Застуда – народні засоби лікування. Запалився лімфовузол за вухом у дитини: причини, симптоми і лікування\nОтит 25 Серпня 2018 996 0\nГоловна › Отит › Запалився лімфовузол за вухом у дитини: причини, симптоми і лікування\nЗавушні лімфовузли розташовуються трохи нижче раковини вуха і складаються з 2-4 штук. Вони фільтрують лімфу, виробляють вбивають мікроби клітини. Інфекція знищується. Настає одужання.\nІноді клітини організму починають перероджуватися. Лімфатичні вузли реагують на це: вони збільшуються, починають активно нейтралізувати чужі білки, ракові клітини. Запалення вказує на роботу імунної системи.\nОдиночний вузол за розміром порівнянний з горошиною. У спокійному стані при обмацуванні не визначається. Область дії — вушна раковина, шкіра голови, зовнішній слуховий прохід. Якщо в цих органах відбуваються патологічні зміни, вузли починають «працювати».\nВузли за вухами у дитини бувають збільшені досить часто. Батькам слід негайно проконсультуватися з лікарем.\nПриводом для серйозного занепокоєння є:\nрозмір становить 2-3 см і більше;\nшкіра над збільшеним вузлом червоніє;\nне проходить протягом 3 місяців;\nпересування ущільнення при обмацуванні;\nвтрата ваги дитиною.\nПочервоніння шкіри над утворився горбком свідчить про протікання гнійного запалення. Малюк при обмацуванні скаржиться на больові відчуття.\nЯкщо вузол збільшується до 1,5–2 см, є привід для серйозного занепокоєння. Потрібно відвідати лікаря і пройти обстеження.\nПричини запалення завушних вузлів у дітей різні. Перед походом до лікаря потрібно оцінити джерело небезпеки самостійно. Найчастіше це реакція організму на респіраторно-вірусні захворювання (ГРВІ). Імунна система організму бореться з надійшла інфекцією.\nДля більш чіткої картини рекомендується аналізувати локалізацію процесу. Воспалившийся з одного боку вузол показує розташування поразки.\nЛікарі виділяють два характерних стану: просте запалення — лімфаденіт, і власне збільшення в розмірі — лімфаденопатії.\nСамостійно встановити, чому відбувається зміна розміру вузла і його запалення, складно. Процес внутрішній, потрібні спеціальні знання. Допоможуть лікарі.\nМедики виділяють інші причини захворювання:\nУскладнення після перенесених ГРЗ, грипу.\nПри дряпанні кішкою в кров проникає мікроб Bartonella henselae. Місце проникнення спочатку червоніє, потім ущільнюється і гноїться. Бактерія проникає в лімфовузли. Вони запалюються і збільшуються.\nЗахворювання порожнини рота (пародонтоз, гінгівіт, карієс, стоматит).\nОтити та інші процеси.\nФурункульоз (абсцес виникає в вушному проході). Організм намагається впоратися з інфекцією. Вузол за вухами продукує клітини і збільшується.\nОсвіти в лімфі злоякісного характеру.\nГрибкова інфекція вуха, голови, горла.\nКраснуха, кір, вітрянка та інші вірусні захворювання.\nПристінковий гайморит. Запалення слизової оболонки вимагає появи додаткової кількості активних клітин. Їх утворює лімфовузол.\nІнфіковані відкриті рани (порізи, садна). Потрапили в кров віруси і бактерії організм ліквідує за допомогою продуктів лімфовузла.\nТуберкульоз. При цьому захворюванні збільшені лімфовузли і інші симптоми створюють картину специфічного лімфаденіту.\nЛімфосаркома (неходжкінська саркома).\nПри відсутності явних симптомів хвороб носоглотки, вузол запалюється і збільшується. Це вказує на спробу імунної системи організму обмежити поширення вірусів і бактерій.\nВиділяються загальні ознаки захворювання. До них додаються особливі: описують наявність запального процесу у вузлах. Саме на їх аналізі лікар діагностує стан.\nВідсутність симптомів лімфаденіту або лімфаденопатії зазвичай насторожує. Зміна розміру вузла за вухами має характерні симптоми:\nпідноситься над поверхнею шкіри;\nпри натисканні виникає відчуття м’якої текстури;\nіноді область може хворіти;\nлихоманка (озноб, жар, температура);\nдитина вередує, скаржиться на те, що вушка болять;\nутворення лупи або підвищене випадання волосся (є грибкова інфекція);\nпоява гнійних виділень (вказує на гнійний лімфаденіт).\nЗатвердіння освіти і посилення болю сигналізує про занедбаному, невылеченном запальному процесі і наявності інфекції.\nСкарги дитини на те, що болить лімфовузол, не можна ігнорувати. Слід негайно проконсультуватися у педіатра. Лікар обстежує пацієнта, призначить необхідні аналізи.\nВивчення патології починається з аналізу крові. Він покаже джерело інфекції. Потім береться біопсія (при необхідності). Для подальшої конкретики лікарем призначається УЗД, КТ, МРТ або рентген.\nПісля виявлення джерела інфекції стають ясно, чому у дитини за вухом запалився лімфовузол. Педіатр направляє пацієнта до профільного спеціаліста: онколога, отоларинголога, алерголога, імунолога. Він проводить адекватне лікування захворювання.\nОсновне завдання лікаря — усунути причину інфекції, з-за якої починає збільшуватися вузол. Дитина видужає — перестане виділятися освіта.\nДля розробки схеми лікування захворювання проводиться аналіз форми лімфаденіту. Зазвичай призначаються:\nБатькам слід приділити увагу відновного періоду. Потрібно забезпечити раціональне харчування, дотримання режиму дня. Слід уникати переохолодження і протягів. Призначену терапію потрібно провести до повного одужання. Невилікуваний лімфаденіт призводить до тяжких наслідків.\nОсновна частина лікування захворювання — застосування медикаментозної терапії. Це ліквідує причину лімфаденіту. Схема розробляється з урахуванням конкретного джерела інфекції.\nДітям пропонують для лікування інфекції приймати протигрибкові препарати, антибіотики, протимікробні засоби. Часто призначають ліки широкого спектру застосування. До них відносяться: пеніцилін, азитроміцин, кларитроміцин.\nПри хворобах вух ефективно застосування засобів у вигляді крапель. Алергію виліковують антигістамінними препаратами. При цьому слід враховувати вік пацієнта.\nЕфективність терапії збільшують вітаміни та імуномодулюючі комплекси. Їх прийом потрібно узгоджувати з лікарем.\nВибирати методи лікування лімфатичної системи самостійно не рекомендується. Некомпетентне застосування народних засобів не може виправити ситуацію, а нашкодити. Характер захворювання зміниться. Інфекція пошириться. Потрібно тривале лікування.\nЗабороняється самостійно прогрівати запаленням вузли. Це може привести до розриву гнійника. Інфекція потрапить у кров. Захворювання загостриться.\nПрипустимо накладення аплікаторів з маззю Вишневського на місце запалення. Максимальний час — 15-20 хвилин.\nЗняти запалення вузла допоможе компрес розведеною водою настоянкою ехінацеї (1:2). Температура розчину повинна бути 30-35 градусів Цельсія.\nДодаткові способи полегшити стан\nПри відсутності гнійного запалення вузла лікар призначає маленькому пацієнтові курс фізіотерапії. Ефективно допомагає УВЧ. Комплекс процедур зніме набряк, зменшить запалення.\nПри скупченні гною потрібна операція. Ексудат потрібно видалити, а очистити порожнину. В іншому випадку відбудеться інфікування організму. Дітлахи швидко видужують після такого втручання. Для закріплення результату призначається курс антибіотиків, або антимікробних препаратів.


Грузія готова в односторонньому порядку розпочати виведення російських баз - Korrespondent.net\nГрузія готова в односторонньому порядку розпочати виведення російських баз\nКорреспондент.net, 12 травня 2005, 10:54\nВласті Грузії підтвердили готовність виконати постанову свого парламенту від 10 березня і з 15 травня в односторонньому порядку оголосити про переведення російських військових баз у режим виведення.\nЯк заявила в четвер, 12 травня, журналістам спікер парламенту Грузії Ніно Бурджанадзе, "якщо найближчим часом не буде прогресу, буде введена ця постанова".\nЩодо можливих компромісів про терміни перебування російських військових у Батумі й Ахалкалакі, вона заявила, що від російської сторони реалістичних кроків практично немає. "Я хотіла б сподіватися на те, що РФ виступить з реальними і взаємоприйнятими пропозиціями про терміни виведення російських військових баз із Грузії. Але якщо найближчим часом не вдасться досягти прогресу в плані досягнення домовленості, то парламент приступить до виконання постанови і вимагатиме від відповідних міністерств і відомств Грузії виконання положень постанови", - сказала Бурджанадзе перед відльотом до Риги з офіційним візитом.\nПарламент Грузії прийняв 10 березня постанову, у якій зазначається, що якщо до 15 травня не вдасться домовитися про терміни виведення баз, то Тбілісі вимагатиме від РФ припинити функціонування баз до 1 січня 2006 року, а органам виконавчої влади Грузії буде доручено припинити видавати в’їздні візи до країни військовослужбовцям російських баз, увести спеціальний режим пересування техніки і військовослужбовців країною, а самі бази повинні будуть функціонувати в режимі їхнього виведення.\nВідповідно до попередньої домовленості, президенти Росії і Грузії повинні були підписати 8 травня в Москві документ про терміни й умови виведення російських баз. Як остаточний термін виведення фігурувало 1 січня 2008р. Але за три дні до візиту Михайла Саакашвілі до Москви російське міноборони заявило, що на виведення баз йому необхідно мінімум 4 роки. Грузинський президент через це відмовився приїхати до Москви для участі в самміті глав держав СНД і в урочистостях з нагоди 60-річчя Перемоги.\nВ інтерв’ю "Guardіan" він пояснив, що полеміка навколо проблеми виведення російських баз з території Грузії унеможливила цю поїздку. "Я б не зміг поїхати до Москви, знаючи, що Росія діє проти волі мого народу, продовжуючи військову окупацію", - заявив Михайло Саакашвілі. "Сирії треба було 25 днів, щоб вивести 14 тисяч своїх військових з Лівану. Я прошу Росію вивести 3 тисяч осіб за три роки. Це що, дуже важко?" - процитував "Guardіan" слова грузинського лідера.\nНа території Грузії наразі дислоковані дві російські військові бази - 12-а в Батумі і 62-а в Ахалкалакі.\nВідповідно до домовленостей, досягнутих на самміті НАТО в Стамбулі в 1999 році, Росія повинна була вивести свої війська з території Грузії і Молдови ще в 2002 році, однак не зробила цього.\nПідготовлено за матеріалами Інтерфаксу, NEWSru.com та РБК.


