Климентія, провели в Ізраїлі кампанію і переконали ізраїльську спільноту, що ця особа гідна бути визнаною Праведником народів світу.\nP.S. Книга «Блаженний архімандрит Климентій (Казимир граф Шептицький). Листи до рідного брата Станіслава графа Шептицького та родини» видадуть також мовою оригіналу (польською). В ній буде висвітлено більше моментів з життя Станіслава Шептицького – польського генерала. Після 1926 року, коли генерал Шептицький не підтримав Пілсудського, у польському суспільстві пам’ять про нього почала стиратися. З 1945 року, коли Польща стала більшовицькою, – то пам’ять про нього повністю було стерто. Цього року виповнюється 150 років з дня народження генерала Станіслава Шептицького, у польській армії наразі нема з цього приводу запланованих заходів. Єдине, що вдалося реалізувати – в місті Корчина, де жив Станіслав Шептицький, місцева влада встановила на його будинку пам’ятну таблицю. Ця книжка буде другим жестом, який спрямований на популяризацію пам’яті про генерала Станіслава Шептицького.\nКатегорія: Новини | Переглядів: 276 | Додав: Today | Рейтинг: 0.0/0


Засідання Громадської ради: працюємо разом | Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції\nwww.dsvv.gov.ua » Toп новини » Засідання Громадської ради: працюємо разом\nЗасідання Громадської ради: працюємо разом\nДата: 21.07.2015 Переглядів: 332\n21 липня 2015 року відбулося спільне засідання Громадської ради при Державній службі України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Правління Громадської ради при Міністерстві оборони України та Ради Громадської спілки “Координаційна рада ветеранських громадських об’єднань України”.\nПідіймалися проблемні питання соціального захисту ветеранів, учасників АТО та членів їх сімей; питання медичного забезпечення та протезування постраждалих бійців, інформативної роботи з учасниками та ветеранами АТО, патріотичного виховання молоді, стану нормативно-правового забезпечення та інше.\nНа заході, окрім членів вищезазначених рад та громадського об’єднання, були присутні посадовці Служби, Міністерства оборони України та Міністерства соціальної політики.\nУ своїй доповіді Голова Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників АТО Артур Дерев’янко зазначив, що станом на 17 липня 2015 року статус учасника бойових дій отримали 52 979 осіб, проте, до сих пір невирішене питання надання такого статусу добровольцям.\nТакож Артур Дерев’янко наголосив, що на сьогоднішній день Службою виконуються державні програми з психологічної та професійної адаптації, забезпечення житлом, санаторно-курортним лікуванням, протезуванням. Але, як відмітив Голова Служби, кожна з перелічених програм супроводжується низкою проблем: недостатня фінансова та матеріальна база, слабка поінформованість людей, особливо в регіонах, гальмування роботи чиновниками середньої та нижньої ланки.\nУ засіданні взяв участь полковник Валентин Федічев – директор Департаменту соціальної та гуманітарної політики Міністерства оборони України. Виступаючий закцентував увагу на мобілізаційних та ротаційних питаннях. Він зазначив, що до армії йде служити все менше людей, а це сильно впливає на ротацію вояків та взагалі на безпеку країни.\nОкрім цього, було прийнято рішення провести у 2016 році Всеукраїнський молодіжний національно-патріотичний, військово-спортивний збір “Нащадків захисників України – 2016” під гаслом “Україна Єдина”. Як зазначив голова Громадської ради при Міністерстві оборони України Віктор Палій, такий захід є вкрай важливим сьогодні для України з точки зору патріотичного виховання молоді.\nУчасниками Громадської ради були обговорені деякі аспекти законодавчого забезпечення ветеранів, учасників АТО, соціального захисту жертв нацистських переслідувань.\nТакож громада вирішила провести у вересні місяці Всеукраїнський збір представників громадських об’єднань ветеранів та учасників АТО. Такий захід слугуватиме майданчиком для діалогу між громадянами та владою.