Скелети в шафі аутсорсингу. «Українська індустрія живе із комплексом «меншовартості» | dev.ua\nСтас Юрасов Таке життя 1 листопада 2021, 09:00 2021-11-01\nПісля 12 років кар'єри в Люксофті Віталій Нужний усвідомив, що сотні разів запускав для когось різні проєкти, і його завдання зазвичай полягало у забезпеченні зростання, побудові успішної команди та нарощуванні її скіллів. У 2015 році він пройшов відбір для навчання в Стенфорд на двотижневий executive курс зі стратегії для швидкозростаючих компаній.\nВіталій вмів розвивати команди від 100 людей. Тому ексвіцепрезидент Luxoft вирішив спробувати свої сили у власному бізнесі. У травні він анонсував запуск своєї компанії TRIOS, яка займається консалтингом та розробкою програмного забезпечення для закордонних клієнтів і працює за принципом бутіка. Основна ідея — допомогти українському ринку розробки знайти цікавих замовників, а замовникам — знайти круті команди.\nЖурналіст dev.ua поспілкувався із Віталієм. Він розкрив багато секретів роботи у великому аутсорсингу, про які мало хто з діючих менеджерів вважають за краще говорити.\n— так галери чи ні,\n— скільки насправді коштують українські аутсорсери,\n— чи залишить штучний інтелект програмістів без роботи,\n— особливості працевлаштування на ремоуті,\n— коли закінчиться зарплатний хайп,\n— як обманюють замовників,\n— і найголовніше: як потрапити до Luxoft на добрі умови.\nEPAM — в ТОП-100 швидкозростаючих компаній світу від Fortune. За рік компанія подорожчала на $15 млрд\nAutomotive в Luxoft\nУ Люксофті я займався трьома різними темами, остання була automotive — багато давав різних інтерв’ю, дуже хайпова тема. На цей час є близько 3 000 інженерів, які займаються саме автомотивом в Україні. Важко сказати, чи є більше — у цій індустрії високий поріг входу. І замовнику відразу хочеться осіб 30 із досвідом, а це не про дрібну історію. Дрібну історію потрібно починати з якоїсь конкретної суперніші.\nУспішні проєкти вихідців із Luxoft\nТакі приклади є. Вихідці з Люксофта зробили три роки тому Apostera, яка займається Augmented Reality. Стартап заснований Андрієм Голубинським та ще 11 вихідцями з Люксофта. Нішевий, технологічно дуже крутий проєкт. Він вийшов із простого аутсорсу, який Люксофт робив 10 років.\nЯ думаю, що в найближчі 2-3 роки ми побачимо історію не гіршу, ніж з Depositphotos.\nВони мають гарні напрацювання, власні продукти, хороший трекшн зі світовими брендами-автовиробниками та постачальниками. Розвивається дуже правильна історія.\nЗ інших прикладів — Zoolatech 300+ співробітників, створена Денисом Роговим та Романом Каплуном.\nЧому вирішив піти у свій стартап\nМоя ідея була така: я вмію будувати команди та зростати від 100 осіб і вище. Мій селф-челендж — як зробити першу сотню. Я від 100 і вище вирощував дуже багато разів. У Люксофті є три команди, ці люди працюють досі, які керують однією, двома, трьома тисячами інженерів, яких я наймав та будував у команду. У цьому була моя спеціалізація. Це теж має попит на ринку, але це не те, що мене драйвить. Тому що піти в EPAM, Globallogic Ciklum можна — там зрозуміла робота, але це для мене не дуже великий виклик.\nАндрій Дегтярьов, новий Ciklum VP Engineering — про те, як працював у Google і повернувся до України з Лондона\nВипускники Люксофту є у SoftServe, EPAM, Globallogic, роблять успішну кар'єру на великих ролях. Що важливо, хоч і зовсім нескромно прозвучить, — у Люксофті дуже сильна школа менеджерів із погляду бізнесу, як вести IT-аутсорсинг як бізнес. Це дуже цінується. Тому менеджери після Люксофта з 2, 4-5 і більше років досвіду дуже затребувані, тому що вони приносять багато правильних підходів, як робити бізнес. Маючи такого менеджера на клієнті, бізнес із цим клієнтом зростатиме. Ця людина створює можливості й стає гарною точкою зростання.\nЯк з’являється кластер інновацій\nЦю тему я вивчав у Стенфорді у 2015 році. Що відбувається у великих аутсорсерах — за кілька років менеджерам, лідерам, ключовим архітекторам стає нудно. Вони впираються в стелю корпоративних обмежень, йдуть і роблять щось своє. І спочатку для мене це було дивовижно. Тоді такий підхід був поширений. І швидше нагадував кидалово, якщо хтось іде.\nТепер мені здається це здоровіша тема: зараз — час можливостей більше, ніж будь-коли було.\nЗ іншого боку, є зворотний тренд — ринок перегрітий. Поточний хайп — коли готові платити за будь-кого, хто володіє якоюсь мобільною або WEB UI розробкою, тому що терміново потрібно бути ближче до клієнта, — якийсь час триватиме.\nКоли хайп закінчиться\nНаразі кількість резюме в рази перевищує кількість вакансій.\nСхоже, що глобальні компанії поставили Україну в стоп-лист на нові проєкти. Наприклад, відкрито 1000 вакансій, вони вирішили що 1100 відкривати безглуздо. Жодних нових проєктів, окрім тих, що мали застаффитися в Україні, не виводитимуть.\nНа інших ринках стало наймати легше, в Україні наймати довго. Припустимо, Люксофт закриває 150 вакансій на місяць, а у них беклог — 1000. Тобто у них на найближчі пів року є чим займатися. Відповідно, новий клієнт, який заходить і йому обіцяють Україну, отримає тут людей через 7-8 місяців. За цей час люди підуть ще кудись.\nАле йти особливо нема куди.\nНарод навіть готовий йти в раніше екзотичні локації, наприклад, у В'єтнам. Там ставка на умовного сеньйор-інженера близько 2 тис. євро, що у два-три чи навіть чотири рази менше ніж в Україні. І попри те, що він швидше за все не говорить англійською, можна найняти проджект-менеджера, який говорить англійською краще.\nЄдине місце, що залишилося — tier-2 — tier-3 локації в «білих» країнах. У США їм простіше найняти співробітників у віддалених штатах, аніж йти в Україну «в лоб».\nAjax Systems входить в клинч з аутсорсерами за кадри\nСфера, де України ще немає\nЄ така тема як BPO (business process outsourcing). Це роботи з різних сервісів, які стосуються програмування. Обсяги BPO Індії більш ніж половина їх виторгу на ринку, у Польщі — близько 60%. Це найбільші компанії, котрим щось розробляють, наприклад, банки роблять сервісні центри. Ця тема не є новою в Україні, але ніхто не зробив на цьому великий бізнес на Захід. Усі роблять лише для своєї корпорації, а не для когось. Там дуже високі стандарти, складні процеси, контракти з великими зобов’язаннями та штрафами.\nЦе приклад диверсифікації бізнесу, яким може займатись країна. Там особливо нічого не треба — важливі софт скілли та знання мов. Усі наші випускники гуманітарних спеціальностей туди б підійшли.\nНайбільший блокер — поширена думка, що ми не маємо rule of law, тобто судової системи. Тому такий бізнес добрий у Європейському Союзі. Насамперед, у Польщі. Як частина EU вона вважається грін зоною для всіх білих країн. Вони можуть опрацьовувати конфіденційні дані банківських клієнтів, займатися банківським процесингом.\nТак працюють у Польщі й так працюють в Індії.\nВ нас тема не розвинена, ми таке робити не вміємо.\nІндійці версус українці\nВ Індії, в принципі, більше знають англійську, і загалом у них законодавство адаптоване до англійського права.\nМені здається, чесно кажучи, що українська індустрія живе з комплексом меншовартості.\nМи боїмося випендрюватись у хорошому розумінні слова, бути амбітними. А індійці взагалі не бояться — вони супер-дупер амбітні та взагалі цього не приховують, і тільки так і роблять бізнес. Вони завжди обіцяють більше, ніж виконують, і потім сидять на розв’язанні ескалації. Тобто вся робота в індійських компаніях — це дозвіл ескалації клієнта, коли клієнт чимось незадоволений.\nЯкщо клієнт десь виявляє слабину — зараз все дуже динамічно. У великих корпораціях раз на два-три роки може змінюватися менеджмент. Якщо аутсорсер переживає цю зміну, наступний менеджер змушений покладатися на нього, адже він уже знає, як усе працює. А якщо така зміна відбулася кілька разів, то, в принципі, він на аутсорсері зав’язаний досить сильно, і підрядник може диктувати свої умови.\nМи зустрічали кейси, коли компанії методично намагалися вийти з індійського аутсорсу, але не могли. Цілком класична тема. Індійці розповідають, що всі вони дуже круті компанії, сертифіковані за СММІ рівень 5 (стандарт якості розробки).\nНа практиці індійці перетворили це на гігантську бюрократію — хочеш щось зробити, заповни 10-20 сторінок запиту з будь-якої теми. Тому це все численно перевіряється ще раз, переаналізується, це необґрунтовано роздмухує штат персоналу, який займається розробкою нібито слідуючи букві стандарту СММІ.\nЩо має приносити замовнику користь, але насправді призводить до того, що, наприклад, йому потрібно зробити термінові зміни в системі, а воно буде зроблено, наслідуючи всі процеси, через місяців 18, що в сучасних реаліях абсолютно неприйнятно.\nХочете ще швидше — окей, давайте ще збільшимо штат.\nВ Україні так робити не вміють: ніхто не кидає замовників прямо, не приписують мертві душі тощо. Це скоріш поодинокі теми, але це не стандарт індустрії. Ніхто з компаній, де 100-200 інженерів і більше, цим не займаються.\nА в Індії на будь-якому розмірі завжди роблять дабл-трипл білінг однієї людини в різні проєкти, дуже багато мертвих душ. Це не пусті слова, а скарги конкретних замовників.\nА потім великі західні замовники змушені наймати консультантів, які коштують дорожче, або спеціалістів інших локацій. Консультанти розслідують та будують модель управління цими кадрами.\nЦього прямо у вартості вендорів з Індії немає, вони завжди беруть ціною. Тому що вони мають unlimited supply кадрів. Тобто відбудовано систему базового навчання джунів чи, скоріше, інтернів без вищої освіти.\nКурси — 3-6, максимум 9 місяців. Але в принципі з такою освітою та підходом ти джуном і лишаєшся, більше не можеш вирости. Тільки одиниці % зростають.\nА в нас більшість, іноді до половини, залежно від компанії (30-40%) — це сеньйори-розробники з 5-10 роками досвіду, потім є хороша середина (мідли) — це теж 30-40%, і лише 10- 15%, максимум 25% (на дрібних проєктах) — це джуни. Інтернів майже немає.\nІндійці навпаки: 50% інтернів, які взагалі нічого не розуміють. Вони беруть їх на безкоштовних курсах. Є абсолютно хайпова тема — до центру міста приїжджає автобус та кажуть: «Сьогодні ми наймаємо інтернів на курси тестувальників, програмістів». Там людей багато, і вони просто готують їх пачками.\nЩе 30-40% у їхніх компаніях — джуни, відсотків 15% — міддли, а сеньйорів — відсотків 10 чи навіть 5. Дуже мало.\nСеньйор там є більше наглядачем над десятком невмілих людей. У нас це співвідношення, як правило, 1:1 — не у кожного є джун під наглядом.\nМи можемо значно більше, і це наш нерозкритий потенціал. Компанії постійно вирощують кадри, в Індії вся індустрія працює кардинально інакше. Звідси й проблеми з якістю Індії.\nЄ соціально-культурна проблема: ми прямо говоримо замовнику, що це не відпрацює, треба зробити інакше. А індійці завжди погоджуються. Потім у результаті не факт, що його буде зроблено. Щоб із цим боротися, розробили спеціальні тули, які заходять у код та оцінюють усе, що за день було залито у репозиторій.\nІ дає певну оцінку. Як правило, індійські вендори отримують 0,5-1, а українські — від 3 до 4. Це загальна оцінка крутості коду — скільки людей попрацювало, і якої складності код написав за день. Тобто українці у 3-4 рази кращі.\nА за поточного хайпу смішні зарплати, які були в Індії, зростають у рази. Середня маса розробників джунів та мідлів почала отримувати значно більше, ніж раніше.\nПро космічні зарплати в українському ІТ\nІсторія України з космічним зростанням зарплат айтішників — вона у світі абсолютно не унікальна. Так само, як у нас розповідають, що хтось когось захантив за 100 000к на рік. Також є історії про data science architect, який підняв пів мільйона у черговому стартапі у Каліфорнії.\nЗавжди була і є така людина, яка одночасно тягне кілька проєктів і є ядром бізнесу, при цьому багато отримує.\nМожливо, таких людей побільшало, але це точно не стосується усіх.\nРемоут як новий хайп\nРемоут у загальній масі менш продуктивний. Але його підігріває ринок зверху: найкрутіших і найдосвідченіших людей готові зараз брати без релокації. Ця тема існує останніх півтора року.\nВони наймають такого, а потім з місцевого ринку добирають 20-30 осіб у команду. Сильний ремоутер дає їм експертизу, якої вони не мають. Тому ринок зверху на топових фахівцях досить сильно підігрівається.