Скляний метелик або метелик Грета ото - Фактосвіт\nДата запису 04.10.2014\nНемає Коментарів до Скляний метелик або метелик Грета ото\nСкляний метелик (англ. Glasswing Butterfly, іспан. Espejitos) або Грета ото (лат. Greta oto) – вид метеликів, що належать до сімейства Nymphalidae і підродини Danainae. Гусениця червоно- і пурпурно-смугаста. Розмах крил у метелика грета ото становить від 5,5 до 6 см. Середня довжина комахи – 28-30 мм.\nСкляним метеликом комаху грета ото назвали через прозорі крила. Кант крил метеликів по периметру виділено темним кольором (від коричневого до червонувато-коричневого). Через коричневу область у верхній частині переднього крила комахи є біла смуга. Дуже важко між підліском рослин серед плям світла і тіні стежити за мерехтінням скляного метелика під час польоту.\nМетаморфоз гусениці скляного метелика – вона перетворюється в невелику лялечку хромо-сріблястого кольору. Такий колір маскує її, нагадуючи блискучу краплю води на стеблах рослин. В Коста-Ріці ці лялечки грета ото виглядають як маленькі дзеркала, тому їх називають espejitos (дзеркала).\nДорослий метелик грета ото має лускаті антени і елегантне тонке коричневе тіло. На крилах видно вени – тонкі включення, крила чіткі. Самці скляного метелика грета ото мають додаткову функцію до своїх крил – на задньому крилі невелика цівка з тонкими волосками, які більшу частину часу ховаються під перекриттям переднього крила, але стають в нагоді під час залицяння.\nСкляний метелик, гусінь\nТканина між венами на крилах у скляних метеликів прозора. Непрозорий кордон крил має темно-коричневий колір, іноді олов’яний з червоним або рудим відблиском. Саме тіло – також темного кольору. Яйця самиця скляного метелика Greta oto відкладає на рослини роду цеструм (рід вічнозелених чагарників і невеликих дерев сімейства пасльонові), якими потім буде харчуватися гусениця і в той же час набирати в тканини свого організму отруйні алкалоїди. В майбутньому дорослий скляний метелик грета ото на смак стає противним навіть для таких хижаків, як наприклад, птахи. В дієті у скляного метелика Greta oto – послід від птахів, які харчуються комахами. Так скляний метелик отримує амінокислоти для свого організму.\nЦей вид метеликів зустрічається у вологих лісах від Мексики до Аргентини. Найчисленніше розповсюдження на території свого проживання – у вологих лісах Амазонки Південної Америки.\nМетелик грета ото – міграційний вид, тому розповсюджений майже по всій території Коста-Ріки: його можна зустріти на відкритих майданчиках, а іноді і в садах в Месета Центрального регіону. Діапазон цього метелика (від 500 до 1600 м) знаходиться на берегах Атлантичного і Тихого океанів в Коста-Ріці і від Мексики до Панами, в національних парках: Національний парк Гуанакасте, Національний парк Рінкон-де-ла-Велья, Монтеверде, Palo Verde National Park, Національний парк Carara, Poás Volcano National Park, La Selva Reserve і Biological Station, Juan Castro Blanco National Park, Irazú Volcano National Park, Chirripó National Park, La Amistad International Park.\nМетелик Greta oto\nНа сьогодні відомо 64 види міграційних скляних метеликів. Вид грета ото є одним з найбільш поширених і був поміченим частіше, ніж деякі з його сородичів. Його можна знайти протягом усього року, але з місяця в місяць популяція може коливатися. Індивідуальні подорожі під час міграції метелика грета ото можуть досягати 12 км протягом одного дня. Дорослим цей метелик п’є нектар деяких квітів (Asteraceae і Boraginaceae). Тіло скляного метелика поглинає складові речовини з нектару цих рослин, що робить його на смак досить неприємним.\nСкляний метелик або Грета ото (лат. Greta oto)\nТакож Метелик використовує алкалоїди зі статевих феромонів. Коли самці шукають собі пару, щоб «зазвати» самиць, вони збираються в тінистих куточках лісу і виділяють ці феромони. Довге волосся цих самців збільшує запах. Самиці відчувають самців і приєднуються до цього дійства.\n← Каверзні загадки → Найвдаліші пози для фотографій


Котися онлайн в хорошій якості - Фільми та серіали онлайн\nЕллен Пейдж, Аліа Шокат, Маршу Гей Харден, Дрю Беррімор, Сара Хабель, Шеннон Іген, Едвард Остін, Мері Каллахен Лінч, Барбара Ковен, Евлала Шив, Ніна Кірхер\nМолода Блісс, повна невдаха і дуже тиха проживає в маленькому нудному містечку. Її мати безперервно тягає дочку на різні конкурси краси, які Блісс виявляється не судилося виграти. Їй здається, що з цієї безодні вирватися нереально… Але одного разу доля змушує Bliss змінити своє життя і перетвориться по-справжньому в круту, модну дівчину.\nКотися смотреть онлайн бесплатно в хорошем качестве\nДопоможіть проекту! Переглянувши фільм онлайн, прокоментуйте, або залишіть відгук – ваша думка важлива! В онлайн-кінотеатрі Provokacia.com.ua в хорошій якості можна смотреть онлайн в хорошем качестве Котися. Фільми представлені в російській чи українській озвучці!


Віз там мусить, де його коні тягнуть / ДИАЛОГ.ua\nҐотард1 Бехман і Ніко Штер у праці «Спадщина Нікласа Лухмана» (THE LEGACY OF NIKLAS LUHMANN)2 слушно зауважили, що подібно до запровадження Максом Вебером детермінант етики й реліґій до суспільствознавства, розуміння конфліктного характеру людського середовища повертається сьогодні під найрізноманітнішими наліпками: пост-індустріальне суспільство (Белл), спільнота ризику (Бек), суспільство знання або поінформованості (Штер), постмодернове суспільство (Ліотар)… Але, наголошують автори, не можуть часткові характеристики окреслити всю цілість.\nТобто, за мозаїкою термінів сьогодні видко неспроможність осягнути увесь ландшафт планетної цивілізації та, залежно від його розуміння, характер суперетнічних утворень, що до них і ми в Україні стосуємось.\nСьогоднішня ґлобальна економічна криза контрастно виявила відсутність у нас узгодженого погляду на планетарну цивілізацію, і на український лад. Причому, коли йдеться про Україну, то й досі, майже через двадцять років після проголошення незалежності, немає відповіді на питання про полі- чи монокультурний характер держави і дійсний, нетіньовий, вигляд її конфігурації. Елементи державної системи не описані й не вивчені, а тому нема жодного дива, що координації й прагматичної взаємодії немає не лише серед наріжних гілок влади, але й між структурами на рівні повсякденного ландшафту.\nКожен аналітик знає, що аби означити щось як дещо, це щось треба контрастно відокремити від чогось іншого, а істинність цього «чогось» має відріжнятися від його можливого вигляду і т.д. Хоча й те правда, що істинність у політичному житті не розглядається, бо це вже пеня філософів, істориків і культурологів, котрі лише згодом викриють механізми рукотворного щоденного хаосу. Для окреслення реальних, а не ідеальних для даних умов, прав і їхніх практичних ґарантій потрібна системна визначеність. А при максимальній зашумленості українського політичного простору тільки й того, що занотовані в Конституції права громадянина перетворюються в нашому задзеркаллі на ще одне відбиття страшної більшовицької казки про молочні річки з кисільними берегами.\nІнституціолізовані та неінституціолізовані агрегатори інформації для не завжди компетентних і притаманних наших державців, що їх Президент Ющенко з властивою йому дотепністю назвав слюсарями, подають нагору тексти, котрі з формального погляду являють собою спеціально структурований контент. Цей контент характеризується значною зашумленістю, що згодом призводить до плутаних, хибних і злочинних ухвал. Для контенту істотне не те, що він є частиною фізичного світу (бо має зовнішній фізичний бік), а те, що його з обмеженою «функціональною цінністю» включають у «людський світ значень». Матеріальність контенту поглинається його значенням. Відфільтрований таким чином контент має умовне потрібне, ситуативне значення і матеріальний носій.\nСаме такий контент, котрий у нас ніколи не піддавався фактологічному, символічному і т.д., зокрема лінгвістичному, аналізу, стає предметом подальшого опрацювання на рівні гілок влади й груп інтересів, які здійснюють свій вплив на тих, хто робить ухвали, а також є підставою для символічного конструювання реальності.\nСконструйована у такий спосіб символічна реальність стає знаряддям формування самих значень. Інакше просто неможливо пояснити державні реалії, котрі дедалі частіше вириваються за межі здорового глузду: театралізована, ігрова схема діяльності владних інститутів найближче стоїть або до історичного пещного дійства, або до патернів, розпрацьованих Гейзінґою в його “Homo ludens”.\nУ цьому випадку питання про співвіднесення згаданого контенту з соціальною реальністю виявляється недоречним: вихідним предметом розгляду для тих, хто ухвалює рішення, стає цей контент, а не об`єктивна реальність. Тому державці й нездатні визначити невизначене, обмежити безмежне, витягти кінцеве з хаосу, – вони це знов лишають для філософів, культурологів та істориків. На потім… Якщо дозволити собі перефразувати Кассірера, то, на відміну від характерних для науки процесів концептуального спрощення, абстракції і дедуктивного узагальнення, тут діють віртуальні процеси «конденсації» і «концентрації», «інтенсифікації» і «конкретизації». Державні дії та особисті вчинки чільників гілок влади у нас добре аналізувати з використанням вайтхедівської концепції аналізу пропозіциї як однієї з категорій його філософської системи. Пропозіция — це об`єктивні дані в пізнавальному акті, але не актуальні речі, а ідеальний принцип, чиста форма або структура, тобто відфільтрований контент у нашому випадку. Звідси й специфічна структура їхньої думки. У реальному світі важливішим виявляється не те, що пропозіциї достеменні або помилкові, а те, що вони представляють інтерес як реґулятори синхронних процесів.