У Калуській ЦРЛ, де приймають хворих з COVID-19, не вистачає медпрацівників – Ратуша\nРатуша > Новини > Суспільство > У Калуській ЦРЛ, де приймають хворих з COVID-19, не вистачає медпрацівників\nУ Калуській ЦРЛ, де приймають хворих з COVID-19, не вистачає медпрацівників\nЗ цього приводу керівництво лікарні опублікували оголошення про прийом на роботу необхідного персоналу.\nНа Коломийщині безпідставно виплатили 750 тис. грн компенсації постраждалим від повені\n19 серпня Міський голова Калуша Ігор Матвійчук провів нараду з керівниками лікарень, центрів первинної медико-санітарної допомоги та станції швидкої невідкладної допомоги з приводу готовності медичних закладів громади до ймовірного збільшення кількості хворих на коронавірус.\nПро це повідомляє Ратуша з посиланням на пресслужбу Калуської міської ради.\nСитуація із захворюванням на COVID-2019 протягом останніх тижнів суттєво ускладнилась. А враховуючи те, що незабаром початок нового навчального року, прогнози є невтішними, – йдеться у повідомленні.\nПід час наради обговорили проблему браку медичних кадрів відповідної спеціалізації в стаціонарі ЦРЛ, де розгорнули вже 135 ліжок.\nДО ТЕМИ: В лікарнях Прикарпаття більше 70 відсотків ліжок заповнені хворими на COVID-19\nЗ цього приводу керівництво лікарні опублікувало оголошення про прийом на роботу необхідного персоналу.\nТакож обговорили питання роботи кисневої станції в Калуській ЦРЛ, навантаження на яку збільшилось в рази. У зв’язку з цим нещодавно прийняли рішення встановити додаткові кисневі лінії, що дасть змогу безперебійно постачати кисень до всіх ліжок, де проходить лікування хворих на коронавірус, – зазначили у повідомленні.\nТуди закупили 5 редукторів чеського виробництва. Наразі тривають монтажні роботи.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: На ремонт Калуської лікарні виділили майже 3,5 мільйони гривень\nНаприкінці наради міський голова також відвідав лабораторію Калуської ЦРЛ. Лікарня поповнилась ще одним новим автоматичним біохімічним імуноферментним аналізатором “LabLine-100» австрійського виробництва, придбаним за кошти НСЗУ.\nТег Калуш коронавірус лікарня\nПопередня стаття На Калущині відновили сполучення між двома селами. ФОТО\nНаступна стаття Віталій Федорів: в наступному році держава фінансуватиме нові школи і садочки на Прикарпатті


В Кривому Розі у суботу схилять голови у День пам'яті жертв голодоморів - Новости Кривого Рога\nВ Кривому Розі у суботу схилять голови у День пам'яті жертв голодоморів\nЯк повідомляє в Кривому Розі «Управління преси та внутрішньої політики виконкому Криворізької міськради», щорічно в четверту суботу листопада в Україні відзначається День пам'яті жертв голодоморів\nЦього року, 27 листопада о 16.00 годині, Україна схилить голови в загальнонаціональній хвилині мовчання на знак ушанування всіх убитих голодом та запалить свічку пам'яті за невинно убієнними українцями.\nУсі охочі можуть приєднатися до загальнонаціональної хвилини мовчання та Всеукраїнської акції «Запали свічку пам’яті», засвітивши у вікні помешкання свічку або лампадку пам’яті, на знак єднання українського народу.\nАктивысти запрошують криворіжців вшанувати пам’ять загиблих від штучного голоду, організованого радянською владою біля Пам'ятника жертвам Голодомору і політичних репресій на вулиці Лермонтова. Початок заходу в суботу, 27 листопада, о 16:00.\nЩорічно о 16:00 у День пам'яті жертв Голодоморів оголошується загальнонаціональна хвилина мовчання, після чого по всій Україні відбувається акція «Запали свічку», в рамках якої всі охочі несуть свічки до пам'ятників жертвам. Тож в акції також можна взяти участь, запаливши свічку в своєму вікні.


Поліція розшукує безвісти зниклого мешканця Калущини - Місто\nАвтор: Сіренко Софія 29 Жовтня 2020 р., 11:44\nПоліцейські Калуського району звертаються до небайдужих громадян та представників засобів масової інформації допомогти у пошуках безвісти зниклого Лаврика Ігора Миколайовича, 1958 року народження, мешканця села Новиця, Калуського району.\nВчора, 28 жовтня, із заявою до поліції звернувся мешканець одного із сіл району. Чоловік повідомив, що з 25 жовтня по місцю проживання відсутній родич Ігор Лаврик і місце перебування наразі його не відоме. Прикмети розшукуваного: зріст близько 175 см. Про це інформує пресслужба обласної поліції.\nЧоловік був одягнутий в куртку з капюшоном темно-синього кольору, класичні штани чорного кольору.\nВідомості за вказаним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч.1 ст. 115 з позначкою «безвісти зниклий» Кримінального кодексу України. Триває досудове розслідування.\nПоліція Прикарпаття звертається до громадян, які володіють інформацією про місце перебування розшукуваного, зображеного на фото прохання повідомити до Калуського відділу поліції за тел: 067-344-40-33 або “102”.\nПрикарпатські поліцейські здійснили мрію 10-річного іменинника. ФОТО\nНа Франківщині другу добу розшукують зниклого пенсіонера\nТеги:безвісти зниклийКалушполіціяпропав чоловікрозшук


Бюджет Великолепетиського району за І квартал поточного року виконано на 113%\nУ Великолепетиському районі 24 квітня 2013 року відбулося чергове засідання колегії при голові районної державної адміністрації Олексія Скопіча\nУ Великолепетиському районі 24 квітня 2013 року відбулося чергове засідання колегії при голові районної державної адміністрації Олексія Скопіча.\nПеред розглядом першого питання до уваги присутніх було представлено слайди щодо проведених робіт з благоустрою на території Великолепетиської селищної, Катеринівської та Миколаївської сільських рад. Присутні мали змогу побачити об’єкти, що впорядковані та ті, які необхідно привести до ладу. По закінченню перегляду, Олексій Васильович наголосив, що роботи з благоустрою населених пунктів району продовжуються.\nЗ першого питання «Про підсумки виконання бюджету району за І квартал 2013 року» порядку денного доповів начальник фінансового управління районної державної адміністрації Віктор Коновалов. Він зазначив, що за І квартал 2013 року до загального фонду місцевих бюджетів району мобілізовано 2699,6 тис. грн податків і зборів, що становить 113% до планів, затверджених місцевими радами на цей період. Були надані обґрунтовані пропозиції по наповненню місцевих бюджетів.\nЗ питання «Про матеріально-технічний стан закладів культури сільської місцевості, районних закладів культури та їх фінансове забезпечення» доповідала завідувач сектору культури районної державної адміністрації Віра Приз. У своєму виступі Віра Миколаївна розповіла про проблеми та досягнення закладів культури району, детально зупинилась на забезпеченість книжковим фондом бібліотек району.\nЗа підсумками засідання колегії прийняті відповідні рішення.