\nА для крутих ремоутерів тема проста: всі їхні друзі поїхали на Захід і зробили кар'єру/або не зробили, і тут їх запрошують на ту ж роль, тільки переїжджати не треба, не треба вмовляти сім’ю, думати, де навчатимуться діти, терміново всім вивчати іноземну мову тощо.\nТому це класна можливість спробувати себе і грошей заробити, ще й не треба нікуди їхати — повний ремоут.\nЗ рештою що відбувається:\nПросунуті компанії не працюватимуть із якимось українським ФОПом, потрібен все одно якийсь статус. Як отримати статус без переїзду — складне питання.\nЄ якісь посередники або фрілансерські платформи типу Upwork і так далі. Для стартапу підходить. Але для солідної компанії це якось несерйозно.\nЗамовники не дуже вірять, що народ, який сидить віддалено, продуктивно працюватиме. Точніше так: вони спробували, і часто це не працює. Ця опція у клієнтів стала суттєво нижчою у пріоритеті. Менеджерувати співробітників у різних країнах та різних культур — челендж.\nЯкщо це правильно будувати від початку, і це твій фокус, це може працювати. Якщо для Github це перший пріоритет, то, припустимо, для стартапу у Каліфорнії, у якого йде розробка in-house, — це вже далеко не перший пріоритет — затичка для якихось проблем.\nІ замовники кажуть: у нас уже 10 людей ремоутно сидять (з України), і ми більше не готові брати.\nАутсорсинг — це раби. В Україні хваляться рейтингом рабів. Годинна розмова з Максом Поляковим, який запустив ракету на космодромі США\nЯк працюють на ремоуті\nЯкщо ти досвідчений розробник і добре виконуєш свої зобов’язання на основному проєкті, то коли нема чого робити, можеш без шкоди брати додаткові підробітки. Це може призвести у довгостроковій перспективі до того, що людина вигорить. Але таке практикується. Тобі потрібно розвиватися, і компанії почали до цього ставитись гнучкіше, ніж раніше. Хоча майже всі західні компанії з подивом дізнаються про цей варіант, і у тебе можуть бути досить злісні умови в контракті — не працювати на конкурента рік чи три роки. Коли отримуєш оффер, потрібно про ремоут відстежити.\nЄ ж чітери які дві-три роботи примудряються брати?\nНайжорсткіший сегмент — це джуни-мідли, які виходять на роботу, розуміють, що можуть кілька місяців не працювати й при цьому отримувати зарплату. Потім їх звільняють, і вони також знаходять іншу роботу — джампери.\nКоли до тебе приходить новачок, ти на нього довго чекав, найняв — а найняти зараз важко, ти пішов на поступки й погодився донавчати. А виявилось, що він і не збирається працювати, у нього немає мотивації. Образлива ситуація, знаю кілька кейсів.\n5-10% джунів може таким балуватися, але це не більше. Чи не масова тема.\nЯкщо у людини хороші софт скілли, він тебе заговорить, говоритиме, чому у нього не вийшло тощо. Тут спрацює лише особисте запрошення людини в офіс, щоб у перші два-три тижні організувати офісну роботу, навіть якщо він потім працюватиме віддалено.\nВ Україні не вистачає джунів. Як бути?\nМені здається, щоб було більше джунів, потрібно заходити до рівня шкіл. Школи не відчувають жодного тиску з боку промисловості, мало підтримки. Вони не розуміють, чому потрібно давати учням більше.\nНавіть у просунутих математичних класах, де читають інформатику чи програмування, — це не весь ліцей, а окремі групи.\nЄ приклад — ліцей «Наукова зміна». У них був клас найсильніший, переможці олімпіад. У доковідні часи 100% вступили на навчання за кордон. Вони втрачені для нашої індустрії.\nКращі вступають за кордон, одержують гранти, ґрунтуючись на олімпіадному русі. Google відстежує всіх, хто бере участь в інтернешнл олімпіадах, і формує якийсь пул.\nВ Україні з’явилася ініціатива — день Програміста, коли IT- фахівці з компаній читають лекції у школах.\nВже добре, але цим потрібно займатись більше. Приблизно у 15-16 років учні у топових ліцеях вже думають про те, як вони навчатимуться на Заході. Це з великою ймовірністю означає, що вони й працюватимуть на Заході.\nКовід трохи допоміг: почало їхати менше студентів цього і минулого року, і для нас це можливість, щоб студенти навчалися тут.\nРинок середнього та малого бізнесу\nУ нас ринок не домінується великими компаніями. Більша частина ринку — це дрібні компанії, які навіть важко порахувати.\nМоє враження, що велика кількість компаній на 5-10 осіб — це також досить суттєва частина ринку. І вони готові брати джунів, вивчати інтернів. І вони роблять, напевно, навіть більший внесок у промисловість, ніж великі компанії.\nПро взаємодію ІТ з ВНЗ\nКоли ти запрошуєш викладачів послухати якісь курси чи підвищити кваліфікацію в компанії — вони після цього йдуть із ВНЗ. Тому що їхні зарплати вдвічі менші, ніж зарплата мідла.\nМожливо слід мати якісь партнерські програми, про те, що людина приходить у компанію працювати, але при цьому має продовжити роботу у ВНЗ на пів ставки. Тоді синергія посилилася б.\nТакі кейси теж є, але їх має бути більше.\nТому що зараз це трохи схоже на такий собі Wild West. ВНЗ ображаються і не завжди готові віддавати своїх викладачів у навчання компаніям. А компанії начебто і готові, але у них є своя генеральна тема: найкращих набрати, а щодо інших — вже байдуже.\nЄ така позиція: «Своя хата з краю».\nІ мені здається, що сторони вкладають недостатньо зусиль у симбіоз.\nПро кількість голів на ринку\nНа 15-20% ринок збільшується у кількості голів на рік.\nНам би витримати цей темп. Він хороший. Ми ж розуміємо, що населення настільки не росте на рік.\nПро ринок у грошах\nКоли у 2015 році була спроба заборонити ФОПи, ІТ-компанії не вели публічної діяльності. І перебували у тіні. Був рейтинг на dou та якісь профільні заходи. This is it.\nЗ’явилася ідея порахувати, скільки приносить індустрія. Ми запартнерилися з ЄБА та Асоціацією ІТ-Україна. Замовили у PwC дослідження, скільки приносить ринок. Виявилося, що зовсім ніхто не ховає, скільки за ІТшним КВЕД заробляється.\nМи були першими, хто вирішив це опублікувати у 2015 році. Вперше спливла цифра у 3% ВВП. Я її презентував на львівській ІТ-арені.\nРинок зростає приблизно на 16% у середньому на рік (за кількістю фахівців згідно з ДОП).\nЩо ще потрібно робити ІТ-компаніям, окрім розвитку освіти?\nКомпаніям потрібно ставати Global і виходити на міжнародний масштаб.\nМи маємо дуже хороше ставлення до виробництва. В інших країнах, таких як Польща, дивляться ширше.\nМи ж дивимося здебільшого лише на delivery. Так, ми вміємо робити складні проєкти. Нам потрібно більше піарити не просто аутсорсинг, наприклад, з фокусом на індустрію як automotive. Тому що ми вміємо виконувати автономну розробку.\nЧому серед розробників є негативне ставлення до банківських проєктів?\nНарод каже: «Це ж не банківський проєкт — значить, це добре».\nLuxoft був першим, хто завів суттєві банківські проєкти. Він мав найбільший клієнт — Deutsche Bank, який на піку підтримували 1200 розробників.\nЦе клієнт, який дозволив Люксофту стати успішним.\nDB та UBS багато років драйвили зростання компанії. Допомогли їй вийти на біржу.\nЦе один із найдавніших проєктів, на якому свого часу дуже добре платили.\nАле потім, коли в DB настала криза внутрішнього управління, вони почали суттєво різати кости, переводити завдання до Індії.\nУ проєкті може залишитись зараз 200-300 осіб.\nЗа весь цей час назад на ринок (або на інші проєкти) довелося повернутися близько тисячі людей.\nІ оскільки у проєкт спочатку дуже багато наймали, а потім він здувся, на ринку, в принципі, з’явився негативний імідж усіх банківських проєктів.\nАле це не так. Банківські проєкти від інших галузей не сильно відрізняються, і нічим не нудніше, ніж решта.\nЗвідки взагалі пішов термін «галери» та хайп навколо нього\nМені здається, зараз продуктові компанії можуть платити й платять порівняні з аутсорсингом зарплати. Ринок давно вирівнявся.\nА тема про галери та веслярів — вона була створена та активно підтримувалася всіма продуктовими з метою чорного піару.\nНині тема менш актуальна, і народ швидше ставиться до цього з гумором.\nСім років тому я брав участь у дискусії Київського економічного форуму, де був весь колір IT, топ-5 аутсорс компаній, був Майкрософт. Був там і стартапер Дмитро Костик (Kodisoft, робить інтерактивні столи), негативно налаштований на аутсорсерів, але знав про них скоріше з чуток.\nІ саме звідти розпочався цей хайп, ця «війна» продуктовиків vs аутсорсерів, яка, мені здається, явно була інспірована продуктовиками. На той момент різниця в з\_п була дуже суттєвою, десь удвічі. І продуктовики взагалі не могли платити такі зарплати, як міг дозволити, наприклад, Ciklum на той час за моделлю Cost+.\nЯкщо є роздробленість ринку ІТ-аутсорсингу, то чи варто чекати на M&A?\nВ Україні довгий час вважалося, що немає сенсу купувати команду до 50 осіб, бо можна просто найняти її на ринку. І зробити такий підхід, який називається acqui-hire, — коли ти не викуповуєш права у власника, а просто тупо перехоплюєш його команду чи її кістяк.\nТакі теми працювали досить довго і, можливо, зараз працюють також.\nЄ ще одна цікава історія на тему M&A. Коли корпорація DXC купила Luxoft, мультиплікатор виторгу до суми угоди близько 2. І існувала поширена думка, що максимальний коефіцієнт на ринку при продажу вже великого та глобального аутсорсу — 2.\nАле недавно Hitachi купила GlobalLogic і там був зовсім інший коефіцієнт, у 4 рази більше — 7.9.\nGlobalLogic не усвідомлює, мені здається, що вони зробили й наскільки вони круті. Так, був ковід, і Hitachi явно потрібен був спосіб показати, що у них є розширені софтверні можливості.\nАле вони по суті вчетверо розширили межу того, що можна виручити за свою компанію в Україні.\nНа місці кожного власника компанії, який почитав цю новину і подивився мультиплікатор, я почав би думати, що я раптово почав коштувати в рази дорожче, нічого не зробивши.\nГра стала іншою.\nДрібні угоди однаково відбувалися з X2. Але зараз, мені здається, треба просити більше, бо був добрий приклад.\nЧи є інтегратор, який скупив би дрібні ІТ-компанії й потім перепродав\nЯ знаю, що Віталій Горовий, керуючий компанією InSoft Partners, так робив. І надав на цю тему кілька інтерв’ю.\nУ нього можна дізнатись, що вийшло.\nЧому це важко зробити? Це питання походить із парадигми галер.\nЧому не можна взяти дві галери поряд і посадити в одну всіх веслярів і вона веслуватиме швидше?\nНі. Так не працює.\nЯк правило, це різні технології, різні люди, різна культура.\nВ Luxoft у нас був досвід купівлі різних компаній. Він був багаторазово успішний у automotive. Ми купували компанії з 25 людьми, з 60, зі 110, 250 — вже був останній кейс без мене.\nЦе все були переважно німецькі, шведські контори.\nІ люди, які звикли розпоряджатися всім у конторі, в якій є 60 осіб, їм складно розуміти, що є ще хтось, з ким потрібно узгоджувати всі рішення. Воно просто не летить без ручного керування.\nАбо якщо це зовсім різні компанії: одна займається automotive, а інша banking.\nЯкщо дві компанії займаються приблизно одним і тим же, просто різні клієнти, то хто з них повинен нового клієнта обходити? Компанія А чи компанія Б? Виникає внутрішня конкуренція. І керівництву компанії чи власнику доводиться вирішувати, хто ж буде головним.\nВсе добре, якщо велика компанія купує конкурента в 10 разів меншого за себе. Якщо дві компанії приблизно однакового розміру поєднуються, у них відбувається культурне зіткнення.\nБуло багато охочих зробити такий конструктор із 2-3 компаній, і швидко продати, але мені кейси такого успішного об'єднання та продажу на цей час не відомі.\nКупити компанію, щоб отримати пафосного клієнта\nСвого часу Luxoft купив компанію у Мюнхені, і ми відразу стали значним підрядником BMW. До цього кілька років намагалися до них зайти безпосередньо, але у нас виходило слабко.\nБули пілоти, але не було схоже на великі стосунки.\nНімці з німцями розмовляють однією мовою і сидять, як правило, у сусідніх будівлях.\nНапевно, нам пощастило на той час. Зараз все в automotive коштує значно дорожче.\nСпівробітника Luxoft пограбували, викравши гроші, золото і віскі. Крадії повернули майже все, крім алкоголю\nЯк потрапити в Luxoft чи подібну компанію? На хорошу позицію\nПотрібно показати свою практичність із погляду підходу до роботи. Це не тільки про хардскілз, але ще й про софтскілз. Тобто вміння працювати під стресом, лідерські навички, робота у команді тощо.