\nЧому нема у нас ні гармонії, ні справедливості\nБагато поважних європейських культурологів і соціологів понад півтора сторіччя пишуть про те, що сформована ще за Арістотеля ритуальна й ритуалізуюча схема організації соціального буття в Європі й на підвладних її безпосередньому впливу теренах вичерпується довкола наполеонівської доби. Розпочатий тоді пошук оптимального структурування ґлобальної спільноти мав пройти через оружне вирішення ідеологічних розбіжностей між різними формами ідеалізму та прагматизму/матеріалізму (чи вчені-класики радше вели б мову про занепад гілізму?). Від барикадного або-або на недавньому зламі сторіччя ми переходимо до своєрідного нео-голізму. З тим тільки, що в українському випадку контрастно виступає оця роздертість між реальністю суперетносу і віртуалізацією всіх процесів як аналізу дійсності, так і політико-господарського менеджменту на рівні керівних структур.\nУ сьогоденному ґлобалізованому світі держави-учасники планетарних процесів не є самодостатніми системами. І тому локальне відтворення традиційних схем, необхідне для збереження місцевих культур не як музейних експонатів, а вітальних організмів, суперечить планетарному розвиткові. Спроби панісламістів замінити планетарну економіко-цивілізаційну динаміку локальними традиційно-ритуальними схемами є причиною сучасних доленосних військових конфліктів і можуть стати рушієм нового типу ґлобальних воєн.\nПрава людини нині не поділяються на права для хатнього вжитку і права для іміджу на експорт. Обмеження прав людини у реальному житті держави стимулює низку руйнівних для соціуму процесів: ескапізм, внутрішню еміґрацію, трудову та інтелектуальну еміґрацію, віртуалізацію етичних і духовних стосунків. На тлі теперішньої ґлобальної кризи, котра зумовлена економічними, цивілізаційними й культурними чинниками, різким перекодуванням соціальних норм, хатня ворохобня між правлячими кланами в Україні продовжує розвалювати державу, що не встигла зіп’ястися на рівні ноги, і унеможливлює координацію між маніпуляціями з контентом угорі та еволюційними процесами внизу.\nТобто, ламаються стрижні, на яких тримається держава і ґарантія збереження яких є безпосереднім посадовим обов’язком президентської гілки влади. Критикою поточних процесів мали б займатися вчені на підставі якихось філософських засновків, а не президент, котрий обраний для того, щоб ґарантувати здійснення прав людини, на котрих тримається держава як структура. Сьогодні безправна держава може животіти якийсь час десь у третьому світі, а не посеред цивілізованих ґлобалізованих спільнот у Європі.\nДержавні зусилля, витрачені з 2004 року на переформатування (а фактично – на руйнування) освіти, реформу культурної царини (результат – знищення багатьох театрів, музеїв, повнокровної бібліотечної діяльності, кіносфери, заповідних комплексів і об’єктів, шкіл музики і класичної концертної діяльності, що підміняється босякуватим кичем), навальне втручання в міжконфесійну колотнечу з параноїдальними намірами клерикалізації світської країни тощо – призвели до того, що право на освіту, скажімо, ось-ось перетвориться на порожній звук. Пустопорожня балаканина про збереження безкоштовного медичного обслуговування вже призвела до зниження якості й тривалості життя громадян. Пенсійне забезпечення сьогодні скероване на обслуговування урядових кланів і підтримання населення країни на рівні невимирання (принаймні не одразу). Про такі смішні речі, як ґарантування задоволення духовних запитів маси людей (відвідання закладів культури, придбання книжок, цільовий туризм) шкода й мови. Бо людьми без духовних запитів і маніпулювати легше від виборів до виборів і легше змусити повірити, ніби кожне слово, котре вони чують від урядника чи урядовця, – золото. І не тільки слово, а й просто жест, бо говорять наші чільники дедалі гірше. Через життєві незгоди й потрясіння вони, либонь, не встигли опанувати наукою читати, писати та висловлюватись. Для цього є різного штабу контент-мастери й райтери. Хіба що навчились рахувати людські гроші. Та й то кепсько.\nВласне, в Україні для цього зумисне й не передбачено хоч якийсь відвертий звіт обраних – від ґаранта до слуг і слюсарів народних. Міра відповідальності за руїну основ державності у нас не передбачена. Та й то правда, що за кіло гречки у нас ніхто зайвих запитань загадувати не буде. Ні дітки, ні дорослі.\nЗа умов атомізації населення й малопомітного, хоч і відчутного, блокування самоорганізації людина з її правами так і не стала – та й не схоже, що в оглядному часі стане! – основою життя спільноти. А спільнота, своїм трибом, припинила шукати істину, заступивши її прагматичним консенсусом на підставі комуніграми. І про це теж слід сповіщати "із найвищої гори" (Ісай, 40:9).\nХто винен і на що чекати\nКафкіанська ситуація в нашій країні з паралельним існуванням владарів і людей наразі вже ні в кого в світі не викликає жоднісіньких сумнівів, що верховіття наше, яке нарекло себе елітою, є концентрацією самого поспільства. І справді, пошарпані будинки з розкраденим комунальним спорядженням, поламані зупинки громадського транспорту, понищені зелені насадження, загиджений міський простір, знущання над річками й водоймами, поталовані національні пам’ятки та ще багато повсякденних звершень старої нації є лишень потягом народу до духовного і фізичного самознищення. Продажні демонстранти, проституйована четверта влада, висування розумово схиблених блазнів на адміністраторів, – це українське ноу-хау. А наше показне християнство… Ніби ніхто до рук не брав євангеліє за Матвієм (19:16-30), де оповідається, як юнак-багатій розпитував Єшуа / Ісуса про те, як стати досконалим, а той відповів йому: «Як хочеш бути досконалим, – піди, продай свій маєток та пороздавай злидарям і набудеш скарб на небі, а відтак – іди за Мною». Засмучений юнак подався геть, а наше поспільство такими дурницями собі голову не морочить.\nМалярство і письменство постмодернізму давно схилилося до того, що кмітливий Маца колись назвав мерзизмом, а американці допіру називають трешем. Батькування опинилося в центрі дискурсу багатьох членів СПУ, для яких ринкова продаваність книжки – найвищий естетичний критерій. Неоковирні постмодернові багатоповерхівки, скульптури, які покликані були стати національними символами і які народ охрестив «зеленою мухою» і «бетменом». Вокал Поплавського, Гордона, Сердючки та, не проти ночі казати, вічно усміхненого Черновецького. Це ж бо все лакмус ментального стану суперетносу, який чекає (і вже помалу вимагає!) нагальних позитивних соціальних змін і гарантій. Від кого? Від концентрованого свого відбиття, у якого в голові ще більше замутніння? Це саме відбиття так само розуміє християнство про чуже око, потребує такої самої культури, так само не читає й не шанує класику, бодай вітчизняну, і далеко не в першу чергу переймається новітньою наукою діток й плеканням талановитої собі заміни. Влада, наші перебрані й вибрані, скандально занедбала дитячу медицину і, принаймні в Києві, почала визискувати дитячу клубну й гурткову роботу.\nТо й хто ж глядітиме ті права разом із позаконституційним правом просто вижити?\nТакий соціальний і моральний розгардіяш відомий в історії, наприклад у Вавилоні, у Римі, у Франції напередодні кривавих революцій. Про це добре писали і Ґібон, і Карлайл. А хто ж без захвату читав «Корабель дурнів» Брандта. До речі, й видатний польський мислитель сучасності Лєшек Колаковський теж чудово описав королівство Лаілонії в своїх оповідках для дорослих і дітей. Себто для нас із вами.\nМи з вами також добре розуміємо, що для того, аби перебудувати власну садибу й дати їй лад, треба принаймні кілька років. А державі для цього… З огляду на 18 втрачених років, – ще років 30–40. Тому цілком є час ще й розслабитися і погаласувати, а ми це вміємо і полюбляємо робити. На самому примітивному рівні, щоправда.\n1 Редакція повністю зберігає орфографію, путктуацію та стилістичне оформлення авторського тексту.\n2 Society. Jan / Feb, 2002.\nСтрайк: азиатская экзотика или цивилизованная романтика\nКонфликт сиамских близнецов и мировой кризис\nКриза влади або право на безправ’я\nКриза 2009: загрози реальні і уявні\nЧтобы избежать социального хаоса, нужны срочные действия\nРазвязывание войн вследствие финансового кризиса\nКоллапс американской империи\nГлобальная нестабильность, социальный беспорядок и международные перемены\nЗаконность мирного гражданского сопротивления\nПочему гражданское сопротивление – работает? Стратегическая логика ненасильственного конфликта\n«Вашингтонская декларация» глобальных профсоюзов к кризисному саммиту «Большой двадцатки»\nПланета над пропастью: экономический крах ведет к социальным беспорядкам\nВузы провалили экзамен на автономию\nОбразование должно ставить образ мира\nСоциальные стандарты по-русски\nОт редакции: «Пора валить» — от слов к делу переходят немногие\nУкраинская молодежь готова работать за 1200 грн в месяц\n"Кто был никем, тот будет в доле"\nУкраина занимает одно из последних мест в мире по сохранению и развитию талантливых специалистов\n"Модерна нація не може існувати без мізків"\nКонец эпохи титанов\nОчередь в победители\nМышь или лопата. Ключевые тренды рынка труда и образования в IT\nНа чужину за покращенням\nКругман: эволюция человеческого капитала\nЕкономіка та увага до людини\npage generation time:0,275