Зеленський з Кварталом їздили в Горлівку в 2014\nЗеленський з "Кварталом 95" давав концерт у захопленій Горлівці, – ЗМІ\n18 лютого 2021, четвер, 20:51 158\n2021-02-18T20:51:00+02:00 Суспільство 2021-02-28T04:02:00+02:00\nЗеленський у захопленій "ДНР" Горлівці. фото gorlovka.ua\nВолодимир Зеленський і його колеги з "Кварталу 95" давали концерт в уже захопленій сепаратистами Горлівці. Як пише "Страна", про це сьогодні стало відомо після одкровень Ігоря Безлер – одного з польових командирів "Донецької народної республіки" з позивним "Біс".\nІнформацію про перебування Зеленського в Горлівці, яку контролювали "ополченці", опублікував обліковий запис "Анжеліка Безлер" Вконтакте, через який зазвичай ділиться думками сам "Біс".\n"Каюсь і прошу вибачення. Але ж міг легко в зародку уконтропопити його 17 квітня 2014 року в Горлівці в барі Берлога на пл. Перемога. Нагодувавши його просто свинцем замість котлет", – написав Безлер 18 лютого.\nТобто Безлер стверджує, що Зеленський і його колеги по "Кварталу" були в Горлівці 17 квітня 2014 року – через три дні після захоплення міста прихильниками "ДНР".\nУ цей день, судячи за повідомленнями місцевих ЗМІ, майбутній президент України давав концерт жителям донбаського містечка.\nВидання "Горлівська правда" повідомляло, що концерт пройшов у залі заводу "Стирол".\n"Горлівські глядачі мирно, гостинно і доброзичливо зустріли довгоочікуваних гостей зі столиці. Концерт пройшов з аншлагом", – фіксують місцеві журналісти.\nВони повідомили, що в залі був і Зеленський. Артисти, серед інших, виконали пісню про Крим – "Не відокремлюються, люблячи" (на той час анексія півострова вже була узаконена Росією).\nПізніше спогадами про цей вечір поділився горлівський ресторатор Сергій Пилипчук. Він володів пабом "Берлога", куди "кварталівці" попрямували вечеряти після концерту.\n"Прийшли до нас всією командою, і навіть привели з собою тих, хто чекав їх і повинен був зустрічати в Донецьку. По-моєму, залишилися дуже задоволені та пообіцяли за будь-яких гастролів у радіусі ста кілометрів від Горлівки обідати та вечеряти тільки у нас", – розповів Пилипчук.\nЦікаво, що ця вечеря, та й сам концерт відбувалися вже в захопленій сепаратистами Горлівці.\nЗа три дні до виступу "Кварталу" в місті стався штурм міського управління внутрішніх справ, який очолив саме Ігор Безлер. З того часу саме він став ватажком "ополчення" в Горлівці.\nНагадаємо, раніше українські співачки Білик та Іващенка засвітилися на прийомі у Лукашенка.\nБільше новин про: Володимир Зеленський Квартал 95 Горлівка


Як викликати добру фею? | Відповідь тут ;-)\nНаписати послання феї\nТри довгі білі свічки\nПурхають феї — чарівниці, які роблять добрі справи і допомагають людям, багато хто не вірить в їх існування, тільки тому, що ніколи їх не бачили. На щастя, є спосіб, який допоможе довести існування фей. За своєю суттю вони добрі і завжди прийдуть на допомогу, якщо ви хороший чоловік. А крім того, є можливість перевтілитися в саму справжню фею і разом з тим придбати не тільки крила, а й магічні сили, за допомогою яких ви самі зможете приходити на допомогу до людей, які потребують цього.\nЯк же це зробити? Не так вже й складно, але є дуже важливий момент, про який не можна забувати, тому як він часто є вирішальним. Ви повинні мати дуже сильне бажання стати феєю, хотіти цього всією душею, прагнути до цього, а крім того, робити добрі вчинки, щоб фея помітила вас і оцінила. Як стати феєю і набути магічні здібності вже через тиждень. Крім сильного бажання, необхідно пройти спеціальний ритуал, для якого знадобляться стакан з водою, папір, ручка і повний місяць.\nПерш ніж приступити до виконання умов ритуалу, потрібно вибрати певну стихію, яка буде протегувати вам надалі. Подумайте добре, від цього залежатимуть ваші здібності, які ви знайдете, коли станете справжньою феєю. Вночі в повний місяць треба написати на папері послання стихії, яку ви обрали, і феям про те, чому ви хочете стати феєю.\nПисати потрібно від чистого серця, можна заздалегідь продумати текст, але тільки не лукавте, феї це відчувають. Коли послання буде написано, візьміть стакан з водою і підійдіть до вікна. Потрібно встановити стакан таким чином, щоб у воді відбивалася місяць і проговорити три рази те, що написано в посланні, потім накрити їм склянку і залишити на підвіконні на тиждень. Рівно через тиждень ви станете феєю.\nЯк викликати добру фею, якщо вам потрібна її допомога. Зазвичай феї відчувають, коли люди потребують їхньої допомоги і самі прилітають, але цей процес можна прискорити за допомогою спеціального ритуалу. Якщо ви мрієте стати феєю, але не знаєте, яку стихію вибрати, можна покликати на допомогу справжню фею, яка підкаже правильне рішення. Для цього потрібно залишитися одній будинку, завісити вікна і дзеркала, а також взяти склянку води і три довгі білі свічки.\nЗдійснювати ритуал можна в будь-який час доби, на столі поставте повний стакан води, а навколо нього у вигляді трикутника встановіть свічки і запаліть їх. Коли все буде зроблено, треба не дуже голосно, але чітко вимовити 35 раз фразу: «Фея з’явися!», І чекайте її приходу. Як тільки вода в склянці почне колихатися, значить, фея вже у вас вдома. Можете ставити вас цікавлять.\n← Як зробити простий ремонт у ванній?\nЯк впливає капуста на груди? →\nЯк викликати гнома і фею бажань в домашніх умовах?\nЯк можна викликати передчасні пологи?\nЯк викликати діарею без проносного?\nЯк виглядає справжня фея?\nЯк, звідки пішли вампіри?\nЯк влаштована Галактика?\nЯк будувалася Ейфелева вежа?


Біографія і наукові відкриття Джеймса Уотсона\nБіографія Джеймса Уотсона\nДитячі роки «унікального» людини Дж. Уотсона\nОтримання Нобелівської премії\n"Жах і руйнування"\nЗначення головного наукового відкриття Уотсона\nКнига: «Подвійна спіраль»\nЧи замислюється він про свої досягнення\nКлючі до успіху - корисні поради від доктора Уотсона\nГоловне - це вміння спілкуватися\nАфоризми та поради вченого\nУотсон. 55 років тому Джеймс Уотсон і Френсіс Крік зробили одне з ключових відкриттів ХХ століття - встановили, що ДНК має структуру подвійної спіралі. З тих пір наші знання про головну молекулі життя сильно розширилися. Сьогодні вже розшифровані геноми різних тварин і людини, з'ясовано функції багатьох генів. Але велика таємниця - як запускається ДНК і як вона впливає на роботу органів і організму як системи - поки ще не розкрита повністю. Одне з найбільш гарячих напрямків досліджень сьогодні - молекулярна генетика мозку. Про те, як працює ДНК - свята нашого організму - органі мислення і психіки, як гени впливають на формування шизофренії, аутизму та інших психічних розладів, і розповість Джеймс Уотсон. Він представить результати останніх досліджень в Лабораторії Колд-Спрінг-Харбор (Cold Spring Harbor Laboratory), де використовують новітні методики, що дозволяють читати послання ДНК про психічні захворювання. Джеймс Уотсон оцінює ці методики як революційні в психіатричній генетиці. Даний реферат цікавий і познователен.\nАмериканський молекулярний біолог Джеймс Уотсон народився в Чикаго 6 квітня 1928 (штат Іллінойс) у родині Джеймса Д. Уотсона, бізнесмена, і Джин (Мітчелл) Уотсон і був їхнім єдиним дитиною. Джеймс Уотсон, або Джим, як називає його більшість вчених в лабораторії, заразливо енергійний, майже як дитина. Його товариський характер, дістався йому від матері, улюбленою для екстраверткі на ім'я Маргарет, красуні з волоссям кольору вороняча крила, з таким ентузіазмом працювала на демократів, що цокольний поверх скромного будинку Уотсоном під час виборів перетворювався на виборчу дільницю. Його батько, Джеймс, працював в заочній школі і володів м'яким, доброзичливим характером. Він відкрив для сина світ книжок і допоміг розвинутися його інтересу до біології, рано вранці не раз здійснюючи з ним орнітологічні екскурсії в довколишній парк. Уотсон згадує, що це батько привчив його завжди відкидати "будь-яке пояснення, яке виходить за рамки розуму і науки".\nУ суворий час Великої депресії 30-х років він ночував у крихітній кімнаті на горищі разом з молодшою двоюрідною сестрою Бетті, в середнього класу передмісті Саут Шор, вечорами граючи в софтбол або в "пні бляшанку" на одноповерхових вулицях. Худий і фізично слабкий підліток, що страждає від шкільних хуліганів, він знаходив розраду в співчутті батьків, які влаштовували регулярні походи за молочними коктейлями, щоб його "відгодувати". Ніхто і не здогадувався, що, це невмілий Уотсон, який не вміє поводитися в компанії, ніхто з однокласників не думав, що він зможе багато чого досягти в житті.\nЗ дитинства, завдяки батькові, Джеймс був зачарований спостереженнями за життям птахів. У віці 12 років Уотсон брав участь у популярній радіовікторини Quiz Kids для інтелектуальних молодих людей. Завдяки ліберальній політиці Роберта Хатчинса він вступив до коледжу у віці 15 років. Прочитавши книгу Ервіна Шредінгера «Що таке життя з точки зору фізики?» Уотсон змінив свої професійні інтереси з вивчення орнітології на вивчення генетики.