\nДжуни перед співбесідою можуть вивчити багато тем ще до співбесіди. Наприклад, пройти курс по скрам/аджайл. Тема не складна. Не треба мати технічної освіти. А не одна технологія без неї не відбувається.\nВзагалі джун, у сучасних реаліях в Україні, — це унікальна людина, у якої зарплата зростає найшвидше. Немає іншої такої ролі — раз на пів року +50% заробітку.\nМідли взагалі не мають проблем, щоб знайти роботу. Щоб отримувати більше — тут нічого не змінюється: треба вивчати англійську мову. Якщо їх не візьмуть на роботу, то, напевно, це тому, що у них погано з англійською.\nЗ англійською ти коштуєш на 20-30% дорожче, ніж без англійської.\nУ той час, коли інтерв’ю проходили живо, все одно були одиниці кейсів, коли людей не брали за якимись характеристиками.\nНаприклад, я прийшов на інтерв’ю, записував ручкою фідбек, а кандидат у якийсь момент забрав собі ручку та почав нею писати. Людина мала проблему з особистими кордонами.\nМені здається, що ми його не взяли.\nЩо б я порекомендував:\nЯкщо ви хочете зробити кар'єру менеджера, не програміста, спробуйте. Наразі менеджером стати легше без глибокого технічного бекграунду.\nМоя чесна порада: йти до великих корпорацій, від 500 осіб і вище. Чим більше компанія, тим більше досвіду менеджера отримаєте. А потім можна працювати будь-де.\nПо-перше, на менеджерів немає такого хайпа. По-друге, програмісти тепер не хочуть йти в менеджери. Тому що це відповідальність. А вони можуть отримувати більше грошей і відповідати тільки за себе.\nПродукти на базі GPT-3: чи допомагають вони у роботі?\nБув хороший анекдот про рабина, який спочатку радив купити козу, коли людина мала вдома зовсім мало місця. А після цього — продати козу. І людина відразу стала почуватися на своїй житлоплощі вільніше.\nБезперечно, є якась частина роботи, яку можна доавтоматизувати. Але мені здається, що це скоріше хайп, ніж те, що буде завтра.\nЦе як 15 років тому всі малювали графіку в Ілюстраторі, потім у Photoshop, а тепер у Figma. Зміниться середовище, щось зручніше підтягуватиметься, а щось — самозаповнюватиметься. Але саме програмування не піде.\nВелика тема про автоматизацію зараз більше стосується business process outsourcing. Пишуть робота, який заповнює форми, переставляє дані з однієї програми в іншу, начебто людина переносить дані.\nТобто це більше автоматизація рутинних завдань.\nКомпанії, які вже почали користуватися такими інструментами, дозволяють по кілька разів біллити роботу співробітників, яких насправді не існує, і чию роботу вже виконують програми.\nТа сама Індія це використовує насамперед.\nТому нейронні мережі — це такий deep tech. Він точно щось у нашому житті змінить. Але це програмування.\nПрограмування — значно більше творчий процес, ніж ми собі уявляємо.\nТекст: Стас Юрасов Теги: Віталій Нужний, Luxoft, аутсорсинг\nРівень вакцинації серед айтішників коливається в межах 30-80%. В інших бізнесах співробітників мотивують грошима\nТемпи вакцинації в Україні прискорюються через необхідність мати сертифікат для соціально активного життя. І в деяких компаніях співробітників для щеплень мотивують грошима.


Нові райони в Україні: факти, причини, пояснення - Борова-інфоБорова-інфо\nІрина Клочкова, головний редактор, «Севастопольська газета»: Що буде з Севастополем? Він буде частиною Бахчисарайського району чи окремою адміністративно-територіальною одиницею?\nУ чинній редакції Конституції Київ та Севастополь – це міста з окремим статусом. Відповідно, Севастополь залишається окремо. В урядовій Постанові про райони, яка буде зареєстрована у Верховній Раді, звісно, що окремого статусу для цих міст не буде. Що стосується майбутнього районування, то тут дискусія триває. Але, на мою суб’єктивну думку, Севастополь має стати складовою частиною Криму, і входити безпосередньо в Бахчисарайський район. Це, насправді, не так принципово зараз, в який район він увійде. Але, на моє переконання, у нас немає жодних обґрунтованих підстав залишати у Севастополя спеціальний статус. Київ – столиця України, є природним центром тяжіння. Специфіка Севастополя була обгрунтована абсолютно іншими речами, які зіграли з нами злий жарт, і немає зараз жодного підґрунтя це зберігати. Тому, коли Севастополь стане звичайним містом, він, звісно, увійде до складу одного з районів Криму.\nОлена Олійник, газета «Трудова слава», Новотроїцький район, Херсонська область:\nАбсолютно немає ніяких претензій до того, що Новотроїцьк буде Генічеським районом. Ми з цим згодні. Але все-таки у нас є надія і сподівання на те, що модель переглянуть, що у нас не буде однієї громади – Новотроїцької – у складі Генічеського району. Із громадою площею 2 300 квадратних кілометрів нереально забезпечити доступність і якість послуг. У нас був план: 4 ОТГ, самодостатні і абсолютно спроможні. Ви з ним погоджувалися. Що вас переконало несподівано змінити своє рішення? Друге запитання. Які аргументи вам потрібні, щоб все-таки створити на території Новотроїцького району чотири громади, а не одну? Бо у нас люди, збирали підписи, готові перекривати трасу міжнародного значення. Які аргументи потрібні вам, щоб змінити своє рішення?\nМи провели великі консультації. Я розумію вашу стурбованість. Дякую, що ви підтримуєте утворення такого району. Але ще раз повертаюся до того, що не від розміру і не від чисельності населення залежить ефективність роботи тієї чи іншої громади. Я впевнений, що ви долучитеся з вашою енергією до організації роботи цієї громади, яка вже затверджена в перспективному плані Кабінетом Міністрів. Перспективний план розробляла обласна державна адміністрація, яка з вами консультувалася, слухала вашу думку, але запропонувала таке рішення. Візьмете участь у виборах і зробите все, щоб ця громада була найефективнішою в Україні. Ось це буде результат.\nМожна зробити і одну, і дві, і три, і чотири, і п’ять, але якщо там неефективні місцеві депутати, сільський, селищний чи міський голова і вся команда, то кількість громад на це не впливає. Повірте. У нас є різні приклади вже з тих тисячі громад, які утворилися. Все залежить від людей, які беруться за справу.\nОднією з перших на Донеччині утворилася Лиманська міська об’єднана територіальна громада – одна з найбільших в Україні, яка дуже ефективно функціонує, до неї увійшли близько 30 сільських, селищних рад, а це приблизно 40 населених пунктів. Основне – наскільки вам вдасться організувати систему надання послуг через ЦНАПи, зокрема, щоб кожен населений пункт був представлений у раді у вигляді старостатів чи інших підрозділів. Можливо, ця модель через 5 років виявиться найефективнішою, і ви будете тим пишатися. Тому що майбутнє – за великими потужними громадами. З такими любить працювати інвестор, бізнес. І в цілому весь світ рейтингує по величині громад, на дрібні навіть не звертають уваги.\nВолодимир Феськов, блогер, Закарпатська область: Яка доцільність створення Берегівського району у Закарпатській області? Чому об’єднуючи Тячівський і Рахівський райони, центром району визначили Тячів, а не Рахів, хоча Рахів є більшим населеним пунктом?\nПо-перше, так виглядає, що є певна медійна атака, що Берегівський район – це неправильно, і нібито це здача інтересів, що є насправді повною маячнею. На карті України є Берегівський район. Далі відбувається укрупнення, підсилення районів – Берегівський район в цій пропозиції об’єднається з Виноградівським районом. Нам не треба роздмухувати версію, начебто, сепаратизму, тому що, незалежно від свого етнічного походження, всі є громадянами на теренах України. У нас будуть кейси в інших областях, коли саме робота над утворенням спроможних ефективних громад демонструє взаємодію представників будь-яких національностей.\nЩо стосується району – ми говоримо про державну владу і державний нагляд. Концепція грунтується на тому, що чим більше ризиків є в територій, тим краще мати там представництво державного нагляду. Що стосується п’ятого району на Закарпатті – Тячівський район чи Рахівський район, хто як його називає. Там дійсно досі тривають консультації з приводу того, який з населених пунктів має бути центром району, яка має бути конфігурація. Тячів трохи менший, але навколо нього утворилася велика кількість достатньо потужних громад. Тим часом Рахів, крупніший сам по собі, але віддалений – це гірська частина Закарпаття. І плюс Тячів ближче до Хусту, фактично в зоні доступності Хусту. Тому тут тривають ще консультації і Міністерства, і Верховної Ради, і обласної державної адміністрації. Я думаю, що найближчим часом рішення буде ухвалено.\nОлена Худолій, сайт «МСГК інфо», Київська область:\nЩодо практичних застосувань доступності освіти у зв’язку із сформованим вже Фастівським районом. Останнім часом сільські школи закриваються у зв’язку з відсутністю фінансування або з відсутністю належного викладацького складу, або ж доступністю. Якщо дивитися на Google-map розташування школи, може здаватися близьким, а фактично, щоб доїхати до школи, дитині треба скористатися залізницею або ще чимось. Я дуже прошу пояснити, яким чином місцеве самоврядування, адміністрації зможуть надавати доступну якісну освіту в будь-якому селищі.\nОрганізація якісних освітніх послуг – це одна з головних функцій як держави, так і місцевого самоврядування, починаючи від дошкільної, середньої освіти і вище. Освітні послуги мають надаватися на рівні громади. Це не є компетенція і сфера відповідальності районних адміністрацій. Тільки там, де не утворилися об’єднані громади, освітніми функціями опікуються на районному рівні. Районна державна адміністрація, районна рада частково перерозподіляють освітню субвенцію і в цілому займаються оптимізацією тих мереж, якщо в цьому є необхідність.\nТому за освітні послуги будуть відповідати громади, які утворені зокрема в Київській області. Це буде їхнє основне завдання. Насамперед, питання проїзду дітей, визначення опорних шкіл, їх утримання. Що стосується районного рівня, то тут можуть бути освітянські функції спеціалізованої середньої освіти. Якої саме – це вже буде визначено, але це стосуватиметься окремих категорій, наприклад, дітей з особливими потребами.\nМи повинні дбати про якість освіти, але переносити відповідальність за надання цих послуг на громади і орієнтувати їх на це. Але якщо в тій чи іншій громаді не вистачає ресурсів на ремонт чи будівництво школи, немає ресурсів на дитячий садок тощо, то завдання держави – через різні фонди і ресурси підтримати будівництво таких шкіл чи їх ремонт. Якщо та чи інша громада не в змозі надати якісні послуги, тоді потрібне втручання. У школах повинно бути шкільне самоврядування, а основну роль – відігравати батьки. Роль держави – надати правильну програму для навчання, підібрати якісних педагогів і забезпечити їм достойну і своєчасну заробітну плату.\nТелеканал «Україна 24»:\nНа якому етапі зараз є децентралізація? І чи встигаєте ви до місцевих виборів?\nВ Україні потрібно провести децентралізацію повноважень виконавчої влади. Для того, щоб передати повноваження виконавчої влади, треба мати кому їх передати. Тобто створити систему громад, які візьмуть на себе ці повноваження і зможуть їх виконувати в різних сферах.\nЩоб з 1 січня 2021 року вся система територіальної організації влади могла ефективно працювати, нам потрібно в першу чергу сформувати органи місцевого самоврядування. Це може бути зроблено парламентом не пізніше середини липня. Тобто до завершення цієї сесії, і у нас залишається фактично місяць.\nМи плануємо подати в парламент відповідний проєкт постанови, яким буде визначено перелік районів, а також склад районів по громадах. Друге – в парламенті буде також зареєстрований проєкт закону, який стосується утворення і ліквідації районів. Цей законопроєкт має отримати підтримку Верховної Ради і бути прийнятий не пізніше вересня. Що стосується постанови про райони, вона повинна бути прийнята до кінця цього місяця.\nТобто, якщо Верховна Рада до того, як вона піде на канікули, встигне ухвалити ці законодавчі ініціативи, то вибори вже відбудуться в новому порядку?\nДо кінця цієї сесії є три пленарних тижні. Є постанова, яка повинна пройти уряд, бути зареєстрованою, має пройти комітети і бути проголосованою. Встигаємо – маємо вибори на новій адміністративно-територіальній основі, і країну, яка живе за новим адміністративно-територіальним устроєм. Все просто. Скільки спроб? Одна. Строки стислі.