Війна на Донбасі: ветеранів АТО та ООС відновлюють серед гір - репортаж | Новини на Gazeta.ua\nПонеділок, 06 грудня 2021 08:18\nСім років у селі Розтоки Косівського району на Івано-Франківщині працює реабілітаційно-відпочинковий табір для бійців АТО і ООС "З любов'ю в серці". Тут воїнам допомагають відновлюватися морально та фізично.\nДо російсько-української війни це був відпочинковий комплекс із готелем, ставками, сауною, тренажерним залом і караоке. За підтримки небайдужих під табір для воїнів його перелаштувала волонтерка та голова громадської організації "За покликом серця" Тетяна Костинюк. Активно їй у цьому допомагав і чоловік Олексій Задорожний. Нині він займається усіма технічними моментами життєдіяльності табору та організовує походи в гори. На Тетяні - приготуванням їжі, підтримка чистоти, вирішення організаційних питань. А ще вона виконує місію психолога і тімбілдера.\nКореспонденти Gazeta.ua прожили у таборі чотири дні . Познайомилися із українськими воїнами. Розпитали про події, які траплялися із ними на передовій. Та почули дивовижні історії про їх виживання, жагу до життя та неймовірну силу волі.\n- Сьогодні у нас за планом командотворчий тренінг. Триватиме день. Можете взяти участь. Мусите просто зараз визначитися: ви всередині команди чи спостерігаєте ззовні? Змінювати рішення не можна, - каже Тетяна Костинюк.\nГоворимо опівдні у четвер на закритій території біля затишного триповерхового будинку, оздобленого натуральним каменем і деревом. З усіх боків гори. На воротах майорять червоно-чорний та синьо-жовтий прапори. На просторій території між ялинами є альтанки, спортивний та дитячий майданчики, батут і кузня.\n- Загальний збір! - несподівано сильним і гучним, як для такої тендітної жінки, голосом вигукує Тетяна серед двору. Відчиняє двері в будинок і ще раз повторює: "Загальний збір!".\nНа замощеному плиткою майданчику збираються учасники заїзду. Стаємо у коло і знайомимося. По черзі виходимо в центр, називаємося і показуємо вправу для руханки — її мають повторити інші учасники. Така фізкультура у наступні дні стане щоденним ранковим ритуалом перед сніданком.\nБійцям влаштували справжній похід у гори. Разом із захисниками підкорили вершину Кострича заввишки 1586 м. Дивувало, наскільки мужньо долали шлях воїни з фізичними особливостями та травмами\nОкрім 13 людей, участь у тренінгу беруть двоє місцевих дітей — 9-річні вихованиці вчителя Руслана "Руні" Солінджука, що веде в Косові гуртки з туризму та вишивки. Кожного заїзду в рамках патріотичного виховання декількох підопічних привозить на день до табору.\n"Руня" оголошує завдання. Спочатку доводиться гуртом сідати на землю та вставати не розриваючи рук. Рівень фізичної підготовки усіх учасників групи різний. Є військові, що відновлюються від важких поранень. Тож аби усі успішно пройшли завдання – потрібна командна взаємодія.\nПісля присідань маємо наступну ціль – пройти означену відстань, торкаючись землі певною кількістю кінцівок - шестеро людей можуть використовувати для переміщення лише п'ять ніг. На відпрацювання тактики іде майже година. Члени групи по черзі вносять пропозиції.\nЖінок ставимо між чоловіками, дітей — між високими людьми\n- Жінок ставимо між чоловіками, дітей — між високими людьми. Найменшу, Софію, беру на плечі. Йду першим. По команді робимо великий крок — на "раз", на "два" – на місці міняємо ногу. Руки не розриваємо, поки ділянку не пройде уся група, - бере на себе керування Владислав Одноколов.\nО 15:30 Тетяна кличе на обід. Світла у будинку немає – другий день поспіль комунальники оголошують про ремонтні роботи у мережі. Тож довгий дерев'яний стіл у кутовій залі на першому поверху накритий при свічках. Господиня робить перекличку по кімнатах та бажає всім смачного.\n- Дя-ку-ємо! - нестройним хором відповідають таборяни.\nКурячий суп — у порційних чашках. Загальні тарілки з гарніром, макаронами із сиром та салатом пропонують сусідам.\n- Передайте макарони, будь ласка, - просить Володимир Товчик. - Дуже їх люблю. Іншої їжі мені й не треба.\n- Тобі що, не приїлися за армію? - питає хтось з протилежного боку столу.\n- Та нє. Це була любима піща, яка не надоїдає. Тим більше, ці — дуже смачні, - відповідає чоловік.\nЩотижня з Італії продукти передають\n- Ну, такі навряд в армії готують. Це справжні італійські, - розповідає Тетяна. - У нас кава, макарони — це прямі поставки з Риму. Щотижня з Італії продукти передають люди, які нас підтримують. Це "Євромайдан Рим" та ГО-шка (благодійна організація "БФ Миротворці України". - Gazeta.ua). Кожну неділю відправляють гуманітарний вантаж — і на фронт, і допомагають "Львівській волонтерській сотні" та іншим. Ми з ними познайомилися два роки тому.\nПісля обіду продовжуються заняття на майданчику. Світло з'являється за двадцять хвилини до п'ятої. Вмикаються вуличні ліхтарі, які підкреслюють сутінки, що швидко опускаються на Карпати.\n- Прошу розосередитися по майданчику, закрити очі та не відкривати до кінця виконання вправи. На цей час стаєте і німими — настільки, що не лише говорити, але й звуки ротом чи носом не можна видавати. Ніякого мугикання. Хіба можете сміятися, - каже "Руня".\nЗахисникам проводять боді-арт терапію. Дівчатам обличчя розмальовують квітками, дещо схоже на петриківський розпис. Чоловікам роблять два обличчя. На одній половині малюють вуса, сережки, люльки - уособлення козаків. На іншій - вишиванку, що символізує національну ідентичніть, у кожного свій особливий орнамент\nПо черзі підходить до кожного та пошепки називає номер від 1 до 17. Оголошує ціль: зібратися разом і вишикуватися в ланцюжок від першого до останнього номера.\nТактика шукати людей навпомацки та настукувати їм по плечу свій номер не спрацьовує. Згодом стає смішно. За кілька хвилин до когось приходить слушна думка: плескати в долоні. Ще якихось 10 хвилин іде на те, аби усі учасники зрозуміли, що треба робити. Під загальний сміх та оплески завершуємо завдання.\n- Народ, на що ця вправа? - питає Тетяна, яка уважно спостерігала з балкону.\nДуже важливо вміти заявити про свою потребу: не боятися і не встидатися\nВислухує варіанти про довіру, вміння комунікувати та самоорганізовуватися.\n- На вміння заявити про себе у цьому світі! Дуже важливо, - додає ремарку. - Ми всі живемо, у кожного виникають питання, проблеми, страхи. І якщо ти замикаєшся в собі, не заявляєш світу про себе, то він — маю на увазі ваше оточення — не знає про це. Є люди, які метушаться, щось роблять. А є в кожній групі завжди ті, хто стоїть осторонь і чекає, поки його знайдуть. Не знайдуть! Поки ви про себе не заявите. І ніхто не зобов'язаний навколо вас знати, що у вас є потреба, страх чи вам потрібна допомога. Тому дуже важливо вміти заявити про свою потребу: не боятися і не встидатися. І якщо ви це зробите, світ обов'язково вам відповість — і знайдеться необхідний ресурс. Місце в якому ми перебуваємо, сьомий рік існує саме завдяки вмінню заявляти про себе, - додає.\nІз Людмилою Одноколовою допомагаємо Тетяні та її чоловіку із вечерею. У приміщенні кухонного блоку готуємо лаваші з бринзою. Їх смажитимуть на грилі.\n- Мій чоловік Влад тут удруге. Уперше був сам. Тепер, коли його запросили, запропонував і мені поїхати. Хоча тут і є правило, що військові мають бути без жінок, - каже Людмила, розкладаючи черговий лаваш на сталевому кухонному столі.\nВона із 9-річною донькою — єдині цивільні особи серед учасників табору. Приїхали родиною на відпочинок та психологічну реабілітацію, бо Влад під час служби отримав тяжке поранення.\nКожен день був, як останній\n- Його важко поранив снайпер у живіт. Сама не знаю, як ми це пережили — кожен день був як останній, - розповідає Людмила. - Це сталося у ніч проти 14 жовтня 2018-го, в останній день його перебування на передовій. Ми в Чернігові відзначали день козацтва, а від нього цілий день не було звістки. Наступного дня подзвонив старший брат Влада, який теж був на передовій: "У нас усе добре. Ми виходимо і може не бути зв'язку". Мене це не заспокоїло. Потім зрозуміла, що чернігівські волонтери вже усе знали, але мені не сказали. Приховували. Маю знайому військовослужбовицю. Попросила її розшукати чоловіка. Вона дізналася, що він поранений лежить у харківському госпіталі. Набрала і він узяв трубку! Розумію, що після операції. Сиплим голосом каже: "Усе добре. Ми у частині в Дніпрі. Трохи прихворів – горло". Я і питаю: "А коли це горло стали лікувати у хірургічному відділенні Харківського госпіталю?".\nЛюдмила намагається говорити весело. Але її голос дрижить і періодично зривається. Стискає повіки, марно намагаючись стримати сльози.\n- Стан чоловіка був дуже важким, - згадує. – Коли їхала, то вже знала, що в нього стома. Сподівалася, що за пару місяців її закриють і зроблять пластику. Так було з моєю мамою, якій робили операції по онкології. Але не так сталося. Чоловік поспішав одужати і вийти з лікарні. Наполіг на операції й лікарі піддалися. Втручання виявилося завчасним і призвело до хірургічних ускладнень та погіршення здоров'я. Два роки ми швендяли по госпіталям. Потім лікарі намагалися нам сказати, що ми самі винні бо наполягли на операції. Почався перитоніт і мене налаштовували на найгірше. Прожили два місяці в реанімації Київського госпіталю, - плаче Людмила.