\nНагадаємо, що захід такого формату, коли спільно проводиться засідання Громадської ради при Державній службі у справах ветеранів та учасників антитерористичної операції, Ради Громадської спілки “Координаційна рада ветеранських громадських об’єднань України” та Правління Громадської ради при Міністерстві оборони України, відбулося вперше, що свідчить про наміри влади і громадськості об’єднати зусилля для досягнення загальної мети – покращання соціального та правового захисту ветеранів та учасників АТО.\nГромадськість вшанувала пам’ять легендарного льотчика


Останнім часом у всіх більш-менш популярних газетах можна зустріти запрошення розмаїтих цілителів. Називають вони себе по-різному, але зміст їх реклами зводиться до одного - всі вони обіцяють без зайвих клопотів будь-кого зцілити від будь-яких проблем. Купуючись на цю дешеву рекламу, багато людей звертається до них. І дуже прикро, що серед цих спокушених не бракує людей віруючих. Вони, минаючи пересторогу Православної Церкви, все ж звертаються до служителів князя світу цього. Саме до них в першу чергу хочу зараз звернутись. Задумайтеся! Чи вас не дивує хоча б те, що вам обіцяють звільнення від будь-якої біди, що з вами трапилася? Адже кожен християнин повинен знати, що в світі само собою нічого не відбувається. Все має свою причину і наслідок.\nЗ вами трапилося нещастя: важка недуга чи зубожіння, негаразди в сім'ї, обмова і тому подібне. В першу чергу поміркуймо, чому так сталося. В більшості випадків ми самі винні, терпимо за свої гріхи, за свої злі справи і слова. А можливо Господь допустив цю тривогу в наше життя, щоб стримати нас від подальших гріхів? А, можливо, ми когось осудили: “Я б так ніколи не зробив!” І Господь дає нам це відчути на власному досвіді. Чи все так просто і легко, як просто і легко осуджувати інших? А можливо, це випробування для нас на вірність вірі, на гідність зватися дітьми Божими? А можливо, ще багато чого, що ми своїм людським розумом не можемо, не здатні осягнути?\nПереважно після такої розмови виникає ще одне запитання. Більш вперті люди не хочуть здаватися, не хочуть вірити, що так легко їх пошили в дурні. Вони питають: “Ну, добре, все це правильно, але ж ці знахарі допомагають, роблять чудеса?” Дійсно, буває й таке, хоча допомагають далеко не всім, як обіцяли. Злий дух, якому вони служать діє через їх “чудеса”. Згадайте ж, коли Мойсей, щоб зрушити кам'яне серце фараона, за наказом Бога, кинув Ааронову палицю, яка перетворилася в змію (Вихід, 7-8). Фараонові жреці повторили це чудо. Навіть більше, вони змогли повторити дві перші кари на Єгипет: перетворювали воду в кров і множили жаб. А потім не змогли, це було їм не під силу, і це теж треба знати. А тепер, уявіть собі, за гріх людина страждає деколи дуже тяжко, ще тут на землі. І замість того, щоб звернутися до Бога, покаятися, людина шукає легкий шлях. Звертається до ворожбитів, через яких, як колись через фараонових чародіїв злий дух робить “чудо” - перестає мучити. А навіщо її мучити, коли вона сама до нього прийшла. Відтепер для мук буде вічність у пеклі.\nЗгадайте і інше. Згадайте про праведного Йова. Як сатана з заздрощів обмовляв його. Ніби Йов шанує Бога лише за те, що живе в достатку. І якщо від нього забрати добро, то Йов відвернеться від Бога (Йов.1,8-11). Господь дозволив сатані випробувати Йова. І на нього посипалися нещастя одне за другим, але він лише повторював: “Господь дав, - і Господь взяв”. (Йов. 1, 21). І коли жінка його вмовляла: “Не мучся, прокляни Бога і помреш”, - то Йов відповів: “Чи ми будемо приймати від Бога добре, а злого не приймемо?” При тому всьому Йов не згрішив своїми устами (Йов. 2,10). Подумайте, якби Йов не витримав одного з цих випробувань, якби сказав: “Досить, я вже більше не можу!” Чи сатана мучив би його? А навіщо, якщо він на його боці. Праведник боявся згрішити навіть устами. Людина ж грішить і устами і ділами, і не бажає за це терпіти, не бажає визнати гріх - біжить до ворожбита. Зраджує Бога заради примарного добра на землі. Така людина передає свою душу в руки сатани, на муки вічні.\nТому перше ніж зробити такий крок, задумайтеся!\nПротоієрей Микола Петрущак,