\nНавіщо потрібна реформа децентралізації?\nПросту відповідь не можна надати. Але перш за все – це наблизити послуги до людей. Зараз ми говоримо про районний рівень. Ще з радянських часів райони були центрами тяжіння. Послуги в районі, довідки в районі, базар в районі тощо. Базова логіка в тому, що громади мають бути спроможні, самодостатні і всі послуги максимально наближені до громадян. Є природний процес укрупнення, який обгрунтований тим, що кадрового потенціалу в селах і селищах не вистачає. Тому треба укрупнитися, щоб підвищити кадровий потенціал.\nІсторія про те, що тепер бабусі треба буде їхати за 100 кілометрів щось отримувати – це нісенітниця. Історія якраз про те, щоб вона могла вийти з дому і в радіусі 100-200 метрів отримати ту послугу, яку вона хоче. Це – фінальна мета.\nОксана Піднебесна, сайт «Сила громад», Одеська область:\nСтосовно Подільського району в Одеській області. І тут не стільки району, скільки Подільської ОТГ, яка утворена всупереч методиці всередині Куяльницької ОТГ. Чому все-таки прийшли до такого варіанту? Тому що у нас мер Подільська сам здивований, який чином не весь Подільський район увібрав у себе Куяльницьку ОТГ, як це мало бути. Бо, по суті, Подільський район зараз буде з центром у цьому місті, і побоюємося, що у подальшому можуть бути проблеми з таким районом. І ще два питання. Як буде розподілятися майно районів, районних рад після цієї другої хвилі? Буде пропорційно між тими ОТГ, які утворилися на її території чи як? Дуже хочеться почути механізм. І ще важливий момент. Вибори старост одночасно пройдуть з виборами голів громад?\nЗ приводу Куяльницької і Подільської громад. Це питання здебільшого про громади, а не про район. Бо Подільський район, його існування в новій конфігурації, здається, жодних сумнівів не викликав. Добровільно була створена Куяльницька громада, яка, крім міста Подільськ, зайняла територію всього Подільського району. Фактично утворився бублик, який оточив місто Подільськ. Таких бубликів, якщо не помиляюся, у нас в країні утворилося три. Куяльницька громада оточила Подільськ. Тут ми зараз не будемо шукати, чому так сталося. Так буває в українській добровільності.\nВласне, коли цей кейс почали розбирати, варіантів рішення виявилось небагато. Перший варіант – це коли більш потужний центр поглинає громаду. Але це погана історія в тому контексті, що громада дійсно взяла на себе ініціативу, пропрацювала, і вона там велика. Це не якась мала неспроможна громада, що не відповідає методиці. Другий варіант – той, що стався – зміна межі, коли частина території відійшла до Подільська на розширення території. Цей варіант, як менш травматичний, і був ухвалений.\nЩо стосується міського голови. Я так розумію, що він був незадоволений, що вся громада не відійшла до нього. Мені здається, він мав би свого часу більш активно працювати, під час добровільного об’єднання, щоб не сталося те, що сталося.\nТому мені здається, що рішення, яке ухвалене обласною державною адміністрацією, і потім підтримане урядом, є тим компромісним і максимально безболісним варіантом, що можна було здійснити.\nПро старост – я думаю, що це питання все ж таки ще підлягає регулюванню. Звісно, є різні підходи, різні теорії. Є варіант, що разом з місцевими виборами відбудуться і вибори старост. Зокрема, це зумовлено тим, що через пандемію місцеві бюджети недоотримали коштів. Але можу сказати, що наразі ще тривають консультації між комітетом і міністерством.\nЯкі можуть бути варіанти по старостах?\nА) Для того, щоби взагалі обирати старост, потрібно утворити старостинські округи. Чи будуть вони у нас утворені, якщо ми затверджуємо громади, які підуть на вибори? Звісно, що ні. У діючих громадах – утворені старостинські округи, там можна обирати.\nБ) Варіант другий – обирати в тих селах, селищах, містах районного значення, які влилися в громаду і які не стали центрами. Для цього треба визнати їх апріорі законодавством, як старостинський округ.\nВ) Може бути третій варіант – продовжити виконання обов’язків старост сільським і селищним головам до моменту утворення нової ради, затвердження старостинських округів і призначення вже там виборів цих старост. Навіть не до моменту, а до прийняття відповідного рішення по цьому питанню.\nГ) Можна взагалі це віддати на відкуп самим громадам і самим вирішувати, скільки потрібно старост, старостинських округів, і в який спосіб їх обирати. Чи всенародно обирати – і вони є членами виконкому. Чи, можливо, їх обирати-призначати на сесіях, і вони будуть мати трохи інші функції. Але нам дуже важливо, щоб це були не політики, а більш професійні люди, які можуть надавати певні послуги.\nТобто питання ще не закрите. Воно буде обговорюватися в процесі прийняття рішень стосовно виборів. Ми приймемо його за результатами консультацій і вивчення громадської думки стосовно інституту старост. Важливо зрозуміти, наскільки в тих громадах, де є цей інститут, він себе виправдав.\nСтосовно майна. Майно районних рад, по-перше, є спільною власністю територіальних громад. Правонаступниками цього майна стануть нові районні ради на деякий період. Але ми будемо ставити питання, і у нас в проєкті закону прописано, що урядом має бути затверджено відповідне рішення чи методика щодо розмежування цього майна. Тобто, частину цього майна, яке орієнтоване суто на надання послуг в громаді, має бути передано відповідним громадам. А майно, яке виконує функції подальшого надання послуг на всю територію району, очевидно, залишиться.\nВідносно пропорційності, непропорційності, давайте говорити чесно. Якщо ми зараз, як паї, почнемо ділити пропорційно, по населенню чи по території, чи ще по чомусь, ми зайдемо в глухий кут. Я думаю, має працювати здоровий глузд. Виходячи з того, якщо це майно надає виключно функції чи послуги у відповідній громаді, його треба передати туди. Можна передати на дві громади, щоб вони його використовували відповідно до договору про спільне використання чи співробітництво. Тобто максимально віддати комунальне майно в управління і розпорядження громад. Все інше залишити на районному рівні, яким буде продовжувати управляти районна рада аж до конституційного рішення по районних радах.\nІнна Омелянчук, газета «Урядовий кур’єр», Рівненська область: Чому ОТГ, вибори в яких відбулися у грудні 2019 року, досі не виводять на прямі бюджетні відносини?\nПропозиції щодо прийняття такого рішення під час затвердження бюджету на цей рік, а потім і внесення змін до нього були. Очевидно, не вистачило голосів для прийняття рішення. Я думаю, що зараз, посеред року, неможливо вирішити це питання, оскільки всі попередні роки ОТГ переходили на прямі міжбюджетні відносини практично з 1 січня.\nДруге. Є ще одне важливе питання, яке стосується коштів для об’єднаних громад – це субвенція на підтримку розвитку інфраструктури цих громад. Зараз тривають консультації з міністерством фінансів і парламентом, яким чином можна це питання вирішити. 1,5 мільярда гривень могли би піти на підтримку розвитку територіальних громад.\nРозуміючи, наскільки складні адміністративно-територіальні реформи в усіх країнах, я перш за все хочу вам подякувати за той величезний внесок, який ви робите в реалізацію цієї реформи. Але оскільки остаточні рішення ще не прийняті, то хотів би почути відповідь на два питання, які, мені здається, ще можна коригувати в ситуації щодо утворення районів. Я прекрасно розумію, що в багатьох областях ви пішли на збільшення кількості районів, тому що дійсно надмірне укрупнення районів породить великі проблеми для функціонування органів виконавчої влади в цих районах, якщо вони будуть завеликі. Це і так для нашої країни буде певним стресом. Але в одній області ви чомусь пішли в протилежний бік. Чим провинилася Тернопільська область, що на відміну від пропозицій більшості експертів, пропозицій місцевого круглого столу, пропозицій обласної державної адміністрації під час консультацій у квітні, де всі пропонували 4 райони, ви пропонуєте 3 райони, робите величезний Тернопільський район, в якому точно будуть управлінські проблеми?\nІ друге питання. У багатьох областях є проблематичні ситуації, пов’язані з межами районів. У людей є стереотип, вони звикли їздити на шопінг і в театр у велике місто. І думають, що якщо район буде також у великому місті, в обласному центрі, то їм буде краще. Насправді більшості громад від цього буде гірше. Доступність до префекта, наприклад, Львова для сільського голови з Перемишлянського району – буде добре, якщо раз в пів року на якусь велику нараду. А вони повинні комунікувати в робочому порядку, як показує досвід французьких префектів.\nНа моє переконання, Тернопільська область – не єдина, де запропоновано три райони, є Чернівецька та Херсонська області. Я особисто був би прихильником, щоб у Сумській області було 3 райони, а не 5. Це було би більш логічно.\nПо Тернопільщині були пропозиції на чотири райони і на три. Ми мали дискусію з цього приводу. Там зараз був поділ не за територіальною ознакою. Навіть Чортківський район – більший. Тому, коли будувалася конфігурація у три райони, Чортківський був трохи збільшений. Чи може це рішення бути змінено? В підсумку все одно ще має бути урядове рішення, потім – Верховної Ради. Важко сказати, як воно складеться. Дійсно, якісь точкові зміни можуть відбутися.\nЩо стосується тяжіння населення до великих міст, міст-мільйонників тощо. Воно об’єктивно є. До мене особисто надходить чимало запитів, що от “ми не хочемо в цей район, а хочемо в обласний центр”. Тому що люди не розуміють, це дійсно підсвідома історія. Але ми теж у більшості випадків намагаємося балансувати. Наприклад, Перемишляни. Більш логічно зробити Золочівський район. Але там є тяжіння до Львівського – це спонукало балансувати Львівський район, щоб він не був перевантаженим. Сама логіка територій має бути плюс-мінус збалансована.\nТетяна Коваль, «Хотинські вісті», Чернівецька область:\nЯкі критерії є визначальними при визначенні центру адміністративного округу? Це чисельність населення, інфраструктура, історичні передумови, чи виключно географічне розташування? Прокоментуйте ситуацію у Чернівецькій області, коли Мінрегіон пропонує один проєкт, а обласна адміністрація дає інший, де 4 райони і де Хотинський, Кельменецький і Сокирянський планується об’єднати з центром не в тисячолітньому місці Хотині, як планувалося, а в смт Кельменці. Що буде враховано, проєкт Мінрегіону чи пропозиція обласної адміністрації?\nХотин – районний центр.\nУ контексті районування в ОДА – дорадчий голос. Тобто, є міністерство, є Уряд, який подає постанову до Верховної Ради. Щодо пропозицій на 4 райони, я нагадаю, що перша пропозиція Чернівецької області була: 1 район – 1 область. Я ще пожартував, що, напевно, Івано-Франківська область зрадіє такій пропозиції. Тому дійсно, пропозиція на 3 райони від Мінрегіону є найбільш обгрунтованою.\nСтосовно центрів є багато критеріїв. Є населення, інфраструктура, логістична доступність, безпекові питання. Але конкретно по вашій області в нас особливо не було дискусій з приводу Хотина як центру. Була дискусія щодо іншого центру в більш гірській території, і там в мене досі внутрішні сумніви є. А тут ОДА свою позицію надала. Всі позиції в Києві почули, заслухали. Але далі – урядова постанова і голосування Верховної Ради.\nТака відповідь абсолютно співпадає з позицією нашого міністерства по Чернівецькій області. На уряд подано варіант із Хотинським районом. Якщо ви заперечуєте, щоб був такий варіант, то скажіть свої аргументи. У нас немає аргументів, щоби робити інший. А по Сторожинецькому району – так, там є питання, такі ж самі сумніви є в міністерстві. Ми більш дослухалися до думки обласної адміністрації. Але те, що перша пропозиція Чернівецької обласної адміністрації була, щоб створити 1 район на всю Чернівецьку область, – це була унікальна пропозиція. Ми тільки думали, до якої області цей Чернівецький район приєднати. А зараз, я думаю, що прийнято найбільш оптимальний варіант з невеличким сумнівом по центру в Сторожинці.