\nЦілий день я то у Влада в реанімації, то до хлопців бігла — ми з Наташею щось перебирали, годували їх\nЖінка не відходила від чоловіка. Доглядала, підтримувала. Лише, коли спав або йому робили перев'язку – мала змогу вийти до волонтерської кімнати і морально відпочити. Також допомагала іншим пораненим військовим.\n- Там як сім'я. На базі госпіталю є Наталія Юсупова (підприємиця, волонтерка Київського військового госпіталю. - Gazeta.ua). Їй дали маленьке відділення, де вони ремонт зробили аби хлопців підгодовувати. Виходить, що цілий день я то у Влада в реанімації, то до хлопців бігла — ми з Наташею щось перебирали, годували їх. Потім йшли кудись по волонтерських справах. І так цілий день. Ввечері приходила в ту кімнату. Мені Наташа дозволила там ночувати.\nБільшість захисників вперше побували в горах, завдяки табору. Усе життя мріяли про це, і зараз переповнюють емоції, кажуть\nКоли почалася війна, Владислав Одноколов працював на таксі. Одного дня заявив дружині, що дитина підросла і він може йти боронити рідну землю. Мав бойовий досвід – брав участь у миротворчій місії в колишній Югославії.\n- Каже: "Хлопці молоді погибають, а я тут сиджу". Не відмовляла. Розуміла, що це його вибір, - з очей Людмили котяться сльози. – Війна його змінила. Але зараз вже можу сказати, що ці події пішли нашій родині на користь. Ми стали ближчими одне до одного, ріднішими.\nУ приміщення заходить Тетяна. Приносить тарілки під овочі, ріже та розкладає помідори. Розповідає, чому прийняла рішення запросити до табору Людмилу з донькою.\n- Раніше ми допускали дружин. Але було кілька випадків, коли вони вели себе неадекватно – ніби приїхали на відпочинок у санаторій і у нас тут купа персоналу: "Хочу-не хочу, буду-не буду". Смикали своїх чоловіків і замість реабілітації усі отримували стрес. Це розбалансовувало групу. А оскільки ми направлені на відновлення воїнів, то і прийняли рішення запрошувати їх без жінок. Водночас вони можуть супроводжувати бійців, яким потрібна допомога. Або бути тут, якщо самі військові чи волонтерки. Також допускаємо жінок, які пройшли з чоловіками через шпиталі, поранення і все інше. Це показник, що вони розуміють, куди приїхали. Владиславу спершу відмовила, коли спитав за дружину. Але він все рівно записався у групу і ще раз перепитав. Я зрозуміла, що якщо він готовий їхати і сам, то розуміє, де перебуватиме. Тому зробила виключення.\n- Часто приїжджають із дітьми. Вони між собою бавляться, граються разом, - веде далі. – Єдине, що усім бійцям пояснюю: "Це не сімейний відпочинок. Це – реабілітація".\nТетяна з чоловіком і дітьми проживає у цьому домі на другому поверсі. Коли приїжджають військові, онуками опікується пані Марія – матір засновниці табору.\nПрощалися із приїжджими через алкоголь і хамство\n- Було таке, що виганяли звідси людей, - розповідає далі господиня. - Траплялися такі, що не воювали, а потрапили сюди обманом. Також прощалися із приїжджими через алкоголь і хамство: "Хто ти тут така, щоб нам розказувати, шо маємо робити?". В нас є правила, без виконання яких тут неможна перебувати. Наприклад, уведений "сухий закон"; за стіл усі сідають разом. Поки не прозвучить "смачного" - ніхто не починає їсти. Є програма, за якою працюємо. Бо інакше це б усе не мало смислу.\nПісля вечері чоловіки зносять лавки із сусіднього двоповерхового дерев'яного корпусу. Розставляють навколо розпаленого у дворі багаття. Встеляють спальними мішками. О 22:00 збираємося навколо вогню. Військові розповідають про себе.\nПід час традиційної вечірньої ватри бійці розповідають історії життя. Діляться найбільш відвертими секретами та дякують за можливість зустріти однодумців у таборі\n- Я працював у столярній майстерні. Потім займався сонячними електростанціями. А далі — пішов в армію. Хотів одразу на контракт, але у військкоматі сказали, що спочатку мушу відбути "срочку". Потім переведуся, - розповідає молодий військовий Марко з Івано-Франківська. - До того дивився багато мотиваційного відео про війну, події на Сході. Захотілося йти і захищати рідну землю. Не скажу, що мене війна змінила. Але після повернення, помінялося коло спілкування.\nНаступним бере слово Віктор — невисокий худорлявий чоловік. З-поміж інших вирізняється вусами та сивим чубом — оселедцем. Вогонь відбивається від скла його окулярів.\n- До війни був будівельником. Коли розпочався Майдан я працював у Києві в готелі "Санкт-Петербург" навпроти пам'ятника Леніну. Робили ремонт. Так шо на Майдані теж був, - розповідає. - У військкоматі мене спершу не взяли на службу. Бо коли оголосили збір резервістів, то однією з вимог був вік до 50 років. А мені вже тоді було більше. Та після закінчення зборів пішов у військкомат із повторним проханням. Тоді вже узяли. І от я військовий вже три з половиною роки. Строкову ж службу проходив іще на Камчатці у флоті. І вже тоді відчув, що вони (росіяни. - Gazeta.ua) ставляться до нас, як до людей другого сорту.\nВезде трупы, горящие подсолнухи\n- Зовут меня Аня. В 2014 году пошла на войну медиком в батальйон "Донбасс". По профессии я анестезистка, - бере слово одеситка Анна "Мурка" Ільющенкова. - Так случилось, что попала в Илловайский котел. Я тогда шла по этому "зеленому коридору". Получила семь ранений. Я называю тот выход "коридором смерти". Всплывают такие картинки, что тяжело говорить. Перед глазами автобус из которого ребята не успели выскочить и сгорели живьем. Везде трупы, горящие подсолнухи… Меня возвращали к жизни в двух странах – Германии и Литве. Провели много операций. За это время мой бизнес, который имела в Одессе, пришел в упадок. Но я не жалею. Здесь я второй раз. Впервые была три года назад. Татьяна меня вдохновила.\nДовге світло-русяве волосся Анни сховане під теплою шапкою з хутряним помпоном.\n- У нас в Одессе есть море. Многие ребята хотят привезти свои семьи на отдых. И после первого моего заезда, возвратившись домой, я очень захотела иметь дом на побережье для семейного отдыха ветеранов. Носилась с этой мечтой по разным странам, - продовжує одеситка. - Мечты склонны осуществляться. В один прекрасный момент мне просто подарили большой дом на берегу моря. За этот год там на отдыхе побывали несколько семей. Сейчас надеюсь вдохновиться здесь и найти ресурсы, чтобы в следующем году заработал на полную мощность мой морской лагерь.\nЗахисники самостійно розмальовують підсвічники. У них в останній день під час ватри вони будуть запалювати свічки у памʼять за загиблими побратимами. На етапі створення виробів вони про це не знають\nДалі говорить Владислав Одноколов.\n- Майдан, по большому счету, я не воспринимал. В 1996 году был в Югославии. Поэтому понимал, что крупное гражданское противостояние приведет к большим изменениям в худшую сторону, - говорить. - Думал, что Майдан специально спровоцировали избиением студентов. Я тогда жил в российском информпространстве — наш городок в Черниговской области совершенно русскоязычный, он у границы с Беларусью. Хотя по области, в принципе, з українською мовою все добре. В 2018-м пошел добровольцем в батальйон "Айдар". Успел повоевать. В последний день ротации получил ранение. Впервые приехал сюда преисполненный надежд на скорое выздоровление. Но потом были осложнения, перитонит, полтора месяца реанимации, полтора года по госпиталям… Но смог перебороть. Выжил. Дослужил контракт. Дякую за це місце. Почуваюся тут у колі однодумців. Ведь дома встречаю разную реакцию. Много таких: "Я тебя туда не посылал".\nДякую за це місце. Почуваюся тут у колі однодумців\nЗа розповідями про особисте та наболіле засиджуємося, поки полум'я не перетворюється на жарини. Розходимося по кімнатах ближче до першої години ночі.\nНа сніданок наступного дня — банош із бринзою та грибним вершковим соусом. Тетяна оголошує, що сьогодні — день краєзнавства. Дає пів години на збори.\nНа задньому дворі чути звук двигуна — Олексій виводить з гаража стару зелену "Газель" з логотипом табору на капоті — біле серце на фоні жовтогарячого сонця.\n- Це волонтерська. Їздили нею на фронт, а потім нам подарували, - пояснює.\nЗа півгодини після виїзду звертаємо з траси, ґрунтовою дорогою минаємо якесь село, за ним — ліс. Після чергового повороту зупиняємося на великій галявині. Інформаційні стенди сповіщають, що це територія Косівського лісництва, що належить до Кутського лісгоспу.\nТут можна побачити схеми бункерів\n- Тут декілька років тому лісники випадково знайшли старий схрон і бідон з документами. З радянських часів такі місця називають криївками, хоча місцеві називають бункерами. Заходили сюди восени й виходили повесні, сірі, як земля. Тут можна побачити схеми бункерів на стендах, - розповідає Олексій історію місцевості.\nУ 1950-1951 роках тут існував таємний осередок українського збройного підпілля. Глибока секретність допомогла вберегти бункери та документи, в яких серед іншого розповідалося про членів повстанської організації Косівського та Коломийського районів і місцевих зрадників.\nНині тут організований музей УПА. Показують реконструйований типовий бункер і таємний госпіталь для поранених повстанців. Є інформація про зброю тих часів та видатних діячів таємної організації.