\nУотсон з дитинства не вважав себе особливо обдарованим. "Я ніколи не був одним з тих хлопчиків-геніїв, які вміють вирішувати задачі з математики", - зізнається він. Однак згадує, що вчителям він подобався, і зазначає: "Напевно, у мене була якась іскра, якої я сам не помічав". Всього в п'ятнадцять років, дуже рано, він вступив до Чиказького університету. Його мати була знайома з головою приймальної комісії, і він каже: "Я завжди думав, що надійшов від того, що їм подобалася моя мама". Блискучому, але невпевненій в собі підліткові університет дав бажану перепочинок. "Світ, де я міг досягти успіху, працюючи головою, а не за рахунок популярності або статури, - цей світ був для мене всім", - пише він.\nПісля школи він вступив до коледжу при Чиказькому університеті, де зацікавився орнітологією. Після закінчення коледжу в 1947 р. зі ступенем бакалавра зоології став студентом Університету Індіани. Саме там на нього зробили глибоке вплив генетики Г. Мюллер (Нобелівська премія, 1946) та С. Лурія (Нобелівська премія, 1969). Дисертація Уотсона, виконана під керівництвом Лурія, була присвячена вивченню ефекту жорсткого рентгенівського випромінювання на розмноження бактеріофагів. Лурія вважав, що зрозуміти природу гена можна не раніше, ніж буде встановлена хімічна структура ДНК, і відправив Уотсона до Європи вивчати хімію нуклеїнових кислот. У 1950-1951 Уотсон провів рік в якості постдокторанта Національної ради з наукових досліджень у Копенгагені, де знову працював з бактеріальними вірусами, намагаючись вивчити перетворення їх ДНК. У 1951 він відправився на зоологічної станції в Неаполі. Там на симпозіумі зустрів М. Уїлкінса і вперше побачив рентгенограму кристалічної ДНК. Такі рентгенограми були отримані Р. Франклін (R. Franklin, 1921-1958) в Кінгс-коледжі Лондонського університету. Аналізуючи їх, керівник цих робіт Уілкінс уявляв собі молекулу ДНК у вигляді подвійної або потрійної спіралі, що складається з молекул цукру (дезоксирибози) і залишків фосфорної кислоти. Зустріч змусила Уотсона змінити напрямок досліджень і перейти до структурної хімії нуклеїнових кислот. Лурія домовився, що Уотсон буде працювати в Кавендішської лабораторії, куди той і відправився в жовтні 1952.\nЯк постдокторант Національного науково-дослідного ради він отримав стажування в Данії, у Копенгагенському університеті (1950-1951). Його темою там стало біохімічне дослідження ДНК бактеріофага. Восени 1951 р. за протекцією С. Лурии він переїхав до Англії, у Кавендишській фізичну лабораторію Кембриджського університету і почав вивчати разом з Дж.К. Кендрю (майбутній лауреат Нобелівської премії з хімії 1962 р.) структуру білків. Тут відбулося знайомство Уотсона з британським фізиком Френсісом Криком. Через 18 місяців їх незвичайний тандем привів на превеликий відкриття в історії біології - конструювання істинної тривимірної моделі ДНК. Далі шляхи цих вчених розійшлися (правда, вони разом трудилися короткий час у 1955-1956 рр..).\nУ той же самий час Уотсон вивчав структуру вірусу TMV, використовуючи дифракційні рентгенівські методи, і в 1952 довів, що вірус має гвинтову конструкцію.\nУотсон вважає за краще харчуватися в лабораторній закусочній "Уіншіп'с", гучною і приземленою, з видом на гавань, що носить ім'я людини, який був у той час моїм керівником і про кого Уотсон пише: "З усіх людей, яких я знав, його сміх поступається по гучності тільки сміху Френсіса Кріка ". Він із захопленням спілкується з іншими відвідувачами закусочній - руки засунуті у глибокі кишені червоних шортів до колін, на голові красується помаранчева крислатий капелюх від сонця. Він згадує, як захопила його свого часу неформальна та інтелектуальна атмосфера лабораторії Колд Спрінг Харбор, куди він вперше потрапив двадцятирічним магістрантом-біологом, слухачем річного курсу. Він говорить, що в ті давні дні молекулярна біологія була дуже маленькою областю і люди "не знали, що таке ДНК". Його зовсім зачарував Макс Дельбрюк (Max Delbruck), харизматичний молодий німець, директор лабораторії, який грав у теніс і не був "відсталим".\nКоли Уотсон 23-річним, жадібним до істини про спадкової інформації, що зберігається в наших клітинах, прибув до Кавендіш Лебораторі в Кембриджі, його відкритий американський стиль привернув увагу Френсіса Кріка з його "екстраординарними здібностями співрозмовника", і він потрапив на гачок. Для нього раптом перестало мати значення, що думав Дельбрюк. "Важливо було, що думає зараз". Ці двоє вільно обговорювали свої наукові досягнення з іншими дослідниками з Кембриджа і Лондонського королівського коледжу, і Уотсон говорить, що ці обговорення зіграли ключову роль в їх успішної розробки детальної моделі молекули ДНК.\nПісля публікації статті Уотсона і Крику про структуру ДНК в журналі «Nature» в 1953 р. , яка зробила обох всесвітньо відомими, американський дослідник повернувся в США і приступив до роботи в Каліфорнійському технологічному інституті (на посаді старшого наукового співробітника кафедри біології). У 1956 році він був запрошений до Гарвардського університету, де послідовно перебував на посадах асистента професора, ад'юнкт-професора та повного професора (з 1961 р.).\nУ Гарварді Дж. Уотсон працював до 1976 року. Ще раніше в 1968 р. він увійшов до штату лабораторії Колд-Спрінг-Харбора, де обіймав посаду директора, президента і ректора. Його блискуча майже 40-річна кар'єра на цьому терені перервалася у жовтні 2007 року в 79-річному віці після публічної дискусії про расових генетичних детермінантах розумових здібностей, в якій преса приписала вченому расистські погляди , у зв'язку з чим йому довелося піти у відставку .\nУ Колд-Спрінг-Харборі Уотсон повною мірою розгорнув свій організаторський талант, керуючи колективом, який розробляє актуальні напрями молекулярної біології стосовно завдань онкології, нейробіології і т.д.\nЗ 2008 року Дж. Уотсон у переддень свого 80-річчя розпочав працювати радником новоутвореної інституту - Allen Institute for Brain Science (Сіетл, штат Вашингтон). Раніше в січні 2007 р. він прийняв запрошення Л. Белеза, президента Фонду Champahmaud, стати главою наукової ради (дорадчого органу) Фонду та сформувати його на свій розсуд.\nСпеціально треба підкреслити його керівництво Національним центром дослідження геному людини при Національному інституті здоров'я (1989-1992).\nНавряд чи варто перераховувати список нагород і почесних звань, яких удостоєний цей екстраординарний учений. Однак про частину найбільш престижних слід згадати (крім Нобелівської премії): член Лондонського Королівського товариства (1981), медаль Коплі Лондонського Королівського товариства (1993), медаль Менделя, член Датської академії наук і мистецтв, почесний член АН СРСР (1989), медаль М . В. Ломоносова (1995), незліченні нагороди на батьківщині (премія Альберта Ласкера - 1960, золота медаль Джона Дж. Карті Національної академії наук - 1971, Президентська медаль Свободи - 1977, медаль Беджаміном Франкліна за видатні досягнення в науці - 2001, і ін), нарешті, звання почесного лицаря Британської імперії (2002).\nЯк особливий знак поваги до заслуг вченого необхідно вказати на секвенування його власного геному, здійснене в 2007 році двома компаніями: 454 Life Sciences і BCM Human Genome Sequencing Center.\nАле знайшовся і людина, який здавався несприйнятливим до не по роках розвиненому інтелекту Уотсона і до його готовності до співпраці. Це була Розалінда Франклін, відомий фахівець з рентгенівської кристалографії. І Уотсон, і її колишній колега Моріс Уілкінс, який розділив з Уотсоном і Криком Нобелівську премію, описували її як "недружню". У той же час Уотсон зізнається, що сам він ніколи не соромився попросити ради, і пише, що для кожного краще "дізнатися наявні недоліки, ніж не мати можливості перейти до наступної проблеми". Франклін, мабуть, була не готова до критики і вважала за краще працювати над ДНК в ізоляції, ревно охороняючи свої результати. Уотсон відзначає, що "уникати конкурентів тому, що боїшся розкрити їм занадто багато, - небезпечний шлях".\nУ закусочній, за сендвічем з плавленим сиром і чашкою кави з льодом, він згадує про свої стосунки з "Розі". "У ній, має бути, було щось від синдрому Аспергера, - неголосно каже він, - тому що вона, здавалося, зовсім не дивилася на людей і завжди прагнула пройти мимо. Я думаю, що вона до ладу не знала, щo інші люди думають, і через це ображала їх. Її розпитували на якихось жахливих співбесідах в Раді медичних досліджень, і, по-моєму, вона після них плакала. Вона була важким людиною ". Тут він пом'якшується: "Я всім кажу, що замість того, щоб сердитися на важких людей, потрібно розуміти, що вони не самі себе зробили такими. Це жахливо. І, по-моєму, в науці відбувається відбір на важких людей, тому що всі думають, що наука має справу з ідеями, а не з людьми. Але якщо ти займаєшся наукою і розумієш, що не можеш спілкуватися з іншими, ти опиняєшся у вкрай невигідному становищі ".