\nІрина Гайова, газета «Маяк», Чернігівська область: Чому уряд порушує свою ж методику щодо формування центрів районів? На півночі Чернігівської області, відповідно до методики, центром Північного району має стати Корюківка, а уряд подає Новгород-Сіверський. Це місто розташоване на краю області в зоні доступності лише 38% населення.\nЯ вважаю, що в контексті цього можна кидати камені і в мене, і в обласну державну адміністрацію, і в міністерство. Тому що позиція тут консолідована. Об’єктивно в північно-східній частині Чернігівської області є три міста, що претендують бути районним центром. Це Корюківка, Мена та Новгород-Сіверський. Рішення приймати було абсолютно непросто. Що стосується обрання цього центру, в усіх стейкхолдерів домінував безпековий критерій. Дійсно, місто розташоване в куті району, і логістично вибір не найбільш вдалий. Але у північній частині області від кордону з країною-агресором ледь живі села і селища, де фактично взагалі немає жодного форпосту української державної влади. Тож було ухвалено рішення розмістити центр державної влади якомога ближче до кордону з агресором. І хто б що не казав, я переконаний, що це рішення хоч і непросте, але вкрай важливе і правильне. І такі рішення мають бути ухвалено в усіх тотожних ситуаціях.\nМарина Проценко, газета «Слобідський край», Харківська область: Харківська обласна адміністрація з урахуванням пропозицій міжвідомчої регіональної виборчої групи пропонувала теж сім районів, як і Мінрегіон. Але замість Люботинського, як пропонується в проєкті, був Богодухівський. На якому етапі було це змінено і чому?\nЗміни відбулися на етапі листа-уточнення від Харківської обласної адміністрації з проханням замінити центр в цьому районі. Урядовий проєкт в контексті Харківської області на 100% відповідає поданню і баченню Харківської обласної державної адміністрації.\nЯкщо відверто, то міністерство не зовсім задоволене своїм результатом роботи. Нам не вдалося знайти кращого формату з урахуванням того, що область велика, місто Харків теж є домінуючим. І ми фактично погодилися на варіант семи районів, де два райони є дискусійними. Ми це розуміємо з точки зору параметрів. Думаю, що в процесі роботи ми ще зможемо щось уточнювати. Але в цьому випадку рішення консолідоване – обласної адміністрації, міністерства, знову-таки узгоджене з народними депутатами України, які будуть приймати кінцеве рішення. Як тут на початку задавалося питання, у нас часу для прийняття рішень немає. Тому для нас кожен голос дорогий. І я базуюсь на тому, що не буває ідеальних реформ, але якщо ми цю проведемо, то будемо мати можливість для подальшого її, можливо, невеличкого удосконалення. Але далі зупинятися ми не можемо і чекати ще п’ять років, поки знову визріє ситуація. Зараз у нас винятково сприятлива ситуація для того, щоб ми все завершили. І є унікальна можливість, щоб цей Уряд, цей парламент схвалив рішення, закони, а Президент їх підписав.\nФілія Суспільного мовлення у Сумській області: Скільки конкретно буде районів у Сумській області?\nОприлюднений проєкт, де п’ять районів. Це одна з найбільш дискутивних областей з точки зору районування. Чи можливі там п’ять районів? Так, можливі. Чи можливі там три райони? Так само можливі. Я думаю, що в контексті Сумської області, принаймні по центру одного з районів, попри обмежений час варто ще мати вкрай продуктивну дискусію. Якщо ми передбачаємо, що залишається Охтирський район, то варто вести дискусію навколо того, чому центром має бути Охтирка, а не Тростянець, попри те, що Охтирка за населенням є більшою, але з точки зору розміщення та перспектив в мене тут є чималі сумніви.\nВікторія Дундарь, пресслужба Донецької обласної ради: Як будуть проводитися вибори до районних рад укрупнених районів Донецької області, які знаходяться на території, підконтрольній українській владі, враховуючи, що частина районів знаходиться на лінії розмежування, і вибори у 2015 році там не проводилися?\nЩодо цього питання можна буде говорити більш точно, після того, як ми будемо розуміти, яка редакція Виборчого кодексу діятиме. Друге. Окремо буде готуватися рішення про вибори. Тобто, у нас не вийде одне парламентське рішення щодо дати виборів. Нам окремо треба буде приймати рішення з урахуванням ситуації окупованих територій, інших особливостей зон, де працює військово-цивільна адміністрація. Фактично щодо кожної громади ми будемо приймати рішення, яке увійде в загальне рішення парламенту. Зокрема, це буде стосуватися і районних рад. Такого випадку у нас не було ще в історії. Сподіваємось, що це буде останній випадок. І далі ми будемо єдиним рішенням оголошувати місцеві вибори на всій території України і Автономної Республіки Крим у складі України.\nПитання з соціальних мереж:\nЧи будуть міста обласного значення підпорядковуватися новим районним державним адміністраціям?\nЯк і люди, так і громади мають бути рівними у своїх правах, можливостях. І всі громади – однакові за своїми повноваженнями, за своїм статусом. За винятком, що відповідно до Конституції, місто Київ, як столиця України, має особливий статус. І Севастополь також. Всі інші є територіальні громади. Місто районного значення, місто чи селище міського типу, чи місто обласного значення – повинно з 1 січня наступного року поступово забувається. Цей статус абсолютно нікому нічого не дає. Ми будемо мати назву громади, сільська, селищна, міська громада. І ніяким районним адміністраціям чи префектам вони не будуть підпорядковані. Вони будуть підпорядковані закону і своїм громадам – оце головне. Поступово треба звикати до нових реалій, які у нас наступлять з 1 січня 2021 року.\nЧи буде пресконференція стосовно процесу ліквідації, створення і реорганізації районних адміністрацій? Які повноваження будуть у них? Це питання цікавить всіх державних службовців, які працюють на районному рівні.\nМи говорили про те, що одне з наступних питань – це питання функціонування місцевих органів виконавчої влади, районних і обласних адміністрацій на цей рік, потім з 2021 року, і всієї системи територіальної організації влади. Кінцеві рішення будуть прийматися після того, як буде прийнятий відповідний закон. Але моя позиція така, що в цьому році до завершення формування органів місцевого самоврядування, громад, і районних рад, зокрема, функціонування районних державних адміністрацій повинно бути забезпечене ще більш ефективно. Тому що не можна зараз проводити реорганізацію системи виконавчої влади, поки не сформована в нових умовах адмінтерустрою система органів місцевого самоврядування. І питання можна ставити лише з наступного бюджетного року, після завершення всіх процесів, пов’язаних з передачею майна, перерозподілом його в системі управління. Відповідно до закону будуть прийматися окремі рішення уряду стосовно утворення районних адміністрацій у нових районах і ліквідації районних адміністрацій, які є сьогодні.\nМодераторка Надія Петруняк: Чи правильно ми розуміємо, що чіткі повноваження чи пропозиції, які би мали бути повноваження на рівні районних рад, районних державних адміністрацій ми побачимо тоді, коли побачимо проєкти нових редакцій законів про місцеве самоврядування і про державні адміністрації? Чи не так?\nТак, треба розуміти, що міністерство над цими актами працює, як проєкти вони є. Питання в тому, що вони не оприлюднені, тому що ще проходять консультації.\nВіктор Ганган, газета «Знамя труда», Одеська область: Якщо одна з головних цілей зменшення кількості районів – це оптимізація системи виконавчої влади, однією з функцій якої має бути державний нагляд за діяльністю органів місцевого самоврядування, тоді виникає питання, чому саме скорочення, укрупнення районів? Адже контроль у межах існуючих районів за діяльністю рад 2-3-5 ОТГ завжди буде ефективнішим, ніж контроль за 10 місцевими радами у рамках збільшення районів. Це дійсно зміцнення державницької вертикалі, а не її розмивання?\nУтворення ефективної системи територіальної організації влади на субрегіональному рівні – наше головне завдання. І зовсім не ставиться за мету, що треба збільшити райони, створити якісь адміністрації, щоб вони наглядали за місцевим самоврядуванням. Це хтось створив такий міф, і від нього ніяк не можуть позбутися. Ті, хто, його запропонував, далі продовжують нагнітати.\nНіякого нагляду в межах чинної концепції, яку ми проводимо, немає. Про адміністративний нагляд, який є в Європейській хартії, можна буде говорити і вживати цей термін після того, як він буде запроваджений в Конституції. В Конституції сьогодні є інший, більш жорсткіший термін – контроль. От контроль обласні державні і районні адміністрації можуть здійснювати повсюдно і скрізь відповідно до делегованих повноважень. Це набагато небезпечніше, ніж те, що пропонується по нагляду. Тому що під час контролю тих повноважень, які сьогодні мають районні і обласні адміністрації, можна здійснити перевірку будь-якого органу місцевого самоврядування.\nТому, шановні представники органів місцевого самоврядування, ще раз вам можу сказати як той, хто працював в системі місцевого самоврядування: ніякого підводного каміння немає, що нібито хтось планує взяти під контроль місцеве самоврядування. Навпаки, ми хочемо, щоб місцеве самоврядування було підконтрольне лише закону. І ніяких інших політичних чи інших впливів.\nРайонна державна адміністрація чи утворення районів робиться не для того, щоби когось контролювати. А для того, щоб функціонували і районні державні адміністрації, і інша система виконавчої влади, яка набагато більш розгалужена, ніж самі районні державні адміністрації. Майже по кожному центральному органу виконавчої влади є від 1 до 2-3 підрозділів, які працюють на цьому рівні.\nГолова громади, Івано-Франківщина: Коломийський район розпродує майно і не ділить на громади. Що в такому випадку робити утвореним громадам? Так як майно району – це спільна власність всіх, району і громад.\nПо-перше, районна державна адміністрація, яка забезпечує відповідно до Конституції законність і захист прав громадян, мала би реагувати, якщо справді є порушення законодавства. По-друге, у нас дуже часто для того, щоб щось засудити, збираються сесії в один день. Так зберіться тепер сесією, зробіть звернення врешті-решт до правоохоронних органів тощо. Це ваше спільне майно, ваша спільна власність. Така інформація, до речі, йде з багатьох районів. Я не думаю, що ми встигнемо прийняти зараз закон. Можливо, якщо будемо голосувати, буде правка, що на період до створення нових органів самоврядування громад і районів, треба накласти обмеження. Тому що багато районних рад, саме так інформують в телефонному, в будь-якому іншому режимі, приймають такі рішення і чомусь розпродують майно. Я думаю, що територіальні громади повинні за тим також слідкувати.\nЮлія Байрачна, інформаційна агенція «Укрінформ», Харківська область: Які райони Харківщини залишаються дискусійними? У чому саме проблеми? І загалом які основні труднощі при формуванні районів у Харківській області?\nХарківська велика, потужна за потенціалом, область – і економічним, і науковим, і за іншими параметрами. Тому, мабуть, стільки уваги. Дискусійною можна зробити будь-яку модель районування. Дискусії у нас продовжувалися багато років і будуть продовжуватися, я думаю, ще з рік після того, як буде затверджено рішення навіть у парламенті. Тож дискутуймо на свою користь, якщо це буде допомагати.\nДва райони за параметрами є меншими 150 тисяч жителів. Вони знаходяться недалеко від Харкова, я не хотів би зараз їх перераховувати. Думаю, якщо буде можливість, це підправиться. Але, швидше всього, таке рішення піде й на парламент.\nІрина Балашова, газета «Сільський вісник», Кіровоградська область: У разі укрупнення районів що буде з районними архівами? Їх об’єднають в один чи вони перейдуть в ОТГ?\nВсе це буде виписано в проєкті закону. Він вже є. Архіви – це відповідне законодавство про архівну справу. Там виписана відповідальність за збереження тих чи інших документів. У нас є центральний архів, який здійснює методичне керівництво, є обласні архіви. Я думаю, що жоден папірчик не повинен зникнути з цих архівів. Передавати архіви районним громадам, на мій погляд, недоречно, недоцільно. Має бути муніципальне архівування і воно повинне гарантуватися державою. Те, що на рівні району, має бути під серйозним захистом держави. Тому що до моменту завершення оцифрування матеріалів не повинен пропасти жоден документ, а у нас часто бувало таке, що коли архіви згорають, і згорають не тільки історії, а людські долі.