Газ зі США для Києва: політично – вигідно, економічно – поки що ні\nчетвер, 05 серпня 2021, 10:41\nВашингтон готовий продавати Україні сланцевий газ та обіцяє захистити наші “транзитні інтереси” від ПП2. Наскільки це реально?\nЯк ми повідомляли, у Вашингтоні відбулися переговори щодо перспектив закупівлі Україною скрапленого газу зі США та участі американського бізнесу в модернізації і концесійному управлінні нашою газотранспортною системою. Сторони також обговорили ризики, пов’язані із можливою відмовою російського “Газпрому” від транзиту палива українською територію, анонсованою вже в січні 2020-го. Як розповів голова правління НАК “Нафтогаз України” Андрій Коболєв, конкретних домовленостей про постачання американського скрапленого палива наразі немає. Але рівень обопільної зацікавленості – доволі високий. “Сподіваюся, найближчим часом ця зацікавленість трансформується в конкретні потоки газу", – спрогнозував посадовець. Американська сторона також пообіцяла підтримати нас у продовженні міжнародного тиску на Росію та її європейських партнерів у зв’язку з будівництвом газогону "Північний потік-2". У такій же підтримці цими днями запевнив держсекретар США Майк Помпео.\nЄвропа, Україна й американський сланцевий газ\nСполучені Штати ведуть переговори про постачання газу не лише з Україною, а й із багатьма європейськими державами – насамперед, Польщею і Німеччиною, на узбережжях яких є (чи можуть бути збудовані) термінали для прийому палива. Загалом європейці готові побудувати 11 портових майданчиків для приймання й регазифікації заокеанського енергоресурсу. Головна вигода транспортування сланцевого газу для ЄС – зменшення енергозалежності від непередбачуваної Росії (зараз країни Європи на 34% залежать від газпромівських постачань). Очевидні вигоди і для США – країна поставила перед собою амбітне завдання за два-три роки «на рівних» боротися із «Газпромом» за європейського споживача.\nА що ж матиме у разі ухвалення остаточних домовленостей Україна? Перше, що спадає на думку, – важлива для нас, як і для Європи, диверсифікація постачань. Що ж до цінових параметрів, то американське паливо, зокрема, через витрати на транспортування і стиснення, наразі дорожче, аніж те, яке ми купуємо у Європі. За розрахунками, за кожну тисячу кубометрів поставленого через Польщу газу Україні доведеться платити на $80-100 більше, ніж за паливо, що надходить європейським реверсом. Вартість американського скрапленого палива із регазифікацією на польському терміналі – приблизно $300 за тисячу кубометрів. Тоді як, за даними НАК “Нафтогаз”, у квітні Україна купувала “звичайний” газ на відкритих торгах в ЄС у середньому по $217-220. Втім, собівартість палива у США постійно падає. Завдяки новим технологіям і державним дотаціям газовидобуток там розвивається стрімкими темпами. До того ж, через активне збільшення видобутку сланцевої нафти, збільшується і видобування “майже дармового” супутнього газу. Тож Вашингтон готовий іти на поступки у “ціновому питанні”.