\nУ 1962 році Уотсон, Крік і Вілкінс отримали Нобелівську премію з фізіології і медицині, але до того часу Франклін, чиї дані дозволили зробити їх відкриття, вже померла, у віці 37 років, від раку яєчників. Коли в 1968 році Уотсон описав "ДНК-перегони" і повідомив, що Уілкінс показав йому дані Франклін без її відома, і до того ж зневажливо відгукнувся про її зовнішніх даних, його піддали різкій критиці феміністки, обурені обставинами, які вони визнали кричущим проявом статевої дискримінації. Хоча премія з однієї дисципліни може бути розділена між не більше ніж трьома лауреатами і хоча роль Франклін не залишилася невизнаної, феміністки стверджували, що її внесок навмисно принизили. Коли в інтерв'ю того часу Уотсона запитали, чому зовнішність жінки має значення, він відповів: "Тому що це важливо". Ці слова, безсумнівно, сягають до переконань його вихованих наставників ранніх років, коли манери мали значення і недоброзичливість "була просто неприпустимим стилем поведінки". Його "старомодні" ідеали виявляються час від часу і сьогодні. Він описує дружину Макса Дельбрюка, Менні, як досить привабливу, але "не таку, на якій йому варто було б одружитися", додаючи, що вона страшенно готувала і ніколи не цікавилася ні участю в прийомах, ні пошуком спонсорів, що личило б дружині університетського президента . Він також не раз говорить про своє несхвалення жінок, які перетворюють чоловіків у "жінкоподібних", тобто "чоловіків, яким не вистачає сміливості нічого сказати, - це нікуди не годиться!"\nЗ феміністками у нього завжди проблеми. Пам'ятаю, як він підійшов до мене в той день, коли, десять років тому, в одній британській газеті з'явився заголовок: "Робити аборт, якщо у дитини гомосексуальні гени, - говорить нобелівський лауреат". Широко розкривши очі, несподівано напруженим голосом він сказав: "Що мені робити з пресою?" За обідом він знову згадує про цей інцидент. "Я говорив чисто гіпотетично, - пояснює він. - Якщо гомосексуальність можливо виявити до народження, чи може жінка зробити аборт? Я сказав, що вона повинна мати на це право, тому що більшість жінок хочуть мати онуків, крапка. Ми не можемо це зробити , але це здоровий глузд. У будь-якому випадку, - говорить він, стомлено хитаючи головою, - це був поганий день, коли вийшов той заголовок. Я лише виступав за свободу жінок мати таких дітей, як їм хочеться, а не говорив про те, що правильно, а що неправильно ".\nОдна з його колишніх учениць, відомий біолог і переконана феміністка, обурена тим, як він описав її у своїй книзі. Він пише, що вона "кулею вилетіла з аудиторії", коли колишній президент Гарварду Ларі Саммерс виступив зі своєю сумно знаменитої лекцією, де припустив, що менша частка жінок, ніж чоловіків, на штатних наукових посадах в університетах може бути наслідком, в числі іншого, вроджених відмінностей між статями - теорія "непопулярна, хоча навряд чи необгрунтована", відзначає Уотсон. "Вона може критикувати чоловіків, а й чоловіки можуть критикувати жінок, - каже він. - Мене весь час критикують, і я приймаю це як належне. Якщо ти береш участь у суспільному житті, то неминуче стаєш об'єктом критики". Що ж до питання про рівність статей, то він зауважує: "Мене турбує лише справжня наука". Однак він з радістю визнається, що цінує гарну посмішку або зовнішні дані в поєднанні з відповідним одягом. Складно не помітити його любов до прекрасного: картинки, скляні скульптурки і його елегантна дружина Ліз, яка на 20 років молодшою за нього. Одного разу в молодості він сказав: "Майже все, що я коли-небудь робив, навіть в науці, я робив в надії зустріти симпатичну дівчину". Але коли мова заходить про науку, він виглядає абсолютно неупередженим. Він визнає, що Розалінда Франклін першою побачила б подвійну спіраль, "якщо б вважала доречним прийняти участь у змаганні зі створення моделей і могла б взаємодіяти з іншими вченими", і згадує особливо, що одна з його учениць, яку він "цілком заохочував" до науковій кар'єрі і яка стала відомим професором-біологом, називає його "першим справжнім борцем за права жінок в науці". По ходу нашої розмови хтось помічає, що інша колишня його учениця погано дбала про особисту гігієну. Він рішуче хитає головою і заступається за неї: "Ні! Вона володіла неабияким інтелектом".\nЙого другий внесок в історію - це, безсумнівно, лабораторія. Коли він став її директором у 1967 році у віці 39 років, це було старіюче установа, чий внесок у науку був на той момент близький до нуля. Сьогодні це один з провідних світових центрів генетичних досліджень. Її бюджет за минулий рік склав вражаючу суму: 115 400 000 доларів. Уотсон вважає, що успіх прийшов від того, що були вибрані правильні цілі - "важливі і разом з тим досяжні". Пишається він своїм дітищем? "Так, я завжди хотів, щоб все, що ми робимо, було в п'ятірці кращих у світі. Але я домігся цього тільки заохоченням і переконанням людей у тому, що вони досить гарні, щоб зробити щось дуже хороше і стежити за тим, щоб не розтрачувати своє життя на незначні мети ". Він говорить, що лабораторія Колд Спрінг Харбор не вижила б, якби в ній займалися нецікавою наукою. "Наука повинна бути незвичайною, інакше - смерть".\nКоли він став директором, він одночасно працював професором в Гарварді. У 39 років він захопився Редкліфському другокурсниця Елізабет Льюїс (Elizabeth Lewis), своєю молодою асистенткою в університеті. У результаті блискавичного роману він написав своєму близькому другові знаменну листівку зі словами: "Дев'ятнадцятирічна стала моєю". Поки я сиджу в простій кухні в будинку Уотсоном, сюди влітає Ліз з букетом соняшників у руках - "щоб зробити залу веселіше, вони такі симпатичні". Чорнява красуня з широко посадженими очима і сліпучою посмішкою, від якої, каже Уотсон, "я завжди відчуваю себе добре". Безсумнівно, її інтелект і підтримка зіграли не останню роль в успіху лабораторії. Повертаючись пізно ввечері з лабораторії, я нерідко натикалася на невеликі подарунки і записки від Ліз на сходах, що ведуть в нашу прибудову, - наприклад, своєчасні нагадування про вечірку у вихідні. Я незабаром виявила, що Уотсон ніколи не перестають працювати. Будинок був весь час сповнений багатих спонсорів і потенційних жертводавців. У ті часи я нічого не знала про питання фінансування, але тепер розумію, що для того, щоб "привернути дослідників" на роботу в нових будівлях, знадобиться ще близько ста мільйонів доларів понад витрат на будівництво. У пошуках спонсорів Джим застосовує таку ж абсолютно безпосередню тактику, як і в усьому іншому. Він пише: "Ніщо не приваблює гроші так, як пошуки способів лікування від жахливої хвороби".\nАле пошук коріння розумових і психічних розладів викликаний не тільки жагою знань. З двох його синів, 37-річного Руфуса і 35-річного Дункана, старший - інвалід і живе вдома, він позбавлений здатності планувати майбутнє. "Руфус просто не міг навчатися в школі, - каже Вотсон. - Він був здібним, але не міг написати семестрову роботу, бо не вмів організувати свої думки. Він живе одним днем і ні про що інше не хоче думати". Руфус був вперше госпіталізований в 1986 році, в той час, коли проходила конференція про геном людини. Уотсон усвідомив, що ніколи не зможе дізнатися природу його хвороби, поки не виділить відповідальні за неї гени. Але в міру того, як про причини шизофренії стає відомо все більше, він замислюється про те, чи не може він сам бути причиною хвороби. "Мене турбує, що мені було 42, коли народився Руфус, - говорить він. - Я читав, що частота шизофренії зростає разом з віком обох батьків". Від цієї теми він переходить до викладу своєї новітньої соціобіологічні теорії про те, що "Віагра" бореться проти еволюції "- тому що якщо в ході еволюції йшов відбір на підтримку розладів ерекції, то сенс цього відбору був у тому, щоб у людей похилого віку рідше народжувалися діти . Він пропонує, щоб "чоловіки зберігали свою сперму, коли їм п'ятнадцять, якщо вони хочуть стати батьками, коли їм буде вісімдесят".\nВін говорить про "жаху і руйнуванні", які можуть прийти в життя людей через дитину з важкою формою аутизму, і сподівається, що, навчившись діагностувати аутизм на ранніх етапах, "ми зможемо запобігти народженню наступних дітей в деяких сім'ях [схильних до аутизму ] ". Його мати померла молодою, у віці 57 років. Він говорить, що її серце було ослаблено ревматизм ще раніше, а його батько помер від раку легенів. Саме прагнення розібратися в біології раку і змусило його врешті-решт кинути професорську кафедру в Гарварді. На посаді директора лабораторії Колд Спрінг Харбор він міг керувати висококласними професіоналами, зосередивши свої зусилля спершу на тому, щоб "брати на роботу вчених, зацікавлених не менше його у вивченні біології раку, а потім на тому, щоб знайти необхідне фінансування, щоб вона змогла втілити свої ідеї в роботі ".