\nВалерія Жовтун, сайт «Гречка», Кіровоградська область: Що стосується нових районів Кіровоградщини, як дійшли до рішення створити чотири райони? І чи є проблемні питання?\nНемає проблемних питань в Кіровоградщині. З приводу чотирьох районів, особливо не бачу там альтернатив. Знаю тільки одну людину, яка була проти чотирьох районів у Кіровоградській області. Напевно, всі знають найбільш радикального експерта. Якщо ми говоримо про конфігурацію в три райони, ми розуміємо, що це про те, як державна влада дістається до людей. А не навпаки – від крайньої точки до центру третього району було б 190 кілометрів по бездоріжжю. Тому логіка в тому, щоб утворити в західній частині області, попри відсутність потужних центрів, ще один район, який став у підсумку Голованівським. Це абсолютно правильне збалансоване рішення, яке, мені здається, підтримується усіма стейкхолдерами.\nВасиль Гонта, газета «Голос Баштанщини»: Чи є у реформи конкретний ідейний лідер, тобто, той, хто отримує лаври або буде потерпати від каміння?\nКоли я десь читаю: “ось такий-то експерт щось сказав/написав”, – так і хочеться запитати: а де видають ці посвідчення експерта? У нас є формальні лідери, є неформальні. Я думаю, що ця реформа не має імені однієї людини і не буде мати. Це – результат величезної роботи, я б назвав сотні людей, які над тим працювали і продовжують працювати у всій системі влади. І в місцевому самоврядуванні також – це ті всі громади, які утворилися. Вони підтримували цю реформу, вони задавали певний тон, були ідеологами вирішення тих чи інших питань. Це і місцеві державні адміністрації, це обласні адміністрації, це обласні ради, це народні депутати, урядовці, експерти, центри розвитку місцевого самоврядування, які ми утворювали, регіональні офіси реформ. В останній рік, після парламентських виборів, я відверто скажу, що ми тісно співпрацюємо з комітетом, який очолює Андрій Клочко, безпосередньо з Віталієм Безгіним. У нас можуть бути непрості дискусії. Але ми разом шукаємо рішення. Робимо реформу всі разом: уряд, парламент, за підтримки Президента України, експертного середовища, проєктів міжнародної технічної допомоги. Зокрема, Програми DOBRE, є ще у нас інші, які нам допомагають в цьому процесі.\nЦе спільна робота багатьох. Але загалом будь-яка реформа, тим більше така складна – це насправді невдячна справа. В питанні йшлося про лаври, а от я думаю, що насправді реформи здебільшого роблять ті, хто готовий забрати на себе негатив. А з приводу тих, хто найбільші молодці. Ще до карантину ми з колегами були на Херсонщині, заїхали у сільську громаду. Я в сільській громаді, де дійсно спроможний голова, побачив перший у селі футбольний майданчик зі штучним покриттям, дитячі майданчики з освітленням від сонячних панелей. Думаю, що саме такі люди – є тими героями реформи, бенефіціарами і тими, на кого ми маємо молитися. А всі інші, політики, представники державної та виконавчої влади – це наймані менеджери, які мають якісно робити свою роботу.\nПредыдущая статья: Альманах дитячої творчості та книга для дітей з проблемами зору: здобутки дитячого конкурсу в Ізюмському районі Следующая статья: Продається будинок у Боровій


УкрЗахідІнформ :: На Тернопільщині відкрили та освятили «Український Єрусалим»\nНа Тернопільщині відкрили та освятили «Український Єрусалим»\n28.08.18 15:18 0 201\nЗарваниця — це не лише один з найбільших духовних центрів світу. Відтепер тут — «Український Єрусалим», у якому є часточка Гробу Господнього зі Святої Землі. Про це наголосив голова Тернопільської обласної державної адміністрації Степан Барна під час урочистого відкриття унікального комплексу храмових споруд, 27 серпня у Марійському духовному центрі. В ці дні триває Успенська проща до Зарваниці, тож участь у знаменній події взяли сотні паломників з різних міст України.\nХрамовий комплекс містить досконало відтворені копії будівель християнських пам'яток Єрусалиму. Центральна споруда — Гріб Господній, — головна святиня християнського світу, де, відповідно до Євангелія, був похований Ісус Христос після розп'яття й воскрес на третій день. Увесь комплекс оточений високими й товстими мурами, що уособлюють древні оборонні мури Святої Землі. Нагадаємо, будівництво даного комплексу тривало чотири роки.\nПопередня новина: У Тернополі нагородили ...\nНаступна новина: У Тернополі покладанням ...


Вікна, двері, фурнітура. Всі двері — Львів | Dlab — cторінка 5\nНаприклад: контроль палива\nВікна металопластикові. Дахові вікна. Двері броньовані з МДФ накладками. Продаж. Монтаж. Гарантія. Сертифікована продукція.\nЛьвівська обл., м. Червоноград, вул. Стуса, 2\n- Регулювання вікон. - Заміна фурнітури. - Заміна ущільнювачів. - Заміна склопакетів. - Посезонне регулювання і догляд за вікнами.\nВіконно-дверні конструкції з ПВХ та алюмінію; фасадні системи; скло пакети; захисні ролети; підвіконня, відливи, фурнітура для пластикових вікон. Довідайтеся більше про продукцію компанії «Екран-Вікносвіт» і зробіть вдале ...\nм. Львів, вул. Зелена, 238ж\nДверна фурнітура: ручки дверні, замки до дверей, завіси дверні, накладки для дверей, замки з ручками до дверей. Вхідні та міжкімнатні двері. Вікна пластикові. Встановлення та монтаж платикових вікон та дверей Засклення ...\nВІКТОРІЯ, САЛОН, ПП\n+38 (032) 2633579\nВІНД ГЛАС, СТУДІЯ ВІКОННИХ РІШЕНЬ\n+38 (097) 6880798\nПропонуємо вікна SALAMANDER, Viknaroff, а також засклення балконів та лоджій.\nВнутрішні підвіконня з каменю, дерева, пластику. Ролети: день-ніч, однотонні, соломка, під жалюзі, з блиском. Ролети за типом полотна: однотонні, візерункові, мішковинні, соломка, світлонепроникні, перламутрові Жалюзі-плісе: ...\nБалкон «з нуля» і «під ключ». Заливка плити; • Металопластикові вікна (ми - 1й Постачальник з заводу) за найкращими цінами Львова; • Засклення балконів / лоджій / веранд. Панорамне скління; • Розширення балкона по плиті; • ...


Смолоскип України №3(116), березень 2005\nНадія Шевченко. «Молоде Вино» та анонімність" />\nНадія Шевченко. «Молоде Вино» та анонімність\nСудячи з тих напівграфоманських рецензій та відгуків, які вже плавають в українському Інтернеті, Восьмий всеукраїнський фестиваль поезії наймолодших «Молоде вино» розчарував багатьох. Розчарував він «гурманів», які в новій смолоскипівській резиденції знайшли безліч «напоїв» (декому навіть пощастило з оцтом). Однак їх витончену спрагу вони, як і годиться, не втамували. Того ж, що шукали, – а саме вина – знайти не пощастило. Розчарував фестиваль і неспокійних любителів ультрасучасних речей. Їм дійство, розтягнене аж на два дні, видалося настільки ретроградним, що вони, здається, майже серйозно запропонували ініціаторам та організаторам фестивалю негайно замінити слово «молоде» на «доісторичне».\nМене ж не розчарувало ніщо. Можливо, тому, що спостерігати поетичний фестиваль «Молоде Вино» від початку до кінця мені, попри його багаторічну і, на жаль, навіть занотовану історію, довелося вперше. Можливо, тому, що завітала на нього без жодних амбіцій побачити, почути та відкрити непересічне і свіже поетичне дарування. А можливо, і тому, що впродовж двох поетичних днів тримала в пам’яті купу веселих і сумних історій про споживання напівготового вина. Ще його називають «зеленим». Або ж «молодим».\nОтже, на свій страх і ризик скажу: Всеукраїнський фестиваль читаної поезії, який відбувався на початку березня цього року, не був і не міг бути нічим іншим, як молодим вином або ж «Молодим Вином». Саме тому мені, як і багатьом іншим, просто слухачам, присутнім у залі, запам’яталися не так імена і тексти, як сам ефект читання та слухання. Адже в переважній більшості вірші, які довелося почути, властиво про цей, дуже специфічний, процес споживання ще не зовсім достиглого (або ж зовсім недостиглого) вина і нагадували. Для того, хто п’є молоде вино, неважливо з якого винограду, де і як виготовляли солодкий напій. Молоде вино, як правило, майже не відрізняється за смаком і за неминучим ефектом. Така собі винна анонімність, яка і може бути метафорою тієї поезії, яку виголошували і слухали на «Молодому Вині».\nЗрозуміло, що не 8 років тому випадково вигадана Розумним і Кокотюхою назва спричинилася до цього. Радше за все, це пов’язано з особливого роду художньою практикою, до якої так чи інакше долучався кожен, кому випало щастя читати на конкурсі свої вірші. Її звичайно не відкрили на цьогорічному «Молодому Вині». Вона давно відома і навіть має назву (хоча мені особисто вона й ріже вухо) – «нова усність». На жаль, мені навряд чи вдасться сказати щось більш-менш конкретне та розлоге про різноманіття поетичних технік та манер читання, представлених на конкурсі. Але виглядало дійство наступним, я так розумію, вже традиційним чином. На сцену один за одним виходили молоді поети й читали вірші. Час до часу, хтось з моїх сусідів нахилявся і казав: «це від Жадана», «це від Ліни Костенко», «це від Андруховича»... Мені лишалося тільки погоджуватись. А ще співчувати журі. Адже статус забов’язував Володимира Моренця, Даниленка, Богдана Жолдака та Нестерука виловити хоч щось в цьому анонімному морі. Тому цілком логічним виглядає присудження премій за окремі вірші. Називати ж лауреатів не стану, щоби бути послідовною, розмірковуючи про поетичну анонімність.\nТаким був перший день.\nНа другий день не лишилося нічого від вчорашніх молодості та анонімності. Круглий стіл «Авторитаризм vs авторитарність в сучасній українській літературі» і творчий вечір лвівської поетки Маріанни Кіяновської, які відбулися на другий день, мали стати такою собі компенсацією письменницької та читацької самотності. Можливість письменникам і читачам побачити один одного, поговорити, відчути зв’язок (про який часто говорять, але ще частіше вигадують) була майже реальною. Втім, знайомств на другий день не відбувалося, всі, хто зійшовся, знали один одного або просто добре, або добре і дуже давно.\nЗазвичай «молодим вином» (поетичним, як і виноградним) частуються восени. Цього разу організатори «єдиного в Україні поетичного турніру», з причин цілком об’єктивних, перенесли подію на весну. Можливо, саме плутанина з порами року призвела до того, що багато хто з тих, кому на початку березня пощастило потрапити у «винний» простір, незалежно від панівних нині іронічності та скепсису, таємно сподівалися, що з віршами станеться так само, як і з пляшками вина. Тобто, що поетичні тексти цього разу будуть менш зеленими і більш достиглими. Втім, перед тим як сідати за розчаровані рецензії, варто згадати, що золоте правило, згідно з яким вину час іде на користь, стосовно віршів виявляється не таким золотим і справджується далеко не завжди.\nЩе би я не радила нікому надто сильно сподіватися, що поетичний фестиваль, який так сильно нагадує недозріле вино, таки матиме колись свою більш-менш зв’язну історію. Щоби її можна було пригадувати, записувати і видавати книжками, які б хоч хтось купував.\nТепер лишається тільки в найліпших традиціях осінніх посиденьок у винному погребі сказати: «“Молоде Вино” цього року вдалося!»\nПетро Вознюк. Мораль і політика" />\nПетро Вознюк. Мораль і політика\nСпіввідношення політичних інтересів і моральних норм – одвічна проблема не лише відсторонених філософських пошуків, але й практичної державно-управлінської діяльності. Вона зовсім не така проста, як можна подумати після поверхового вивчення праць Нікколо Мак’явеллі. Даремно дехто заспокоює себе, однозначно вирішивши: це діаметрально різні (протилежні?) сфери, а фактор моральності не повинен втручатися у процес прийняття політичних рішень. Даремно вже хоча б тому, що відповідну діалектику можна уявити й зворотним чином. А саме: чи має право політика втручатися у царину моралі?