\nАле для того, аби регулярно отримувати скраплений газ зі США, нам потрібно вирішити низку технологічних питань, пов’язаних, зокрема, з доставкою палива від польського термінала та (або) зі спорудженням відповідних потужностей в Україні. На жаль, нині можливості транспортування палива магістральними шляхами із Польщі обмежуються “скромними” півтора мільярдами кубометрів на рік. За таких обсягів прокачування обходиться дуже дорого. Вихід – спорудження між країнами 110-кілометрового газогону-інтерконектора (річною потужністю до 8 мільярдів “кубів”), оціночна вартість будівництва якого – €200 мільйонів. У Києва таких грошей немає. Тому, на думку експертів, однією з умов переговорів зі США має бути угода про участь у втіленні цього проекту американського бізнесу. Частково оплатити будівництво інтерконектора може і Польща. Такі капіталовкладення для неї вигідні: у результаті поляки матимуть можливість ефективніше використовувати свій термінал і заробляти на транзиті (причому, не лише американського, а й норвезького газу). До того ж, вони отримають дешевший газ для власних потреб (через зниження вартості регазифікації, яка напряму залежить від обсягів палива, що надходить “на переробку”). Хоча самостійно втілити цей проект Варшаві, як і Києву, нині, вочевидь, “не по кишені”.\nЩо вже й казати про колись розпіарений проект спорудження в Україні власного LNG-термінала. План передбачав будівництво установок для регазификації скрапленого природного газу на чорноморському узбережжі поряд із нафтовим терміналом “Укртранснафти” і портом “Південний”. У 2010 році вартість його будівництва оцінювали щонайменше у €800 мільйонів. Нині вона ще вища.\nЗначно дешевше використати плавучий регазифікатор, встановити який також можна у “Південному”. Вартість такого проекту – “лише” $100 мільйонів. Але на його втілення знадобиться до 2 років. Плавучу установку для зберігання й регазифіції можна взяти в оренду. Але, навіть, якщо один із цих проектів вдасться втілити у життя, постачання середземноморсько-чорноморським шляхом американського палива не дуже вигідне – термінал більше розрахований на приймання газу з країн Північної і Західної Африки (Єгипет, Алжир, Нігерія), Перської затоки (Катар), Каспійського регіону (Азербайджан і Туркменістан). До того ж, буде доволі складно домовитися з Туреччиною щодо проходження танкерів через протоку Босфор. По-перше, цей маршрут доволі перевантажений, по-друге, Анкара не раз заявляла, що не хоче пропускати LNG-танкери з екологічних міркувань.\nЗупинення “Північного потоку 2” = збереження енергонезалежності Європи\nОтже, постачання американського сланцевого газу за нинішньої цінової ситуації на європейських хабах і за відсутності належної інфраструктури для України поки що економічно невигідне. Зате Київ може отримати значні політичні вигоди, пов’язані, зокрема, із тим, що, наша “лояльність” до американського газового бізнесу, окрім інших чинників, “стимулюватиме” активнішу позицію Вашингтона у протистоянні антиукраїнським планам Кремля в енергетичній сфері. Ідеться, насамперед, про спроби завадити будівництву газогону “Північний потік-2”, введення якого в експлуатацію загрожує припиненням транзиту російського палива через українську ГТС. І Вашингтон уже докладає відповідних зусиль.\n“Газопровід “Північний потік-2” має бути зупинений”, – без жодних дипломатичних «реверансів» наголосив державний секретар США Майк Помпео під час офіційного візиту до Лондона. Він запевнив, що Сполучені Штати і Великобританія чітко усвідомлюють: проект прокладання газогону дном Балтійського моря не економічний (як запевняють Путін і деякі європейські, зокрема, німецькі політики), а політичний. Мета – використання енергетичної сфери як засобу тиску на Європу. Відповідно, головне завдання “цивілізованого світу” – запобігти такому сценарію. Над тим, як це зробити, і розмірковують нині американські політики та експерти.\nНасамперед, може йтися про подальше посилення санкційного тиску на Кремль, а також впровадження санкцій проти європейських компаній, які беруть участь у проекті (загалом до “Північного потоку-2” залучено майже 630 підрядників). У Вашингтоні не відкидають і запровадження санкцій проти Німеччини, яка, як відомо, є основним “адвокатом” цього путінського проекту і загалом газпромівських інтересів у Європі. Про що віце-президент США Майк Пенс попередив німецького канцлера Ангелу Меркель іще на початку року, наголосивши: “Захід не стане сильнішим, якщо посилить залежність від Сходу”.