\nХресна дорога від церкви Різдва Святої Богородиці веде до джерела. У селі Пістинь неймовірні краєвиди, адже тут можна помедитувати на звивисту річку Пістинька, що тече між крутими схилами. До джерела пішки треба піднятися на 300 м зривистими пагорбами\nВирушаємо до села Пістинь. Тут, на правому березі річки Пістинька, що тече унизу між крутими скелями, розташована церква Різдва Пресвятої Богородиці. Перші згадки про неї датуються не пізніше 1600 року. А поруч — сільський цвинтар. Більша частина ж села стоїть на лівому березі.\n- Цю церкву вважають найстарішим храмом Гуцульщини. З нею пов'язана древня легенда. Свого часу храм планували будувати на цьому місці, де ми стоїмо. Звезли сюди будівельні матеріали. Та коли зійшлися розпочинати будівництво, виявили, що матеріали — на протилежному березі. Переправили їх сюди. Але наступного ранку знову виявили на тому боці. Так тривало тричі і зрештою церкву побудували ось там, - вказує Тетяна на протилежний берег, де з-за дерев виблискує лазур'ю та золотом баня храму.\nБіля нас стоїть зварна конструкція з колесом та ручкою, трос від якої тягнеться до протилежного берега.\n- Це ми називаємо "дорогою в один кінець". До сільського кладовища можна дістатися лише вузьким підвісним мостом. Таким неможливо пронести труну над річкою. Тому вигадали такий механізм, - пояснює Тетяна Костинюк.\nДо храму добираємося підвісним містком над річкою, піднімаємося на пагорб. Тут бачимо другу частину механізму. Біля звареної стійки з колесом на тросах трохи похитується видовжена металева кліть. Нею переправляють через річку труни.\n- Хотіла би я, коли помру, щоб в останню путь мене відправили отак у повітрі, - каже раптом ветеранка Тетяна "Подоляночка" Чудновець. Її камуфляжний костюм зливається з осінньою природою, ще більше підкреслюючи яскраво-рудий колір волосся.\nДопомагати фронту вона почала у 2016 році в складі 54-ї волонтерської бригади. На той момент її син та чоловік вже воювали на фронті у складі "Правого сектору".\nЗбирала допомогу, курей різала\n- У жовтні 2013-го народила доньку, а в грудні стався Майдан в Україні, - розповідає Тетяна. Мружить очі від поривистого гірського вітру. - До 2017-го була вдома, але часто їздила на фронт волонтерити. У мене боліло, що мої хлопці там. Збирала допомогу, курей різала. У мене було 40 бройлерів. Із них 20 точно поперла на Піски. Піднімала місцевих підприємців, фермерів. Тішило те, що було багато бажаючих допомогти.\nУ 2017 році Тетяна потрапила в зону бойових дій. Про обставини згадувати не хоче.\n- Спершу доручили бути писарем. Згодом зателефонував комбат і запропонував поїхати на фронт. Чотири місяці я пробула на другій лінії. У лютому була річниця створення батальйону. Почала слізно проситися, щоб мене перевели до моїх правосеків, які були в штурмовій роті. Потрапила на "нуль". Коли пішла уперше на бойове чергування, командир показав, із якого боку стріляє автомат.\nПід час першої ротації "Подоляночка" пережила втрату побратима.\n- Головний сержант роти, хороший був чоловік, - Тетяна намагається приховати сльози. - Побачила його вже на похороні. Приїхали в Бахмутський район, на Донеччині. А село Званівка - повністю українське, висять жовто-блакитні прапори всюди. Мені доручили таку місію - нести прапор батальйону перед процесією. І от, я несу цей прапор, а мене сльози душать, тому що реально гарну людину ховаємо. Я бачу, як по сільський дорозі старенькі люди йдуть, вчителька привела дітей. А коли дідусь став на коліна… От зараз говорю і хочу плакати. Зрозуміла, що не все втрачено в цій країні.\nЗа мене хтось гарно молиться. Мабуть, бабця моя\nНа війні "Подоляночка" отримала контузію. Відновлювалась після поранення довго.\n- Тоді зрозуміла, що за мене хтось гарно молиться. Мабуть, бабця моя. Гарненько привалило тоді. Мене скинуло з самої верхньої сходинки вниз, у бліндаж. Закинуло під нари і присипало землею.\nБіля храму вмиваємося з джерела, що витікає з руки білосніжної статуї Ісуса. Від цвинтаря вирушаємо на гору — звідси починається хресна дорога до джерела, протяжністю в кількасот метрів.\nДорога дається непросто: рухаємося крутими схилами, чіпляємося ногами за коріння великих дерев, приховане під опалим листям. Біля джерела для подорожніх виставлені до десятка фаянсових чашок — ними можна зачерпнути води в криниці, відкривши оббиту оцинковкою дерев'яну ляду.\nНа базу повертаємося, коли на вулиці вже темнішає. Володимир Товчик тримає руку на зварній металевій конструкції під стелею мікроавтобуса.\nДовелось наново вчитися робити все\n- Рука погано працює. Можу підтягуватися, але часто буває складно спочатку підняти її на турнік, - каже. На телефоні показує, як навчився підтягуватися та віджиматися, відновлюючись після важкого поранення. - Був на бойовому чергуванні. Вночі через тепловізор вів спостереження. Не знаю, як це сталося, може, засвєт пішов. Але мене засік ворожий снайпер. Куля пройшла через окуляр тепловізора і увійшла мені в праве око. У мене в голові дірка. Металева пластина закриває пів черепа. Довелося наново вчитися робити все: рухати кінцівками, сідати, стояти, ходити. Навіть говорити. Коли уперше зміг самостійно застебнути блискавку на светрі, радів, як дитя.\nВідвідали разом із бійцями криївку - військово-оборонну й господарську споруду Української повстанської армії. Поруч - ні душі. Усе навколо всипало пожовке листя дерев\n- Сила! Віра! Вірити! Щодня робити, - долучається до розмови Дмитро Трібой.\nВін отримав кульове поранення в голову 2017-го. Пережив низку важких операцій. Декілька років провів у госпіталях. За фахом психолог-логопед, сам був змушений учитися вимовляти кожен звук наново. Права сторона тіла практично не працює. Попри це чоловік навчився ходити та самостійно жити. Брав участь в Іграх Нескорених.\nНайважче Дмитру даються мовні функції. Говорить короткими словами чи вигуками, але вкладає в те стільки емоцій, що одразу всі розуміють, що хоче сказати.\n- Говорити важко! Співати!, - каже Трібой і включає на телефоні улюблену пісню "Тихо пішов, тихо прийшов". Її написав фронтмен гурту "Riffmaster" Андрій Антоненко. Дмитро натхненно співає, напівголосно йому підспівує вся група.\nРанок суботи - тихий і трохи туманний. Жерстяні дзвоники на шиї у корів, що пасуться на сусідній ділянці через паркан, видають тихий і дуже приємний монотонний дзвін. На ґанку чоловіки п'ють чай. Хтось палить першу за день цигарку.\n- Загальний збір! Сніданок! - лунає десь у будинку.\nЗа лічені хвилини вся група збирається за столом. Плов з сухофруктами, варені яйця, шинка, салат з капусти. Усі снідають швидко.\nЗа годину, зібравши воду в бутлях, котел, чай та цукор, печиво, запас продуктів для обіду — хліб, сардельки, картоплю та яблука — готуємося до виїзду. Олексій розподіляє та допомагає пакувати речі чоловікам в їх військові наплічники. Коли вантажимося в транспорт, хмари розступаються.\n- О, яка погода! За прогнозом мав бути дощ. Та нам показалося сонечко! Головне вірити і робити все зі щирим серцем, - каже Тетяна Костинюк, коли виїжджаємо.\nДорога проходить вздовж Черемоша. За вікном пробігають гори, ліси, сади та будинки населених пунктів. Проїжджаємо через серце Гуцульщини — Верховину.\n- Дивіться! Вам Чорногора показалася! - вигукує Олексій. - Це надзвичайна вдача. Ще годину тому на неї сів туман. Зазвичай, то вже до весни. А тут, вважайте, вам подарунок, - вказує трохи ліворуч попереду на високий пік. Обабіч гори біліють хмари.\n"Газель" звертає з дороги до берега Черемоша в межах села Красник. Вивантажуємося. Олексій роздає трекінгові палиці.\nСтрахуйте хлопців поранених і тих, хто погано ходить\nМинаємо ділянку похмурого вологого лісу, де стежка в'ється поміж ялинами. Що далі, то крутішим стає підйом. Після чергового повороту здається, що далі йти несила: попереду круто вверх піднімається, наче трап, коріння дерев. Відполіроване тисячами ніг туристів, слизьке і небезпечне.\n- Страхуйте хлопців поранених і тих, хто погано ходить. Костю візьміть в "коробочку"! - розпоряджається Тетяна. - З трьох хлопців, поранених у голову, у нього єдиного немає ще пластини в черепі. Якщо впаде і вдариться головою — загине.\nХлопці підтримували один одного та допомагали побратимам долати нелегкий шлях\nГодини за дві виходимо з-під дерев. Ліворуч далеко униз круто спускається схил, праворуч піднімається зарослий травою та ялівцем пагорб. А попереду заросла травою гора зі старою вівчарською колибою та хрестом на вершині, до якого залишається кількасот метрів.\n- Приїжджайте в Прикарпаття, приїжджайте, люди добрі, - співає Тетяна Костинюк.\n- Край, мій рідний край!, - підхоплюють за нею приспів члени групи, окрилені виглядом вершини.\nПеребравшись через перелаз в огорожі, долаємо останню круту ділянку і опиняємося на маківці гори.\n- Гора Кострича, висота 1586 метрів. Попереду видно Говерлу, - говорить Олексій.\nТут, на вершині, доводиться розмовляти дуже голосно, бо слова зриває з губ і відносить убік сильний вітер.\nСказати "круто" - не сказати нічого! Мріяв потрапити в Карпати\n- Фух, це було дуже важко. Але воно того варте! - Анна Ільющенкова захопливо фотографує запаморочливі краєвиди, що відкриваються з гори.