\nТака постановка питання є цілком доречною у контексті перших кроків нової української влади. Проголошені Президентом пріоритети значно розширили сферу морального, помістивши всі наступні владні дії під об’єктив своєрідного мікроскопа. По-перше, розкриття так званих «резонансних» справ (вбивство журналіста ґонґадзе, отруєння кандидата Ющенка) – це тепер питання не політики, а винятково моралі, як би комусь не було важко це сприйняти. По-друге, добре, що нове керівництво нарешті демонтувало паркани на Банковій. Але реальна демократизація влади і суспільства потребують здійснення цілої низки реформ – від докорінної перебудови гіпертрофованих «правоохоронних» сил до прийняття європейського законодавства про особову зброю громадян. І все це тепер теж не є суто політичною проблемою. По-третє, чи не настав час скасувати грошові й інші преференції колишнім працівникам совєцьких репресивних органів? В Україні Ющенка НКВСівець не повинен бути більш забезпеченим і привілейованим за екс-дисидента чи вояка УПА. Якщо хтось думає, що це не зовсім своєчасна пропозиція, то він, мабуть, неуважно читав попередні рядки.\nЗрештою якщо нашим керівникам вдасться втриматися у тій системі координат, яку було задано катарсисом Майдану, то це буде не лише внутрішньополітичною, але й великою міжнародною перемогою. Адже всіляким закордонним «доброзичливцям» набагато легше тримати на гачку аморальні й корумповані режими. Будь-який «нафтогазовий» шантаж – дрібниці у порівнянні із залякуванням нечистою совістю. Якщо кому й буде гірше за дійсно чесної влади, то це хіба що різноманітним аналітикам та «політтехнологам», котрі зробили собі імідж та достаток на дослідженні віртуозних схем управлінського махінаторства. Втім, у кінцевому підсумку треба завжди чимось жертвувати…\nОлесь Андрійчук. Лейтмотиви євроінтеграції " />\nОлесь Андрійчук. Лейтмотиви євроінтеграції\nСвітові інформаційні стандарти у час глобалізації змушують Україну формувати чіткі й короткі тези щодо нашої інтеграції в Європейську унію (ЄУ). Такі міфологеми мають бути розроблені як щодо українських громадян, так і щодо громадян ЄУ. Одні від інших мають бути відмінними. Перші повинні переконати європейського громадянина в тому, що для ЄУ вигідним є членство України в ній, а другі – навпаки, що Україні вигідно стати членом ЄУ.\nІ перша, і друга теза є правдою, адже європейська інтеграція від початку побудована на принципі взаємовигідної співпраці.\nСтратегія приєднання України до ЄУ передбачає працю не лише державних органів з реформування законодавства та інфраструктури. Важлива роль в ній належить громадянському суспільству взагалі й кожному громадянину зокрема. Від того, наскільки ідеї євроінтеграції знайдуть підтримку у простих українців, залежить ефективність усієї політики вступу.\nТак само і в ЄУ – схвальне ставлення до України з боку громадян держав-членів ЄУ значно спростить нам шлях до неї. Тому підготуванню громадської думки обох сторін до спільного акцептування має приділятись особлива увага.\nРозвиток стосунків між людьми відбувався і відбувається у міріадах сфер. Тому неможливо передбачити всі гіпотетичні форми і методи комунікації, а отже, виробити щодо них якісь рекомендації. Власне, маємо покладатись на професіоналізм і порядність наших людей, котрі кожної миті, перебуваючи за кордоном, формують образ України, виступають її репрезентантами.\nПопри всю різноманітність, суспільні діалоги між Україною і ЄУ часто зводяться до ключових, визначальних тем, а у найрізноманітніших дискусіях часто використовуються подібні, а може, й однакові аргументи.\nНе зазираючи в аннали софістів, ми все ж вирішили запропонувати кілька міфологем, котрі успішно можуть використовуватись у комунікаціях з ЄУ. Вони можуть – і повинні – проходити червоною ниткою при всіх дискусіях.\nДля прикладу наведемо досвід польського суспільства, котре вміло, аж до автоматизму, продукує відповідну модель соціальної поведінки у різних, часто несприятливих ситуаціях. Так, приміром, підтримавши дії США щодо війни в Іраку, Польща наразилася на шквал критики з боку Франції і Німеччини. Суть її зводилася до міфологеми: «От ви які! Не встигли ще вступити в ЄУ, а вже ведете роботу на деструктив! І це після того всього, що ми зробили для вашої економіки, прийнявши вас до себе в ЄУ…»\nНа цей аргументований закид польське суспільство одразу випродукувало контрміфологему: «Ще треба розібратись, хто кому допоміг, і чиї підприємства більше виграли від нашого приєднання до ЄУ. А щодо антиамериканської риторики, то може, ви забули, що розбудова Німеччини почалась із плану Маршалла, котрий – якщо вже на те пішло – передбачався спочатку і для Польщі, але доки ви користали пільговими кредитами, ми боронили демократію під ярмом СРСР».\nЩе раз підкреслимо, що йдеться не про форму дискусій – вона може бути полярною: від побутової сварки до рафінованої салонної бесіди інтелектуалів, але про суть.\nМіфологеми про Україну\nГотуючи новий формат стосунків з ЄУ, варто випродукувати кілька універсальних модулів, опираючись на які слід вести публічні дебати про місце України в ЄУ. Вже тепер існує щонайменше чотири таких міфологеми:\n– «Помаранчева революція довела, що українці гідні вступу в ЄУ»\nДана теза стала ключовою у постреволюційній Україні. Попри усю її слушність і правдивість, вона відіграє радше негативну, ніж позитивну роль, бо викликає у європейців реакцію: «Ви навіть не уявляєте, що таке ЄУ». І дійсно, ЄУ – не благодійний фонд, що роздає допомогу, і навіть не союз друзів. Це філігранна система суспільно-економічних стосунків між державами-членами, що передбачає лише обопільну вигоду. Українці ж зазвичай вважають, що місце в ЄУ треба заслужити, а не вибороти.\nТому при комунікаціях про перспективи членства в ЄУ всім нам варто якомога менше згадувати про Помаранчеву революцію. Зрештою, її трансцендентний характер став зрозумілий усьому світу, отже згадка про неї українцями подібна до нагадування ревнивих батьків, про те, скільки добра вони зробили для своєї дитини, і видається принаймні нескромністю.\nОкрім того, теза про «оновлення України» тривалий час не сходила з перших шпальт найбільших газет, і, вочевидь, вже на підсвідомому рівні вона може викликати роздратування. Адже простий споживач інформаційного продукту втомлюється від постійних повторів: приміром, у перший день повідомлення про цунамі в Індійському океані, що загубив сотні тисяч людських життів і мільйони доль, викликало шок, вже на другий день цей шок поглибився, бо він отримав підживлення через демонстрацію жахливих відеозаписів та оголошення масштабів цієї катастрофи, на п’ятий день інтерес існував в сенсі «може ще когось знайдуть» та «хто скільки дасть на відбудову». Однак на третій тиждень перманентних повідомлень дикторів, про те, що «доля чотирьох українців ще досі залишається невідомою», переважна більшість глядачів перемикала канал, оскільки «в кожному місті чи не щодня губляться люди, і невідомість їхньої долі не створює жодних інформаційних приводів».\nІснує небезпека, що постійна апеляція до Помаранчевої революції може викликати подібну реакцію у європейському суспільстві.\n– «Вже незабаром ми подамо заявку на вступ у ЄУ»\nЗаявка на вступ до Європейської унії в юридичному сенсі не має принципового значення. Це те ж саме, що заявка у Оксфордський університет: без неї тебе там не буде точно, але з її подачею шанси на вступ не збільшуються. Це розуміє і керівництво держави, однак Президент продовжує заявляти про необхідність подачі такої заявки.\nСенс цієї дії також лежить у стосунках символів, міфологем. Факт подання заявки Україною на вступ до ЄУ зробить для кожного громадянина Унії майбутню присутність України в ній хоч гіпотетичною, та все ж реальністю. З часом людська свідомість звикатиметься з думкою, що Україна може у віддаленій перспективі бути членом ЄУ.\nТому цей сигнал є дуже вдалим. Однак одразу після нього Україна, в сенсі політики ідей, повинна зробити крок назад, аби не «перегнути палку». Цей тактичний відступ оформляється міфологемою «Так, ми подали заявку, але ми добре усвідомлюємо, наскільки багато праці чекає ще на нас. Тому ми не форсуємо подій і не вимагаємо гарантій. Ми доведемо спочатку самі собі, а потім і всій Європі серйозність наших намірів».\nВласне, таким згладжуванням займається також керівництво ЄУ, щодня заявляючи про довготривалість, складність і непевність перспектив вступу України, аби не вводити у стан культурного шоку своїх громадян.\nУкраїні у цей час слід здійснювати проміжні завдання – в першу чергу вступити до СОТ, а згодом реально наповнити суттю «план дій», котрий в економічному сенсі є вступним екзаменом до ЄУ, – успішне його виконання доведе європейським елітам, що ідея включення до ЄУ України може стати реальністю.\n– «Якщо Туреччина, то чому не Україна?»\nТакий лейтмотив було також створено у Республіці Польща. У прямому смисловому розумінні він є найбільш популістським з усіх чотирьох, оскільки Туреччина вже тривалий час є членом митної унії ЄУ, що де-факто є членством в ЄУ, лише без права участі у керівних органах. Однак виглядає цей аргумент надзвичайно переконливо. Використовуючи його, можна вдатись до посилання на історичні та етичні цінності, згадати про християнство, яке сотні років боронила Україна. Особливо винахідливі диспутанти легко зможуть нагадати «від кого саме» боронила Європу Україна, «і ось тепер їй відмовляють у праві, яке вона заслужила перед західною цивілізацією». Найрадикальніші оратори можуть поміркувати на тему «хто куди б зараз вступав, якби не славні запорожці – Туреччина в ЄУ, чи, приміром, Великобританія до Мусульманської унії».\nОднак корисність цієї тези не у цьому. Власне, розміщення в одному смисловому ряді України і Туреччини – це велика ідеологічна перемога. І чим довшою буде така дискусія, тим більш звичним буде місце України біля Туреччини, а не – як раніше – біля Молдови з Білоруссю.\nТут побічно варто згадати, що культурний та політичний альянс із Польщею може мати небувалі геостратегічні наслідки для цілої Європи. Очевидно, ані Німеччина, ані Франція, ані Росія не зацікавленні у народженні нового політичного центру в Європі. Одним зі способів запобігання ефективності такого альянсу може стати … прийняття України до ЄУ. Окрім того, майже напевне таку ідею мали б підтримувати США.\nВже хоча б для цього варто постійно згадувати про спільну заявку України і Польщі на проведення фінальної частини Чемпіонату Європи з футболу у 2012 році. Попри те, що шанси такого проекту є досить невеликими, однак його інформаційне значення колосальне. Перманентне повторення зв’язки «Україна – Польща» є вкрай вигідним для наближення України до ЄУ у свідомості європейця.\n– «Що для Європи є більшою цінністю – українська демократія чи російський газ?»\nАктуальність цієї тези була б значно вищою, якби в Україні не перемогла демократія. Однак і зараз є усі можливості скористатись цією – певною мірою софістичною – тезою. Бо дійсно, рівень поваги до прав людини в Європі є надзвичайно високий. А газ і нафта у свідомості простого споживача, навіть на рефлекторному рівні, сприймається як щось нечисте, що передбачає надприбутки, оборудки, війну в Іраку та енергетичну залежність. Існує навіть термін «нафтодолари», котрий у багатьох асоціюється з «наркодоларами».\nПопри певну неприродність апеляції до цієї тези, багато що у ній є правдивим. Адже прохолодне ставлення до європейських прагнень України з боку більшості держав «старої Європи» багато в чому пояснюється їхнім побоюванням зіпсувати стосунки з Росією, – «адже Україна належить до сфери її впливу».\nУ кожнім разі, цей аргумент скерований на моральність і порядність, що притаманна громадянам ЄУ, і він завжди додаватиме простим європейцям якоїсь підсвідомої симпатії щодо України.\nМіфологеми про Європейську унію\nУкраїнське суспільство так само потребує чітких смислових орієнтирів, пов’язаних з євроінтеграцією України. Рівень суспільної поінформованості про природу, суть, завдання і методи діяльності ЄУ в нашій державі є злочинно низький. І «єврооптимісти», і «євроскептики» в Україні мало розуміють те, про що говорять. Тому розвінчування європейських міфів має стати для нас пріоритетом.\n– «ЄУ – не манна небесна»\nЦя теза призначена для єврооптимістів. Багато людей, переважно з Західної України, побувавши в ЄУ, відчувши переваги розвиненої демократії західного типу, вважають, що вступ України у Європейську унію автоматично підніме українські стандарти до європейських.\nАби уникнути розчарувань і помилкових стереотипів, варто пояснювати, що ЄУ – це альянс, побудований на засаді саме взаємної, паритетної а не односторонньої вигоди. І Україна мусить пройти шлях економічних перетворень сама. На щастя, проблема надмірного єврооптимізму не є загрозливою в українському суспільстві.