\nАле що ж сам Уотсон? "Я був колись на 3 дюйми вище ростом, - змовницьки повідомляє він. - Мій зріст був 6 футів 2 дюйми, а тепер, думаю, навряд чи досягаю 5 футів 10,5 дюйма. - Він переходить на шепіт: - Ми зменшуємо ". Ще одне джерело розлади для нього полягає в тому, що, коли була прочитана послідовність нуклеотидів його ДНК, виявилося, що у нього мало що залишилося від Y-хромосоми - це еволюційний феномен, зазвичай виявляється у старіючих чоловіків. Він усміхається: "Я намагаюся про це не думати". В молодості його дуже турбувала зовнішність, але він і тепер не любить дивитися на себе. "Біда в тому, - каже він, коли фотограф показує йому фотографію, - що мені такі, як я, не подобаються". Коли він виглядав краще за все? Він сміється: "У двадцять п'ять. Але я б погодився і на тридцять п'ять. Чоловік, яким би він не був старим, хотів би думати про себе як про не більш ніж тридцятип'ятирічної, але подивишся на дружину, якій сорок п'ять, і? Ні ! Відразу ж зрозумієш, скільки тобі років ".\nВизначення структурної моделі ДНК стало кордоном, після якого почався небачений розквіт молекулярної генетики: синтез РНК і ДНК in vitro, розшифрування генетичного коду, рекомбінантні ДНК, генна інженерія, секвенування геномів і, нарешті, постгеномние технології. Дві антипаралельні спіралі зачарували весь світ. В історико-науковій літературі пріоритет Уотсона і Крику ніколи не піддавався сумніву. Однак поступово (в тому числі, ймовірно, і під впливом кілька прямих і часом іронічних суджень, які дозволив собі висловити Уотсон у своїй сенсаційній книзі «Подвійна спіраль») стали з'являтися роботи з обгрунтуванням висновку про першість або паритеті Р. Франклін, перемішаним з роздумами про антифемінізм англійських вчених і жалями про її передчасну кончину.\nБезумовно, ретроспективне розкручування історії, а тим більше ревізія і перегляд доконаних фактів - заняття невдячне. Більш того, переписувачі історії часто цим вирішують власні кон'юнктурні завдання, а не з'ясування істини. Іншим хочеться розкопати заднім числом елементи цікавої інтриги чи драми. До того ж не можна вибудовувати висновки на підставі деяких гумористичних скетчів та ескапад з мемуарів Уотсона (особливо щодо Розалінди Франклін - «Розі», тим більше, що в епілозі автор дуже тепло про неї відкликається). Достовірно відомо, що після побудови знаменитої моделі ДНК її винахідники показали підготовлену до друкування в журналі "Nature" статтю своїм колегам - М. Вілкінсу і Р. Франклін. Був досягнутий консенсус щодо колективної публікації трьох робіт під загальною рубрикою «Молекулярна структура нуклеїнових кислот», причому Уілкінс відмовився від запропонованого йому співавторства з Уотсоном і Кріком. Всі ці три статті одночасно вийшли 25 квітня 1953, поміщені один за одним, починаючи з повідомлення Уотсона і Крику [17, 21, 8]. Вони є в pdf - див Інтернет-джерела. Крім того, в статті Р. Франклін є фраза про те, що її основні ідеї не суперечать моделі Уотсона і Крику: у разі заявки на пріоритет контекст був би інший.\nПо суті справи, з точки зору наукової етики всі сумніви дозволяє дана потрійна узгоджена публікація всіх учасників процесу, при якій був чітко розділений часткової внесок у вирішення загальної проблеми. Так уже сталося, що в історію увійшла тільки цитована тисячі разів стаття Уотсона і Крику: вона не аналізувала рентгеноструктурні та інші деталі, а дала ясний, зрозумілий всім образ подвійної спіралі, закрученої за типом гвинтових сходів, і закінчувалася фразою, що висвітлювала шлях біологам усього світу : «It has not escaped our notice that the specific pairing we have postulated immediately suggests a possible copying mechanism for the genetic material» («Від нашої уваги не вислизнуло, що встановлене нами специфічне спаровування безпосередньо вказує на можливий механізм копіювання генетичного матеріалу») ( рис. 3). Таким чином, важке питання про механізми реплікації гена знаходив своє рішення. Інший момент - це прямі або непрямі домагання ряду дослідників не з Каведішской лабораторії.\nАвтор книги - видатний американський учений Джеймс Д. Уотсон. Кожен, хто стежив за останніми досягненнями світової біології, напевно чув його ім'я поруч з іменами англійців Френсіса Кріка і Моріса Уїлкінса. Ці троє вчених, які отримали в 1962 році Нобелівську премію, зробили одне із самих значних відкриттів у біології XX століття: встановили структуру молекули ДНК - генетичного матеріалу клітини, що зберігає інформацію про спадкові ознаки організму.\n«Подвійна спіраль» - автобіографічна повість, у якій Уотсон докладно розповідає про те, як він і його співавтори прийшли до цього відкриття, - знайомить читача з «кухнею» великої науки. Невимушена манера викладу, яскраві характеристики дійових осіб - відомих американських і європейських вчених, подібний літературна мова залучать до книги увагу не лише науковців, а й любителів науково-популярної літератури.\nЛітературний твір Дж. Уотсона створило навколо імені автора не менший ореол популярності, ніж саме наукове відкриття, історію якого «Подвійна спіраль» описує і яке, як всі знають, принесло Уотсону спільно з двома іншими вченими найвищу міжнародну наукову нагороду - Нобелівську премію. Немає сумніву, що не було іншої книги зі сфери науки, яка отримала б стільки відгуків майже у всіх найбільш поширених наукових журналах і стала б предметом настільки ж живого (і часто не дуже здорового) інтересу з боку значно більш широкого кола читачів, ніж це зазвичай має місце.\nНечувана справа - книга про науку виявилася бестселером поряд з останньою книжкою Агати Крісті або Сіменона. Підстав для такої надзвичайної популярності чимало. У наші дні навіть школяр-старшокласник або далекий від науки пересічний читач газети або щотижневого журналу вже щось чув про генетичному коді і про відкриття «речовини спадковості» - горезвісної ДНК з її своєрідним будовою у вигляді двох ниток, закручених один навколо іншого у « подвійну спіраль ». Досить заманливо дізнатися з вуст автора цього відкриття про те, як воно було зроблено. Але, звичайно, однієї такої наукової допитливості недостатньо, щоб зробити книгу бестселером. Велику роль зіграла та атмосфера літературного «скандалу», яка склалася навколо твору Уотсона ще навіть до його фактичного випуску в світ і все ширше розповсюджувалася після появи книги.\nПричина цього лежить в подвійності матеріалу, з якого побудована книга. Вже в самій її назві ця двоїстість алегорично відображена. Тугіше, ніж дві нитки в молекулі ДНК, закручуються в оповіданні дві провідні теми. Одна з них - власне наукова, опис етапів видатного наукового відкриття. Друга тема - це матеріал типу «домашньої хроніки», де «будинком» є життя наукового колективу і навіть ширше - світового співтовариства вчених, в якому стираються межі міст, країн, континентів. На сторінках книги спіраллю звиваються кроки наукового пошуку та людські відносини; характеристика хімічної структури макромолекул і оцінка (до чого суб'єктивна!) Характерів дійових осіб; рушійна сила наукової інтуїції і - спонукання далеко не піднесеного властивості. Оскільки друга тема зачіпала не мудровані хімічні уявлення, а стосувалася рис людської натури, близько знайомих кожному і притому ставилися не до вигаданим героям, а до реальних особам, то не дивно, що саме ця сторона книги стала принадою для широкого читача, надала їй характер сенсаційності . Прямота суджень автора, його велика щирість (часом, правда, що межує з цинізмом), жвавість мови, скульптурна опуклість образів (нерідко з елементом гротеску або, в кращому випадку, дружнього шаржу) і особливо його повна нещадність по відношенню до самого себе (за влучним зауваженням Андре Львова, автора однієї з по-справжньому блискучих рецензій на книгу Уотсона, останній «провів над собою судово-медичний розтин») - все це є достатньою підставою, щоб поставитися поблажливо до ризикованих і далеко не завжди необхідним екскурсів особистого характеру. Уотсон у цій частині своєї книги немов задався метою прикласти до себе і до оточуючих його побратимам-науковцям старий афоризм: «Homo sum et nihil humanum a me alienum esse puto» - «Я людина, і ніщо людське мені не чуже». Ми пам'ятаємо, що у Достоєвського чорт у розмові з Іваном Карамазовим змінює форму цього вислову, підставляючи слово «сатана» замість слова «людина». Нова форма була б доречна і для характеристики позиції Уотсона: «Ми вчені, і ніщо людське нам не чуже».\nНауково-пізнавальна цінність книги Уотсона далеко переважує ті її сторони, за які автору довелося вислухати чимало докорів, розсіяних у численних рецензіях і відгуках на книгу. Треба сказати, що загальна оцінка книги, за окремими винятками, була найвищою мірою позитивною. Найкращим свідченням цього є передмова сера Лоуренса Брегга, директора Кавендішської лабораторії, де розігрувалися описувані в книзі події. До речі, він фігурує в числі персонажів книги.