\n- Сказати "круто" - не сказати нічого! Мріяв потрапити в Карпати. А зараз, стоячи на вершині, бачу такий краєвид, що навіть не уявляв! Дивлюся на Говерлу і розумію, що її підкорю наступною, - каже Дмитро "Лайт" Крюков.\nВін родом з містечка Кіровське на Донеччині. Перед початком бойових дій із родиною намагалися звідти вибратися.\nДо кінця року жили у підвалі\n- Із міста було три виїзди. Нас ніхто не випускав. До кінця року жили у підвалі, бо бомбили. Потім дали "добро" якомусь перевізнику через Бердянськ вивезти з мінімумом речей тих, хто бажає. Опинився у Києві.\n4 лютого того ж року "Лайт" вступив до складу ЗСУ. Після від'їзду втратив 100% друзів, зізнається.\n- Перестали ними бути, - опускає очі. - Навіть досі не розумію, чому проживши 28 років там, я примудрився не всотати ту московську єрєсь, як інші.\nПоки робимо спільні фотографії та ділимося враженнями від сходження, сонце починає свій рух за гори. Стає помітно холодніше, вітер посилюється. Спускаємося вниз у колибу.\nВівчарська колиба виявляється дерев'яною спорудою, що наскрізь продувається вітром. Він дме у щілини між дошками. Зігрітися біля багаття не виходить. Розігріті над вогнем ковбаски та чай у картонних стаканчиках вистигають за лічені хвилини. Обідаємо нашвидкоруч, збираємо наплічники, гасимо вогонь залишками води та землею і вирушаємо у зворотній шлях.\nВперше за весь час розплакався\n- Я уперше в Карпатах. І сьогодні отримав такі сильні враження...Слів бракує, емоції просто зашкалюють. Це найпрекрасніше місце, де я був у житті, - біля автобуса ділиться враженнями Вадим "Друг Полтава", високий статний хлопець із довгим чубом набік. - Добре, що ніхто не бачить зараз, як течуть мої сльози. Вперше за весь час розплакався. Чи то від гір, але всі емоції вилилися одночасно. Приємно, що залишилися люди у нас, які так допомагають, відчувають всі твої переживання. Настільки тепло, наче додому приїхав. Хоча перестав уже було людям довіряти.\nУ табір Вадим потрапив за рекомендацією побратимів. За сім років служби на реабілітації вперше. Приємним бонусом стало місце розташування. Мріяв все життя опинитися в Карпатах, зізнається.\nСам родом із Полтавщини. На фронт потрапив через громадську організацію добровольців "Молодіжка". У 16-річному віці вже вступив до складу бойового підрозділу. Від батьків приховував, що підписав контракт.\n- Все ж таки дізналися, що я в зоні бойових дій, - з-під чуба дивиться сумними блакитними очима. - Казали: "Навіщо воно тобі потрібно, ти у нас один". Не міг слухати, трубку бувало не брав по три місяці. Не ночував удома. Порозумілися, коли був мій другий виїзд на сектор. Зателефонував батькам, нормально поговорили. А потім мама прислала мені повідомлення: "Синок, я пишаюся тобою". Тоді у мене пішли сльози, давно хотів почути ці слова.\nТяжких поранень не було, а залишати хлопців самих я не міг\nПід час останнього заїзду "Друг Полтава" отримав контузію. Про те, що сталося, майже нічого не памʼятає.\n- Привезли в госпіталь. У перший день майже не говорив. На другий відійшов, капельниці ставили. Тоді ж зателефонував до командира, щоб забирали мене знову. Не міг сидіти. Тяжких поранень не було, а залишати хлопців самих я не міг. Приїжджали і психологи, і капелани, умовляли не повертатся. Тримали днів 10, а потім одразу поїхав до своїх.\nРеабілітаційно-відпочинковий табір для ветеранів АТО та ООС "З любовʼю в серці" допомагає захисникам відновитися після участі у бойових діях\nКоли повертаємося на базу, в будинку холодно. Гарячої води теж немає. Про це Тетяна попереджала ще дорогою. І додавала, що за пару годин будинок прогріється.\nЦі питання вирішує тільки Льоша. Він один на всі роботи. Все робимо тільки ми вдвох — нам давно ніхто не допомагає. Були волонтери раніше, та у когось змінилося в житті, хтось втомився. А щоб наймати людей, їм треба платити зарплату. А це гроші, яких не маємо, - пояснює Тетяна. - Ну та зараз розкочегарить котельну, і скоро буде тепло. А потім ще й сауна буде — після походу на горби якраз те шо треба.\nПісля вечері чоловіки збираються в сауну. Питають у ветеранок, чи йтимуть із ними.\n- Не знаю навіть. А ми шо, будемо разом паритися? - питає Тетяна "Подоляночка".\n- Ну і шо тут такого? Ви ж у купальниках. На пляж же ходите? Тут так само, тільки сауна. Чи ви стісняєтеся? - посміхається Дмитро Крюков.\n- Та ладно! Це скоріш ми маємо соромитися. Своїх шрамів, - додає Вадим Федоров.\nКімнату оповиває тиша. Та за мить її гучним сміхом порушує Дмитро Трібой.\n- Во! Да! - широко посміхаючись, схвально піднімає великий палець.\nРанком неділі о 10:00 збираємося на руханку. Настрій святковий. Бо сьогодні у таборі "Мистецький день". Приїдуть гості та різні митці, які вчитимуть воїнів своєму ремеслу.\nПісля сніданку Тетяна просить жінок допомоги з приготуванням обіду. У столовій чистимо та нарізаємо овочі для борщу, готуємо олів'є. З вулиці все гучніше лунають голоси. На подвір'ї стає багатолюдно. З одного боку будинку вишиковуються школярі різного віку. Деякі мають на шиї жовту краватку-платок. Це – представники Косівського куреня "Пласту".\nЗ іншої сторони дому, біля кострища, місцевий підприємець Віталій Мацицький очищує і нарізає цибулю та моркву. Розігріває в казані добрячий шмат смальцю та вкидає тушкуватися овочі. Хвилин за 10 знімає з вогню та вкидає жменю порошку паприки. Інтенсивно вимішує дерев'яною ложкою з довгою ручкою.\nУ цей день, який для цього заїзду рахується четвертим, готували справжній карпатський бограч. На відкритому вогні варили його близько девʼяти годин. Усі могли скуштувати унікальну і смачну страву за вечерею\n- Треба добре розмішати, щоб паприка не взялася грудками в перегрітому жирі, - каже обстукуючи ложку об край казана. Повертає посудину на вогонь та розгортає пакети з м'ясом. - Вже декілька років в кожен заїзд готую бограч. Беру декілька видів м'яса. Бувало, й до 10. Сьогодні маю м'якоть та реберця свинини, баранячу ногу, рульку. І зайця. Вполював дорогою, заїжджав ранком у мисливські угіддя. Хороший бограч має добре умліти. На приготування витрачаю годин вісім.\nУ великій залі на другому поверсі нежитлової будівлі грає українська музика, розставлені столи — все готово для майстер-класів. На різних локаціях кожен учасник групи отримає творче завдання, яке треба виконати.\nХороший бограч має добре умліти. На приготування витрачаю годин вісім\nПерша — художня. За великим столом розмальовують півлітрові банки — це будуть авторські свічники. В останній вечір всередині кожного запалять свічку в пам'ять про загиблих побратимів.\nНеподалік — ткацький станок. Він належить бабусі Тетяни Костинюк, а до того був у власності її матері. Нині на верстаті новий гобелен. Ветерани кожного заїзду тчуть герб України. Хоча би один рядок, але кожен має долучитися.\nПоруч Руня Солінджук вчить плести браслети. Разом з бійцями на цій локації працюють пластуни.\nУ залі є ще одна художня локація. Але тепер військові не художники — виконують роль арт-об'єктів. На їхніх обличчях аквагримом мисткиня створює українські візерунки. Чоловіків розмальовує, ніби бравих козаків. Жінкам малюють ніжні квіткові візерунки.\nНіби в салоні краси\n- Дуже приємні і ніжні дотики. Відчуття, ніби в салоні краси, - Тетяна Чудновець намагається не рухати обличчям, та зрештою таки посміхається.\nНа її щоках розквітає букет із соняшниками.\n- Сюди приїжджаю пару років вже, і кожного разу — щось цікаве. Хочеться, щоб бійцям було приємно і цікаво побачити себе в новому образі. Малюю їм козацькі вуса на половину лиця, на другу половину — стилізовану вишиванку. В процесі розмовляю з ними, дізнаюся, з якого регіону приїхали, - розповідає косівська художниця Людмила Гавриш. - Це релаксаційне заняття. Спочатку вони відчувають приємні дотики пензлика. А потім, коли бачать результат у дзеркалі, посміхаються. І в них розкривається внутрішня дитина.\nНайгарячіша локація — кузня. Одним з перших туди прийшов Влад. У великому шкіряному фартусі з молотом та ковальськими щипцями в руках виглядає так спокійно і впевнено, ніби все життя цим займався.\nВолонтери Тетяна Костинюк та Олексій Задорожний створили центр для того, щоб воїни відчували підтримку і могли призвичаюватися до цивільного життя. Для захисників тут проводять командотворчий тренінг, екскурсії та походи у гори. Традиційно для кожного заїзду організовують мистецький день\n- У мене прадід був власником кузні, а його батько був ковалем. В роду всі чоловіки дружать з металом. Колись давно, як працював на суднозаводі, робив собі ножі вручну. З молотом і ковадлом уперше познайомився в таборі минулого разу. Зробив монету тоді. Тепер вчуся кувати підкови. Дуже круто! - розповідає чоловік.\nДень закінчується спільними фотосесіями. Попереду ветеранів очікує ще низка заходів – прогулянка Верховиною, походи в гори до скельного комплексу Терношорська лада, купання в карпатських чанах.\nТЕТЯНА КОСТИНЮК ЗВІЛЬНИЛАСЯ З МІНІСТЕРСТВА ФІНАНСІВ\nПро Тетяну Костинюк знятий другий епізод документального серіалу "Сильна". У ньому розповідається про жінок, які допомагають воїнам відновлюватися після повернення з ООС.\nТетяна з іншими волонтерами взялася облаштовувати реабілітаційний табір 2015-го на кошти зібрані від мистецької акції "Арт-Майдан".