\n– «Вступ до ЄУ – це лише початок»\nДосить поширеним є міркування, про те, що «головне вступити, а як далі – побачимо». Насправді, вступ до ЄУ передбачає велику відповідальність як держави, так і усього суспільства. Спеціалісти, науковці, інтелектуальні кола в Україні зосередили свою увагу на процедурних питаннях вступу, котрими, безумовно, не слід легковажити. Однак уже тепер наша наука повинна виявляти інтерес до ключових, фундаментальних проблем Європейської унії, зокрема до питань європейського права та адміністрації. До моменту вступу Україні необхідно підійти підготовленою, маючи штат кваліфікованих експертів з усіх галузей європейського життя. Мусить бути інтерес до ЄУ в усіх його проявах – від академічного до побутового.\n– «Членство в ЄУ – це перехід до вищої ліги»\nНайтяжче пояснити очевидне. Вступ України до ЄУ є аксіоматичним. Стикнувшись з питанням «А навіщо?», як правило, ми переходимо до міркувань про високі стандарти і рівень життя, згодом доходячи до найбезглуздішого аргументу про безвізовий режим.\nОчевидно, що ані високі стандарти, ані рівень життя, ані тим більше безвізовий режим не є ані квінтесенцією, ані виключною прерогативою ЄУ. Суть Європейської унії в економічній інтеграції держав-членів, побудови вільного ринку без будь-яких внутрішніх обмежень.\nВступ до ЄУ – це як вихід футбольної команди у вищу лігу: з одного боку, підвищуються вимоги, зростають ставки, збільшуються проблеми, але в цілому відбувається розквіт клубу. І хоча часом доводиться розставатись із гравцями, що не витримують рівня конкуренції (у випадку ЄУ – це банкрутства національних підприємств), зростає вартість квитків для глядачів (у випадку ЄУ – це підвищення споживчих цін), однак усі ці проблеми не можуть ставитись у жодне порівняння з тим, які переваги отримує команда (у випадку ЄУ – держава), її гравці (у випадку ЄУ – підприємства) та, головне, – глядачі (у випадку ЄУ – громадяни). Одним реченням перевага переходу у вищу лігу (вступу до ЄУ) формулюється як «збільшення нулів у сумах доходів і витрат».\n– «Гірша від брехні лише напівправда»\nУ кожному суспільстві існує категорія громадян, котрі деструктивно критикують ЄУ, і на кожен аргумент відповідають, що усього цього добробуту можна досягнути й самому. Логіка їх аргументації зводиться до такого: «навіщо вчитись якщо існують невігласи з вищою освітою та розумні люди без жодної освіти взагалі». Ані пропорції, ані форми навчання ними зазвичай до уваги не беруться. В контексті євроінтеграції такі диспутанти посилаються зазвичай на «катастрофічне зростання цін» чи на долю «нещасних фермерів, які проклинають вступ до ЄУ». Ці міркування нагадують радянські сюжети про «імперіалістів, що розкошують, коли простий люд не має роботи».\nНайважче переконати саме таких людей, особливо якщо ними маніпулюють політичні пройдисвіти. Зазвичай основні тези цієї риторики побудовані на викритті і мають джерелом правдиві засновки. Приміром, можуть використовуватись вірні постулати: «економічно наймогутніша Німеччина» та «є в ЄУ найбільшим донором» – а далі застосовується зовні ефектний, але повністю безглуздий висновок: отже, «європейська інтеграція закінчиться тоді, коли німецькі бюргери втомляться сплачувати рахунки за своїх бідних сусідів». Сподівання переконати таких людей є, вочевидь, марними. У таких випадках, може, дійсно, «краще мовчати, ніж говорити».\nШлях України до ЄУ триватиме не 5 і не 10 років, однак від першого дня усім, а особливо молоді, варто зосередитись на довгій і цікавій праці – вивченні інституційно-правового феномену, що не мав і не має аналогів у світі, і до якого має усі шанси приєднатися наша країна.\nЮрій В. Нога. Апробація нових ідей" />\nЮрій В. Нога. Апробація нових ідей\nТривалість життя того чи іншого явища – поняття відносне. Тривалість активного життя того ж явища – поняття дещо конкретніше. 10 років – вік, до якого доживає далеко не кожне починання. Як правило, за цей період щось змінюється, а щось – залишається незмінним від початку до кінця. Якщо говорити про Семінар творчої молоді України, то суть роботи Оргкомітету за цей час практично не змінилася. Як і власне підготовчий період.\nІ от на 11-му році існування СТМУ абсолютно випадково з’явилася нова концепція підготовки до цієї події.\nІдея проста. Як відомо, теми круглих столів оприлюднюються задовго до початку Семінару – як правило, в районі Нового року. Тож є час для роздумів, відвідин бібліотек і продукування/непродукування нових концепцій і підходів. Відповідно, хтось запускає в Інтернет пару «мульок», хтось їх звідти виловлює... Триває циркуляція ідей.\nВсе б нічого, та користі з цього, як правило, небагато. Тому явно назріла необхідність зробити цей процес більш результативним. Тобто «програти» на місцях фрагменти Ірпеня – здійснити таку собі апробацію в регіонах. Подивитися, якого саме вигляду набувають проголошені теми, пройшовши шлях від ідеї в голові члена Оргкомітету до втілення в тезах пересічного студента. Що, погодьтеся, зазвичай не одне й те саме.\nМета цього нововведення – доволі шляхетна. На самому початку відділити зерна від полови. Адже досить часто те, що у тезово-паперово-анкетному варіанті має вигляд досить привабливий, у семінарській реальності обертається нічним жахіттям ведучого, змушеного врешті-решт половину дорогоцінного часу витрачати на... розтлумачення присутнім сенсу використовуваного ними ж термінолексичного апарату.\nТак от. Щоб майбутні семінари цього щасливо уникали, з’явилася ідея вищеописаний процес здійснювати – по можливості – заздалегідь. Формат пропонується уже давно відомий – поїздки по регіонах. Невелика група, прибуваючи на місце, не тільки бере активну участь у роботі за темою одного з круглих столів майбутнього семінару, а й вислуховує пропозиції місцевої творчої молоді. Зауважмо – до проведення Семінару, а не після, коли це неактуально на даний момент, а до наступного Ірпеня ситуація зміниться, або ж зафіксовані пропозиції загубляться десь серед паперів... Таким чином до програми можуть потрапити теми, які є актуальними і викликають значний резонанс серед потенційних учасників Семінару. Плюс ідеї щодо проведення дозвілля.\nОдну з ідей нещодавно активно обговорювали. Суть полягає в тому, щоб вищезазначене дозвілля організовано відбувалося до 2-ї ночі – щоб на різні «дурниці» (у загальностудентському розумінні) просто не залишалося часу. Можливі варіанти.\nПовертаючись до самої ідеї, в цьому році ініціативна група має намір випробувати цю ідею на життєздатність. Якщо експеримент пройде вдало, то цілком можливо, що подібна форма роботи приживеться і стане звичною практикою.\nТож окрім уже звичних поїздок творчої молоді по регіонах України отримаємо ще один привід пожвавлення руху «столиця–регіон», що само по собі добре.\nПро найбільш яскраві моменти перебігу експерименту, сподіваюся, можна буде прочитати в подальших числах бюлетня. І якщо вам подобається ця ідея, чому б не обговорити її в межах Семінару?.. Тим більше, що на той момент уже буде певний досвід, від якого і можна буде відштовхуватись.\nНасамкінець так і хочеться оптимістично вигукнути: «Ви готуєтесь до Семінару?! Тоді ми йдемо до вас!»\nМинулого року з’явилося чотири числа журналу «Молода нація», які продовжують започатковану у 2002 р. серію випусків, присвячених національній суспільно-політичній думці кінця ХІХ – початку ХХ ст.\nПерше число за 2004 р. цілком стосується постаті визначного літератора і громадсько-політичного діяча середини ХІХ ст. Пантелеймона Куліша. Цей номер має не лише історичне, але й літературознавче спрямування. В ньому вміщено статті визначних сучасних кулішезнавців Євгена Нахліка і Олеся Федорука, а також початкуючих дослідників зі Львова й Одеси. В числі друкується також бібліографія публікацій про П. Куліша, які з’явилися друком протягом останніх десяти років.\nДруге число «Молодої нації» за 2004 р. присвячене суспільно-політичному життю першої української столиці Харкова від 90-х років позаминулого століття до початку 30-х років ХХ ст. Провідні молоді сучасні харківські дослідники В. Маслійчук, М. Чугуєнко та С. Наумов у своїх статтях розглядають харківську міську ідеологію, історичні підстави комплексу «першої столиці», Харків як осередок радикальної течії в українському русі напередодні визвольних змагань.\nУ третьому числі розповідається про інтелектуальне життя Дніпропетровська–Катеринослава–Січеслава сто років тому. А. Портнов (стипендіат «Смолоскипу»), Н. Василенко, Т. Грачевська та М. Чабан подали матеріали про діяльність дніпропетровських істориків 20-х років, їхню діяльність і переслідування їх владою, політичну і суспільну працю визначних діячів української культури та революції П. Феденка, М. Стасюка, Д. Яворницького. Подано також статтю відомого львівського історика І. Чорновола про політичну працю В. Антоновича.\nЧетверте число присвячене ще одному периферійному центру українського життя і суспільно-політичної думки кінця ХІХ – початку ХХ ст. – Кам’янцю-Подільському. У статтях В. Михайловського, В. Лозового та О. Федькова йдеться про перебування в Кам’янці М. Грушевського у часи української революції, про російські великодержавні партії та ставлення до них місцевого населення. Друкуються в українському перекладі цікаві спогади кам’янецького римо-католицького єпископа П. Маньковського.\nУ кожному з чотирьох чисел року продовжується друк спогадів С. Єфремова «Про дні минулі».\nМолода нація: Альманах. – К.: Смолоскип, 2004. – № 1 (30). – 272 с.; № 2 (31). – 216 с.; № 3 (32). – 228 с.; № 4 (33). – 192 с. ISBN 966-7332-13-6


Ви тут: Home НОВИНИ Новини Провінції Паломництво Тячівського деканату до Мукачівської чудотворної ікони\nБогослужіння розпочалися о 10.30 вервицею до Пресвятої Богородиці. Перед початком Служби Божої о. Веніамин Довганич, ЧСВВ, настоятель Мукачівського монастиря привітав паломників. Об 11 розпочалася Божественна Літургія яку очолив о. Йосиф. Проповідь виголосив ієром. Лука Буняк, ЧСВВ. О. Лука звернув увагу прочан на особу Пресвятої Богородиці та її представлення у Св. Письмі Нового Завіту, де вона лише декілька разів ясно говорить, у всіх інших випадках вона мовчить і тим самим вказує на особу Христа, її сина, який проповідує. Та в історії християнства спостерігаємо неабияку активність Пресвятої Богородиці, зокрема її появи у Фатімі, Люрді… Саме так Пресвята Богородиця сьогодні проповідує. І тут, у цьому св. монастирі Вона проповідує через свою Чудотворну ікону. На кінець отець заохотив кожного вдивляючись у приклад Богородиці відійти звідси з великою духовною радістю та з вірою у те, що Діва Марія, яка прославилася у Чудотворній Мукачівській іконі може нам дати те, що в неї просимо.\nПісля Служби Божої паломники молилися молебен перед Чудотворною іконою, опісля відбулося посвячення води. Накінець Треба відзначити, що подібна проща до Чудотворної Мукачівської ікони у відновленому монастирі оо. Василіян вперше проводиться з ініціативи єпархіальних священиків, які насправді розуміють цінність цієї чудотворної ікони для нашої єпархії на загалом для нашого краю.\n«Рік святого Йосифа» (396)\n«Fratelli tutti»: соціальна енцикліка Папи Франциска (564)\nМолитва – штурвал Ісусового життя та місії (696)\nБлаженний Карло Акутіс: в Пресвятій Євхаристії – автострада до неба (617)\nПапа оголосив імена нових кардиналів (568)\nСтан здоров’я Папи Бенедикта XVI погіршується: «Свічка, що повільно згасає» (490)\nПризначено Апостольського Екзарха для українців греко-католиків у Італії (463)\nПапа призначив латинського Єрусалимського патріарха (410)


Samsung «знищила» надію побачити гнучкий смартфон в найближчі два роки\nЯк відомо, Samsung планував, за чутками, показати нову «Галактику» – Galaxy X, у цьому році на IFA Berlin, а в кінці року запустити обмежене виробництво складних «смартфонів майбутнього». Так от – цього не буде. Мінімум, до 2019 року. Це випливає зі слів провідного інженера дисплеїв Samsung Кіма Те-уонга.\nЗа його словами, технологія гнучких дисплеїв, яка повинна була забезпечити появу таких смартфонів, «очікується тільки в 2019 році».\nПри цьому подальші перспективи і зовсім не радують, оскільки двосторонні складні пристрої з екранами на обох сторонах, очікуються не раніше, ніж через десятиліття.