\nДля серйозного читача - а абсолютно очевидно, що саме на нього і розрахована в кінцевому рахунку книга Уотсона, - «Подвійна спіраль» поза всяким сумнівом становить неабиякий інтерес. Навряд чи треба що-небудь додати до тієї оцінки, яку дав цій книзі неперевершений побутописець життя наукових кіл Англії Чарльз Сноу: «У літературі не знайти твори, яке краще дало б відчуття того, як відбувається справжнє наукова творчість. Книга розкриває цілий новий світ для широкого читача, що не належить до середовища вчених ». Але абсолютно ясно, що з особливим інтересом і користю книга Уотсона буде прочитана тими, хто за своїм покликанням і родом діяльності стикається з наукою, людьми різних спеціальностей і різних поколінь.\nПередмова Лоуренса Брегга\nЦі спогади про події, які призвели до відкриття структури ДНК - основного спадкового речовини клітини, багато в чому своєрідні. Мені було дуже приємно, що Уотсон попросив мене написати до них передмову.\nПерш за все, ці спогади цікаві в науковому відношенні. Відкриття структури ДНК з усіма її біологічними наслідками було одним з найбільших наукових подій нашого століття. Воно спричинило за собою величезну кількість нових досліджень і зробило справжній переворот в біохімії. Я був серед тих, хто наполягав, щоб Уотсон записав свої враження, поки вони ще свіжі в його пам'яті, знаючи, який це буде значний внесок в історію науки. Результат перевершив всі очікування. Останні глави, де так жваво описується народження нової ідеї, драматичні в найвищому сенсі слова. Напруга наростає і наростає аж до самої розв'язки. Я не знаю іншої книги, що дозволяє читачеві з такою повнотою розділити з дослідником всі труднощі, сумніви і кінцеву перемогу.\nДалі, історія цього відкриття дає разючий приклад дилеми, яка може постати перед ученим. Йому відомо, що його колега багато років працює над якоюсь проблемою і ціною напруженої праці зібрав велику кількість даних, які поки не публікує, розраховуючи ось-ось домогтися остаточного успіху. Він знайомий з цими даними і має серйозні підстави вважати, що його власний підхід, а можливо, просто якась нова точка зору, приведе просто до рішення. Запропонувати свою співпрацю? На такому етапі це може бути сприйнято як вторгнення в чужу область. Продовжувати дослідження самостійно? Але не так просто розібратися, чи дійсно вирішальна ідея належить тобі, а не почерпнута тобою, крім власного бажання, із розмов з іншими. У результаті в людей науки виробилося щось нагадує кодекс честі згідно з яким за колегою визнається виключне право на те напрямок досліджень, яке він застовпив - але тільки до певної межі. Якщо ж такі дослідження ведуться не двома, а багатьма вченими, то будь-які обмеження відпадають. Ця дилема ясно простежується в історії відкриття ДНК. Усі, хто мав до нього близьке відношення, були глибоко задоволені тим, що при присудженні Нобелівської премії належне визнання отримало не тільки блискучий і швидке рішення, знайдене Криком і Уотсоном в Кембриджі, а й довгі, ретельні дослідження Уїлкінса в Кінгз-коледжі Лондонського університету.\nНарешті, ці спогади цікаві і в людському відношенні - як розповідь про враження, яке Європа, і особливо Англія, справила на молодого американця. Він пише з пепісовской відвертістю.\nТим, хто фігурує в книзі, слід запастися поблажливістю перш, ніж вони почнуть її читати. Потрібно пам'ятати, що ця книга - ще не історія, а тільки автобіографічний внесок в історію, яка коли-небудь буде написана. Як зазначає сам автор, він викладає тут швидше свої враження, а не об'єктивні факти.\nНасправді ситуації нерідко були значно складнішими, а мотиви вчинків дійових осіб - зовсім не такими, якими вони представлялися йому тоді. З іншого боку, не можна не визнати, що у своєму інтуїтивному розумінні людських слабкостей вона нерідко виявляється прав.\nАмериканські учені постаралися звести воєдино всі досі відомості про ДНК, як фізико-хімічні, так і біологічні. Як пише В.М. Сойфер: «Уотсон і Крик піддали аналізу дані рентгеноструктурного аналізу ДНК, зіставили їх з результатами хімічних досліджень співвідношення нуклеотидів в ДНК (правила Чаргаффа) і застосували до ДНК ідею Л. Полінга про можливість існування спіральних полімерів, висловлену ним у відношенні білків. У результаті вони змогли запропонувати гіпотезу про структуру ДНК, згідно з якою ДНК представлялася складеної з двох полінуклеотидних ниток, з'єднаних водневими зв'язками і взаємно закручених один щодо одного. Гіпотеза Уотсона і Крику так просто пояснювала більшість загадок про функціонування ДНК як генетичної матриці, що вона буквально відразу була прийнята генетиками і в короткий термін експериментально доведено ».\nВиходячи з цього, Уотсон і Крик запропонували таку модель ДНК:\n1. Два ланцюжки в структурі ДНК оповиті одна навколо інший і утворюють правозакручена спіраль.\n2. Кожен ланцюг складена регулярно повторюваними залишками фосфорної кислоти і цукру дезоксирибози. До залишків цукру приєднані азотисті основи (по одному на кожен цукровий залишок).\n3. Ланцюжки фіксовані один щодо одного водневими зв'язками, що з'єднують попарно азотисті основи. У результаті виявляється, що фосфорні та вуглеводні рештки розташовані на зовнішній стороні спіралі, а підстави укладені всередині її. Підстави перпендикулярні до осі ланцюжків.\n4. Є зазвичай відбору для з'єднання підстав у пари. Пуриновое підстава може поєднуватися з пірімідіновим, і, більше того, тимін може з'єднуватися тільки з аденіном, а гуанін - з цитозином ...\n5. Можна поміняти місцями: а) учасників даної пари, б) будь-яку пару на іншу парі, і це не призведе до порушення структури, хоча вирішальним чином позначиться на її біологічну активність.\n«Наша структура, - писали Уотсон і Лемент, - полягає, таким чином з двох шнурів, кожна з яких є комплементарної по відношенню до іншої».\nУ лютому 1953 року Крік і Уотсон зробили повідомлення про структуру ДНК. Місяцем пізніше вони створили тривимірну модель молекули ДНК, зроблену з кульок, шматочків картону та дроту. Уотсон написав про відкриття своєму шефові Дельбрюк, а той - Нільса Бора: «Приголомшливі речі відбуваються в біології. Мені здається, Джим Уотсон зробив відкриття, порівнянне з тим, що зробив Резерфорд в 1911 році ». Варто нагадати, що в 1911 році Резерфорд відкрив атомне ядро. Модель дозволила іншим дослідникам чітко уявити реплікацію ДНК. Два ланцюги молекули поділяються в місцях водневих зв'язків на зразок відкриття застібки-блискавки, після чого на кожній половині колишньої молекули ДНК відбувається синтез нової. Послідовність підстав діє як матриця, або зразок, для нової молекули.\nСтруктура ДНК, запропонована Ватсоном і Кріком, відмінно задовольняла головному критерію, виконання якого було необхідно для молекули, що претендує на роль сховища спадкової інформації. «Остов нашої моделі у високому ступені впорядкований, і послідовність пар основ є єдиною властивістю, що може забезпечити передачу генетичної інформації», - писали вони. Крик і Вотсон завершили створення моделі ДНК в 1953 році, а через дев'ять років спільно з Вілкінсом вони отримали Нобелівську премію 1962 року з фізіології і медицини «за відкриття, що стосуються молекулярної структури нуклеїнових кислот та їх значення для передачі інформації в живих системах». А.В. Енгстрем з Каролінського інституту сказав на церемонії вручення премії: «Відкриття просторової молекулярної структури ... ДНК є вкрай важливим, т до намічає можливості для розуміння в найдрібніших деталях загальних і індивідуальних особливостей всього живого». Енгстрем зазначив, що «розшифровка подвійної спіральної структури дезоксирибонуклеїнової кислоти зі специфічним парним з'єднанням азотистих основ відкриває фантастичні можливості для розгадування деталей контролю і передачі генетичної інформації».\nПісля опублікування опису моделі в англійському журналі «Нейчо» у квітні 1953 року тандем Кріка і Уотсона розпався. Через рік з невеликим Уотсон був призначений старшим науковим співробітником кафедри біології Каліфорнійського технологічного інституту в Пасадені (штат Каліфорнія). У 1955 році, коли він працював асистентом професора біології в Гарвардському університеті Кембриджа (штат Массачусетс), доля знову звела його з криком, з яким він проводив спільні дослідження до 1956 року. У 1958 році Уотсон був призначений ад'юнкт-професором, а в 1961 році - повним професором. У 1965 році Уотсон написав книгу «Молекулярна біологія гена», що стала одним з найбільш відомих і популярних підручників з молекулярної біології. З 1968 року Уотсон - директор лабораторії молекулярної біології в Колд-Спрінг-Харборі (Лонг-Айленд). Відмовившись від посади в Гарварді в 1976 році, він присвятив себе керівництву дослідженнями в лабораторії Колд-Спрінг-Харбор. Значне місце в його роботі зайняли нейробіологія і вивчення ролі вірусів і ДНК в розвитку раку. У 1968 році Уотсон одружився на Елізабет Леві, раніше працювала асистентом в лабораторії. У них народилися два сини. Родина оселилася в будинку, побудованому в XIX столітті на території університетського містечка.