\nУтім, за експертними оцінками, такого тиску може виявитися замало. Адже в Берліні пообіцяли активно протистояти Вашингтону, бо йдеться, мовляв, “про втручання у європейський суверенітет”. Таку позицію підтримують і уряди деяких інших країн континенту. Тож, на думку виконавчого директора Східного комітету німецької економіки Міхаеля Гармса, надмірний тиск з боку США може спровокувати нову європейсько-американську торговельну війну. Чи піде на це Вашингтон?\nНа першому етапі, за прогнозами експертів, Сполучені Штати можуть обмежитися санкціями проти окремих європейських компаній (насамперед, спеціалізованих – тих, яким буде важко знайти заміну для продовження втілення кремлівського проекту). Паралельно із “батогом” Вашингтон діятиме і “методом пряника”, намагаючись “задобрити” європейських партнерів постачаннями дешевого сланцевого газу. Але для цього США доведеться добровільно піти на додаткові фінансові витрати – приміром, компенсувати за рахунок федерального бюджету втрати американського бізнесу, який постачатиме на європейський ринок значні обсяги палива за невигідною для себе ціною.\nАле й за таких умов шансів повністю зупинити спорудження “Північного потоку-2” небагато. “А ось загальмувати введення його в експлуатацію на рік чи два – цілком реально”, – кажуть експерти. І це – також добре. Адже Кремль змушений буде домовлятися з Україною про продовження транзиту її територією...\nНагадаємо, поки що Москва активно саботує тристоронні українсько-російсько-європейські технічні консультації й переговори щодо транзиту газу нашою ГТС по завершенні цього року (коли спливе дія чинного транзитного контракту). Таке затягування пояснюють згаданими уже спробами РФ “натиснути” на Україну і залякати Європу. Також Москва, вочевидь, розраховує на пришвидшення будівництва другої гілки “Північного потоку”, чого, на щастя, не відбувається. Але й “транзитні” переговори поки що із “мертвої точки” не зрушили.\nВодночас, як наголошують фахівці, позбувшись транзиту, Україна втратить суттєве джерело бюджетних надходжень – щонайменше 3 мільярди доларів на рік. До того ж, нам доведеться оперативно вирішувати долю вітчизняної газотранспортної системи. Частину її, звісно ж, можна використовувати для забезпечення внутрішніх потреб (приміром, в умовах очікуваного нарощування власного газовидобутку). Утім, більшість потужностей задіяти так і не вдасться. Тож доведеться або повністю втратити їх, “розпилявши” устаткування на метал, або взяти на себе додаткові витрати на консервацію ГТС, її подальше утримання та охорону від розкрадань. І, безумовно, найголовніша для нас втрата пов’язана із тим, що, повністю відмовившись від транспортування газу нашою територією, Кремль позбудеться одного із останніх запобіжників від прямої агресії проти України. Адже, за оцінками експертів, Москва, для якої міжнародні правила і договори давно “неписані”, все ж боїться, що унаслідок можливих пошкоджень чи примусового припинення помпування газу Євросоюз залишиться без необхідних обсягів російського палива. Тож “адвокатів Кремля” у Європі поменшає.\nПоки що РФ намагається переконати Україну і світ, що й після введення в експлуатацію газогонів "Північний потік-2" (розрахований на 55 мільярдів кубометрів) і "Турецький потік" (31,5 мільярдів “кубів”), потреба у транспортуванні палива нашою територією збережеться. Але в будь якому випадку робота вітчизняної ГТС буде збитковою. Адже максимум, який після втілення своїх енергетичних прожектів зможе запропонувати Москва, – прокачування 15-20 мільярдів кубометрів палива на рік. Окупиться ж, за розрахунками експертів, лише транзит обсягом 40 (а ще краще – 50-60) мільярдів кубів. Це пов’язано не лише із виробничою рентабельністю, а й із технологічними особливостями української газотранспортної системи.\nГаз Помпео США