\nТетяна Костинюк - засновниця реабілітаційно-відпочинкового табору\n"Початок війни мене застав у декретній відпустці. На той момент працювала у Міністерстві фінансів. Після першого заїзду телефонували і питали, коли наступний. Цієї бази ще не було. Зрозуміла, що якщо я вийду на роботу - це місце не буде працювати. Два місяці вагань, роздумів. І зрештою прийняла рішення. Звільнилася. Мені підказали, що базу у Розтоках власники готові надати", - розповіла Тетяна.\nТабір отримує кошти від благодійників. Між заїздами тут також приймають туристичні групи. Це дає можливість Тетяні та Олексію покривати частину витрат самостійно. Періодично їм також допомагають волонтери та бійці, які пройшли реабілітацію.\nУ таборі діє чітка програма.\n"Перший день ми стартуємо з тренінгу, потім - різні активності плюс спілкування з побратимами. У бійців практично немає ні бажання, ні можливості ходити і думати про війну. Робимо максимально насичені дні, коли ти не сидиш у кімнаті перед телевізором у своїх переживаннях. Бували такі хлопці, які не відразу включалися. Доводиться знаходити потрібні слова. За кілька днів дякують, що не відпустила додому", - додала Тетяна.\nПотрапити на реабілітацію можуть тільки бійці з передової.\n"Їх не можна в якісь рамки вкласти, і під один образ підігнати. Але вони всі неймовірно круті. Вони всі справжні. Оце слово підійде для них найкраще. Справжні люди, які не живуть меркантильними цінностями чи тільки власними потребами. Розуміють, що це їхній обов'язок, готові віддати своє життя за батьківщину", - додала Костинюк.\nФінансово допомогти табору може кожен охочий.\nРЕКВІЗИТИ: ГО "За покликом серця", РОЗРАХУНКОВИЙ РАХУНОК UA88 3808 0500 0000 0026 0025 1123 8. Ідентифікаційний номер 40138555 МФО 380805 "Райффайзен Банк Аваль" м.Київ.\nКАРТКОВІ РАХУНКИ: 4119 9700 9092 3727 (Голова ГО "За покликом серця" - Тетяна Костинюк) - "Райффайзен Банк Аваль". 5168 7422 3978 5623 (Голова ГО "За покликом серця" - Тетяна Костинюк) - "ПриватБанк".\nАвтор: Ольга СТЕНЬКО, Лілія МИЦКО, відео: Дмитро АНОХІН\nЗараз ви читаєте новину «"Куля увійшла в праве око. Металева пластина закриває пів черепа": як серед гір реабілітують ветеранів». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nПутіна просять визнати ЛДНР Переглядів: 306\nРосія може вдертися в Україну під час військових навчань у Білорусі - США Переглядів: 828\nНайманця ДНР відправили за ґрати на п'ять років Переглядів: 144\nУкраїнські військові повідомили обнадійливі новини з фронту Переглядів: 2268


Тимошенко хочуть позбавити права на захист, - Власенко - ZAXID.NET\nТимошенко хочуть позбавити права на захист, - Власенко\n— Володимир Балита, 12 листопада 20135060\nЮлія Тимошенко і Сергій Власенко\nЗахисник Юлії Тимошенко Сергій Власенко називає справу проти нього "мильною бульбашкою" та вважає, що головна мета дій Генпрокуратури - обмежити його виїзд з Києва та позбавити Тимошенко можливості отримувати фахову правову допомогу. Про це Власенко повідомив журналістам після шестигодинного перебування у Головному слідчому управлінні Генпрокуратури.\nЗа словами Власника, зараз робиться все, щоб він не міг у нормальному режимі продовжувати виконувати свої функції захисника, а Юлія Тимошенко відповідно не отримає фахової і правової допомоги, повідомляє прес-служба «Батьківщини».\nСергій Власенко також вважає, що уникнув незаконного арешту лише завдяки публічним заявам та тиску своїх колег.\nЗа його словами, у обвинуваченні не сформульовано, що йдеться про якісь «тілесні ушкодження». Сергій Власенко звернув увагу, що згадуються події 2008 року, а експертизи датовані 2013 роком.\n«Звичайно ми знаємо як працюють наші експерти. Ми знаємо експертів, які у справі Юлії Тимошенко на факсиміле писали, що це особистий підпис. Ми знаємо експертів, які з тюремної палати Тимошенко писали, що це не відео з відеоспостереження пенітенціарної служби. Ну, тобто ті самі експерти зробили те саме. Справа – мильна бульбашка", - сказав Сергій Власенко.\nОкрім цього, Власенко повідомив, що він отримав повістки до ГПУ на два наступних дні, коли в Україну приїздить місія Кокса-Кваснєвського, і вважає це свідомим перешкоджанням влади у справі захисту Юлії Тимошенко.\nНагадаємо, 11 листопада захиснику екс-прем'єра Юлії Тимошенко Сергію Власенку вручено повідомлення про підозру в неодноразовому завданні тілесних ушкоджень колишній дружині Наталії Окунській. Для надання пояснень його викликали до прокуратури.\nДвоє людей загинули у ДТП біля Луцька


У Ананьївському районі проводяться профілактичні санітарні заходи, щоб не допустити поширення коронавірусу, серед яких - дезінфекція приміщень та ринків.\nОпубліковано: 11.08.2020, 12:49\nТак 7 та 10 липня, відділення хімічного та радіаційного захисту 3 Центру с. Жеребкове ДСНС України було залучено до проведення розпилення спеціального дезінфікуючого розчину в приміщенні поліції, районної ради та місцевого ринку.\nДля дезінфекції використовується дезінфекційна суміш на основі порошку Бланидас 300\nта води. Цей порошок є активною речовиною, яка застосовується підрозділами ДСНС України для проведення спеціальної обробки, майна, транспорту та одягу .\nВодний розчин з порошком не пошкоджує будівельні матеріали, деревину, лакофарбові вироби, не призводить до корозії металів та забезпечує надійний змив органічних та неорганічних речовин з будь яких поверхонь. Зазначений реагент є цілком безпечним для людей і тварин.


Купить за 13465 руб. Найти похожий товар\nКупить за 9205 руб. Найти похожий товар\nКупить за 7770 руб. Найти похожий товар\nКупить за 14280 руб. Найти похожий товар\nКупить за 8875 руб. Найти похожий товар\nКупить за 12615 руб. Найти похожий товар\nКупить за 1643 руб. Найти похожий товар


Антивікова маска для обличчя з маточним молочком | EXPRESS BEAUTY | Apivita\nЗміцнює - Відновлює - Живить\nМаска для обличчя EXPRESS BEAUTY з маточним молочком, «еліксиром життя», яке дуже корисне для шкіри.\n- Грецьке маточне молочко зміцнює і омолоджує шкіру.\n- Екстракт зизифуса чинить ліфтинговий ефект.\n- Грецький тим'яновий мед, олія оливи, масло каріте, гіалуронова кислота і протеїни пшениці пом'якшують та оновлюють шкіру.\n- Ефірна олія неролі бадьорить.\nЗалишити на 10 хвилин. Залишки видалити вологим косметичним диском, потім ретельно змити водою.\nМаточне молочко або "королівське желе" - це ексклюзивна їжа бджолиної королеви, що забезпечує їй довголіття та родючість. Маточне молочко багате вітамінами, мінералами, мікроелементами та амінокислотами. Використовується в косметичних продуктах завдяки властивостям розгладжувати шкіру та підтримувати еластичність.\nЕкстракт зизифуса, Грецький тим'яновий мед, Олія оливи*, Масло каріте*, Гіалуронова кислота, Протеїни пшениці, Пантенол, Ефірна олія неролі*, Настій грецького гірського чаю*.\nУ лабораторії APIVITA вдалося вмістити сильнодіюче маточне молочко в ліпосоми та перенести його дію в найглибші рівні кератинового шару шкіри. Інкапсульоване в ліпосоми і захищене фосфоліпідами, маточне молочко транспортується та розподіляється в шарах шкіри, зберігаючи при цьому дію поживних елементів, таких як амінокислоти, вітаміни, цукри та жирні кислоти, таким чином, омолоджуючи шкіру зсередини. Крім того, ліпосома-транспортер є відновлюючим і зволожуючим агентом, що посилює гідроліпідну захисну плівку шкіри.


Стало відомо, чиї зарплати зростуть наступного року - Вільне життя\n“Ми бачимо, що економіка нашої країни починає відновлюватися, і наше завдання зробити цей процес незворотнім і пришвидшити економічне зростання. Через економічне зростання зробити все для того, щоб кожен український громадянин відчув, що життя починає змінюватися у його доходах, його статках, і це є важливим пріоритетом”, -сказав прем’єр-міністр.\nЗбільшувати податки не планують.\nПріоритетами будуть національна безпека і оборона, реконструкція та будівництво доріг, децентралізація, енергоефективність, підтримка аграрного сектору та освіти.\nВидатки на оборону планують збільшити на 14,5 млрд грн до 129 млрд грн.\nНа дороги хочуть витратити 14,2 млрд грн від надходжень акцизного збору в Дорожній фонд та 1 млрд доларів залучити від міжнародних фінансових організацій.\nПередбачають 5,5 млрд грн на підтримку сільгосптоваровиробників, наприклад, на модернізацію, придбання малої механізації, українських тракторів, причіпного обладнання для малих та середніх фермерів.\nНа реструктуризацію шахт і підтримку шахтарів передбачено 1,8 млрд грн.\nУряд підвищує фінансування освіти на 21,1 млрд. Передбачає збільшення заробітної плати педагогічних працівників загальноосвітніх навчальних закладів у середньому більше ніж на 1400 грн. Видатки на стипендії збільшено на 576 млн грн.\nНа охорону здоров’я планують збільшити фінансування на 8,2 млрд грн. Пропонують спрямувати 5,9 млрд грн на централізовану закупівлю медикаментів через міжнародні організації і претендувати на кошти Глобального фонду. Крім того, передбачено зростання у середньому на 20% заробітної плати медиків.\nНа сферу культури у проекті бюджету передбачають збільшення видатків на 1 млрд грн. 500 млн грн пропонується спрямувати на розвиток кіноіндустрії в Україні. Також передбачені кошти на ремонтно-реставраційні роботи у Національному історико-меморіальному заповіднику “Бабин Яр”, на облаштування Національного меморіального комплексу Героїв Небесної Сотні Музею Революції гідності, а також будівництво другої черги Національного музею “Меморіал жертв Голодомору”.\nУряд передбачає у 2017 році збільшення фінансування української дипломатичної служби на 1 млрд грн.