\n«Уотсон - геній, тому він завжди буде обурювати обивателів, - каже академік Лев Кисильов. - Він увесь час приблизно на 20 років випереджає ситуацію. У нього так голова влаштована, він нічого з собою зробити не може ». Немов на підтвердження слів російського вченого, Уотсон в черговий раз вибухнув сенсаційним і шокуючою заявою. Виступаючи за Британським телебаченню в передачі, присвяченій п'ятдесятиріччю свого відкриття, Уотсон заявив, що низький рівень інтелекту є спадковим захворюванням і що молекулярні біологи просто зобов'язані вдатися до можливостей генної інженерії, щоб здолати дурість.\n«Дурість - це справжня хвороба, - сказав в телеінтерв'ю Уотсон, що займає нині посаду президента Лабораторії Колд-Спрінг-Харбор у Нью-Йорку. - Якщо говорити про ті 10 відсотках популяції, які відчувають труднощі навіть із засвоєнням програми початкової школи, то в чому причина? Багато хто говорить, що справа в бідності, педагогічної занедбаності і тому подібних речах. А я вважаю, що це хвороба, від якої потрібно навчитися лікувати за допомогою генетичної терапії ». На думку Уотсона, генами, що впливають на зовнішність людини, теж варто було б управляти: «Люди кажуть, що це буде кошмаром, якщо ми зробимо всіх дівчат красивими. А я вважаю, це буде здорово ».\nЩо стосується Кріка, то в 1953 році він отримав ступінь доктора філософії в Кембриджі, захистивши дисертацію, присвячену рентгенівських дифракційних аналізу структури білка. Протягом наступного року він вивчав структуру білка в Бруклінському політехнічному інституті в Нью-Йорку і читав лекції в різних університетах США. Повернувшись до Кембриджа в 1954 році, він продовжив свої дослідження в Кавендішської лабораторії, сконцентрувавши увагу на розшифровці генетичного коду. Будучи спочатку теоретиком, Крик почав спільно з Сіднеєм Бреннером вивчення генетичних мутацій в бактеріофага (віруси, що інфікують бактеріальні клітини).\n"Я мало думаю про минуле. Як і раніше думаю про те, чи зможемо ми знайти гени, відповідальні за розумові розлади, поки мій розум ще живий, і чи зможемо ми за десять років перемогти рак, і ... навчуся я коли- небудь краще подавати в тенісі ... " Ми чекаємо зеленого світла на світлофорі, повертаючись з тенісного майданчика. Уотсон готується до зустрічі з потенційним спонсором. Я згадую, як була схвильована листком звичайної лабораторної папери, що опинилася на моєму столі кілька місяців тому, - це було запрошення взяти у нього інтерв'ю у зв'язку з виходом його нової книги, - і як вже тоді я задумалася про її етичному змісті. "Якщо я щось вважаю, я кажу це, - заявляє учений. - Я підрахував, що зазвичай принаймні половину часу я міркую, виходячи зі здорового глузду, а значить, це не брехня".\nЩе в 1990 році в журналі "Science" було опубліковано наступне спостереження: "Багато хто в науковому співтоваристві вважають Уотсона диким, і його колеги нерідко все разом затримують дихання, коли він відступає від тексту своїх виступів". Коли в 2000 році він потряс аудиторію, припустивши, що існує зв'язок між кольором шкіри і статевим потягом - висунувши гіпотезу, що люди з більш темною шкірою мають більш сильний статевий потяг, деякі журналісти оцінили це як "розтин трансатлантичного рифта". Американські вчені звинуватили його в "спробах нажитися на колишніх досягненнях для просування ідей, не мають достатнього наукового обгрунтування". Британські вчені заперечували на це, що предмет наукових досліджень не повинен знаходитися під забороною через неполіткоректності. Сьюзан Грінфілд (Susan Greenfield), директор Королівського інституту, сказала, що "ніщо не повинно заважати людині встановлювати наукову істину; наука повинна бути вільна від впливу проблем статевої та расової дискримінації".\nВін говорить, що "глибоко засмучений з приводу перспектив Африки", тому що "вся наша соціальна політика виходить з того, що їх інтелект не відрізняється від нашого, в той час як всі дослідження говорять, що насправді це не так", і я знаю, що до цієї "хворий" темі буде непросто звертатися. Він хотів би сподіватися, що всі люди рівні, але сам заперечує на це, кажучи, що "ті, кому доводилося мати справу з чорношкірими працівниками, переконуються, що це неправда". Він каже, що не повинно бути дискримінації на підставі кольору шкіри, тому що "серед кольорових є чимало дуже обдарованих людей, але не просувайте їх, якщо вони не досягли успіху на базовому рівні". Він пише, що "у нас немає твердих підстав очікувати, щоб виявилося, що інтелектуальні здібності людей, розділених географічно в процесі еволюції, розвинулися абсолютно однаковими. Нашого бажання наділити всіх рівними можливостями розуму як якимось загальним спадщиною людства недостатньо для того, щоб це так і було ".\nНа питання про те, скільки часу може знадобитися для того, щоб знайти ключові гени, що відповідають за відмінності в рівні інтелекту у людей, він відповідає: не більше п'ятнадцяти років. Але можливо, говорить він, і десять років буде достатньо. У своєму прагненні зробити дітей більш грамотними в області ДНК, пояснює Уотсон, воно відкрило присвячений ДНК центр навчання на околиці Гарлема в Нью-Йорку. Він приймає представників меншин до роботи в лабораторію і говорить, що тільки що прийняв чорношкіру дівчину, але, зазначає він, приймати нікого.\nНе викликає сумніву, що Уотсон зможе рішуче заперечити на ту критику, яка його неминуче чекає. Одного разу він сказав іншому вченому - можливо, з оптимізмом, - що "не за горами той час, коли наукової громадськості не залишиться нічого іншого, як віддати політкоректність назад політикам". Навіть провівши рік в його лабораторії, я не можу не нервувати з приводу його пристрасті безапеляційно висловлювати все, що він думає. Критики вважають, що його схильність приймати результати досліджень з області "більш гуманітарних" наук - спроб пов'язати інтелектуальний коефіцієнт IQ з певними генами, але виключити з рівняння суспільство і інші чинники - є небезпечно легковажний підхід до складної проблеми. Однак його коментарі, хоча на перший погляд і здаються спонтанними, насправді завжди прораховані. Без відтінку підступності, але з бешкетництвом великого розуму, що прагне до того, щоб йому кинули виклик. Я питаю, як він заспокоює тих, кого ображають його слова. Він відповідає: "Я намагаюся вдаватися до гумору або до чого-то ще, щоб дати зрозуміти, що я знаю, що у інших людей можуть бути інші погляди".\n"Доктор Уотсон - дуже добра людина і як і раніше молодий душею, - каже він, поки ми виїжджаємо з кампусу. - Він хоче багато знати про все і весь час працює. Але для нього це не робота, для нього це виклик розуму. І коли він стикається з проблемою, тоді і починається цікаве ".\n* Завжди приймайте необхідні рішення перш, ніж це доведеться зробити.\n* Завжди намагайтеся розповісти гарну історію першим.\n* Не підтримуйте проектів, для виконання яких потрібні дива.\n* Де б ви не були, ніколи не будьте самим блискучим співрозмовником.\n* Просіть ради тільки в тому випадку, якщо ви маєте намір йому наслідувати.\nУотсон вважає ключовим вмінням здатність спілкуватися. Він упевнений, що оволодіння навичками спілкування нерідко допомагає досягти успіху більше, ніж процвітають інші люди. "Плітки відіграють величезну роль і серед вчених. А якщо ви не в курсі останніх новин, то ви працюєте як людина, у якого одна рука прив'язана до спини". Ця риса помітна у співробітників Уотсона, чиї розмови в закусочній завжди мають характерний для нього самого невимушений відтінок. Моя директриса згадує, що Уотсону був потрібен "тлумачний, але не занадто завчений претендент, у якого було б багато інших інтересів" і який понад усе був би "товариський".\nУотсон - нестандартний людина по своїй натурі. Тому багато біографи і шанувальники намагалися відобразити його висловлювання та поради щодо занять наукою і згадують про це у своїх дослідженнях.\nЄ інформація з даного питання і в Інтернеті. Так, наприклад, в лекції 18 червня 2007 «Rules for Important Science» («Правила для справжньої науки»)  він висловив на цей рахунок ряд афоризмів:\n· Рада, винесений з дитинства: «Уникайте бійок з більш великими хлопцями або собаками!».\n· Рада від батька: «Приймати істину тільки з досвіду або спостереження, але не з одкровень».\n· Будьте ширше вашої дисертації.\n· Сидите на першому ряду. Якщо щось не розумієте - спитайте.\n· Працювати в неділю! Що ще можна робити по неділях? Ви повинні не працювати тільки тоді, коли є річ, яка краще цього.\n· Ви не повинні працювати в серпні, але не в червні або липні.\n· Алкоголь небажаний.\n· При відкритті структури ДНК, мабуть, допомогло, що в Кембриджі не було дівчат.\n· Заходьте в проблему, над якою працюють 2-3 лабораторії.\n· Ніхто не дозволить вам працювати 10 років без успіху.\n· Працюйте з напарником з рівним інтелектом.\n· Спілкуйтеся зі своїми суперниками.\nДжеймс Уотсон - велика людина. Адже його спільна робота з Криком відкрила великий кругозір для розвитку подальших відкриттів у генетиці й інших науках.\n1. Албертс Т., Брей Д., Льюис Дж., Рефф М., Робертс К., Уотсон Дж. Молекулярна біологія клітини. Т. 1-5 / Пер. з англ. - М.: Світ, 1986-1987 (у 1994 р. вийшло 2-е видання в 3-х т.).\n2. Лауреати Нобелівської премії: Енциклопедія / Пер. з англ. У 2-х т. - М.: Прогрес, 1992. - Т. 2. - С. 537-539.\n3. Мар'янович А.Т., Князькін І.В. Вибух і цвітіння, Нобелівські премії з медицини 1901-2002. - СПб.: Видавництво Деан, 2003. - С. 84-92.\n4. Уотсон Дж. Подвійна спіраль. Спогади про відкриття структури ДНК / Пер. з англ. - М.: Світ, 1969. - 152 с. Є електронна версія: http://www.chem.msu.ru/rus/books/watson/welcome.html\n5. Уотсон Дж. Молекулярна біологія гена / Пер. з англ. - М.: Світ, 1967 (є видання 1971, 1978 рр..).\n6. Уотсон Дж., Туз Дж., Курц Д. рекомбінантної ДНК / Пер. з англ. - М.: Світ, 1986. - 286 с.\n7. Berg P., Baltimore D., Boyer HW, Cohen SN, Davis RW, Hognes DS, Nathans D., Robin R., Watson JD, Weissman W., and Zinder ND Potential biohazards of recombinant DNA molecules / / Science. - 1974. - Vol. 185. - P. 303.\n8. Franklin RE and Gosling RG Molecular Structure of Nucleic Acids - Molecular Configuration in Sodium Timonucleate / / Nature. - 1953 Apr 25. - Vol. 171 (4356). - P. 740-741.\n9. Hunt-Grubbe Charlotte. The elementary DNA of Dr Watson / / October 14, 2007 The Sunday Times.\n10. Watson JD A passion for DNA: Genes, Genomes, and Society. – Cold Spring Harbor Laboratory Press, Cold Spring Harbor, NY, 2000. – 250 p.\n11. Watson JD Avoid Boring People: Lessons from a Life in Science. – New York: Knopf, 2007. – 368 p.\n12. Watson JD DNA: the secret of life. – New York: Knopf, 2003. – 446 p. (with A. Berry) – есть изд. 2004\n13. Watson JD Double helix: A Personal Account of the Discovery of the Structure of DNA. – New York: Atheneum, 1968.\nБіхевіоризм Дж Б Уотсона\nБіхевіоризм ДжБ Уотсона\nАналіз підходів до навчання Толмена і Уотсона


Поліція Волновахи затримала угонщиків автомобіля швидкої допомоги - Волноваський відділ поліції\nВодій залишив службовий транспорт по вулиці Гагаріна незамкненим та пішов у справах, а через 5 хвилин машини вже не було. Злочинці, знявши номерні знаки та об’їхавши блокпости, рухались у Маріуполь. На в'їзді до міста їх було зупинено.\nСьогодні о 14.20 до чергової частини Волноваського відділу поліції надійшло повідомлення від 60-річного чоловіка, який розповів, що по вулиці Гагаріна біля одного з відділень банку невідомі викрали його службове авто швидкої допомоги «УАЗ». Чоловік доповнив, що він залишив ключі в салоні машини, адже вийшов у справах на декілька хвилин.\nВсі наряди поліції негайно були зорієнтовані на пошук транспортного засобу. На території обслуговування Волноваського відділу поліції було введено оперативний план «Перехоплення». За допомогою розумних камер правоохоронці встановили напрямок руху злочинців. Вони, знявши номерні знаки, поїхали в об'їзд блокпостів та через сусідні села виїхали на трасу Слов’янськ – Донецьк - Маріуполь. Поблизу Кас’янівки правоохоронці помітили підозрілий автомобіль та розпочали переслідування. Правопорушники не хотіли зупинятися, адже розуміли, що їх «прогулянка» закінчилась.


Повернення Мухтара — Вікіпедія\n27 змін у цій версії очікують на перевірку. Стабільну версію було перевірено 21 травня 2019.\nПовернення Мухтара (рос. Возвращение Мухтара), в останньому сезоні — Мухтар. Новий слід (рос. Мухтар. Новый след) — російський багатосерійний телесеріал про службового міліцейського собаку Мухтара, виготовлений ЗАТ «Кіт Медіа» на замовлення Студії 2В[ru]. Станом на 1 жовтня 2015 серіал налічує 798 серій і складається з 10 сезонів. Тривалість кожної серії — 44 хвилини. За жанром серіал є детективом. Режисерами виступили Олександр Полинников та Володимир Златоустівський[ru], продюсерами — Юрій Біленький, Олена Імамова, Павло Корчагін[ru], Фелікс Клейман і Катерина Швейко. Серіал спочатку був показаний на телеканалі НТВ, а згодом на Інтері, 1+1 та СТБ.\nЮрій Михайлович Бєлєнькийd і Pavel Korchagind\nДо мене, Мухтаре!\nМосква, Київ і Мінськ\n31 серпня 2004 — теперішній час\n2.2 Слідчо-оперативна група\n2.2.1 Колосов Артем Валерійович\n2.2.2 Жаров Максим Андрійович\n2.2.3 Щепкін Анатолій Іванович\n2.2.4 Самойлов Олексій Валерійович\n2.2.5 Бруснікіна Олена Володимирівна\n2.2.6 Михайлова Василіса Романівна\n2.2.7 Родіонова Анастасія Олександрівна\n2.2.8 Калітіна Катерина Василівна\n2.2.9 Сельська Жанетта Петрівна\n2.2.10 Ільковський Станіслав Дмитрович\n2.2.11 Садовський Інокентій Степанович\n2.3 Інші співробітники райвідділку «Щукіно»\n2.3.1 Хрульов Микола Миколайович\n2.3.2 Тітова Марія Іллівна\n2.3.3 Дятло Віктор Петрович\n2.3.4 Хорошавін Олександр\n2.3.5 Петров Сергій Валентинович\n2.4.1 Малишев Вадим Євгенович\n2.4.2 Шульгін Микита В'ячеславович\n2.4.3 Колосова Надія Дмитрівна\n2.4.4 Єршов Іван Васильович\n2.4.5 Кострова Надія Яківна\n2.4.6 Муромцев Ілля Ілліч\n2.5 Інші персонажі\n2.5.1 Щепкіна Людмила Петрівна\n2.5.2 Щепкін Данило Анатолійович\n2.5.3 Самойлова Ольга Миколаївна\n2.5.4 Самойлов Микита Олексійович\nПодії відбуваються у Московському районі Щукіно[ru] з працівниками районного відділку міліції, а починаючи з восьмого сезону — поліції. Серед них слідчі, оперуповноважені, експерти-криміналісти, патологоанатом, начальник відділу та інші співробітники. Проте у серіалі висвітлювалася лише слідчо-оперативна група, у складі якої несе службу Мухтар, а також начальник відділку — підполковник, а з сьомого сезону полковник, Хрульов М. М., чергові Хорошавін і Петров, та дільничий Дятло В. П. Окрім них були показані родичі та знайомі міліціонерів.\nГероям серіалу трапляються найрізноманітніші справи, складні і не дуже, але усі показані з них розкриваються лише з допомогою Мухтара, який робить їм підказки та іноді розгадує все заздалегідь. Персонажі серіалу змінювались через різноманітні ситуації. Наприклад, перший криміналіст Ільковський поїхав працювати до Америки, перший господар Мухтара Колосов отримав бойове поранення і після лікування у Бостоні вирушив у Іркутськ до матері, а перший слідчий Брусникіна поїхала до нього. Після того оперуповноваженого Щепкіна замінив Самойлов, а нового слідчого Михайлову згодом з підвищенням перевели до Санкт-Петербургу.\nВиконавцями ролі Мухтара — головного героя серіалу — за всю історію проєкту були сімнадцять собак\nВаргун і Дункан Лютар\nЦейс, Бест, Гай і Бакстер\nВакс фон Вайсрусланд Киршенталь (Вася)\nЯкс Хаус Фавор Ді Аллертал\nПрайм Прем Самбатус\nГраф і Рекс Шутц Хунд\nЦеаро фом Цельвандранд (Віват)\nРайдо Альгіз Юстас (Воін), Воін Лєгіон Коба, Дукс Солрад Зеє, Піт Норіс Шварцен Шлосс\nКолосов Артем ВалерійовичРедагувати\nНародився 1971 року, оперуповноважений, мав звання старшого лейтенанта. Досвідчений співробітник. У перших двох сезонах володів автомобілем марки Нива темно-зеленого кольору. Починаючи з другого сезону має дозвіл на співпрацю зі службово-розшуковим собакою.\nСерйозний, емоційний, не завжди погоджується з поглядами свого керівництва. Полюбляє жартувати. В колективі завжди намагається бути дотепним і винахідливим. По натурі лідер, рідко коли почувається збентеженим і зніяковілим. Інколи буває нахабним і примхливим (особливо відносно Вадима), проте цінує справжню чоловічу дружбу і завжди готовий прийти на допомогу. Плекає слабкість до жінок, користуючись їх увагою. Відчував симпатію до своєї колеги Олени Бруснікіної. Навчався разом з нею в юридичному ВНЗ, так як у 49 серії другого сезону «Дорослі ігри» (рос. Взрослые игры) вказано, що вони з одного випуску. На початку третього сезону (дилогія «Поворот») став свідком замовного вбивства і, намагаючись затримати злочинця, отримав чотири вогнепальних поранення. Спочатку поїхав на лікування в Бостон, а потім до матері в Іркутськ.\nЗ'являється у перших двох сезонах, роль виконував Олександр Носик[ru].\nЖаров Максим АндрійовичРедагувати\nНародився 1976 року, оперуповноважений, мав звання старшого лейтенанта, а починаючи з 75 серії сьомого сезону «Путівка для бабусі» (рос. Путёвка для бабушки) — капітана. У третьому-шостому сезонах володів Нивою Артема, у сьомому-дев'ятому — Dodge Durango чорного кольору, а починаючи з десятого — Subaru Forester сріблястого. Має дозвіл на співпрацю зі службово-розшуковим собакою. Є єдинокровний брат Андрій.\nСпочатку працював у кінологічному розпліднику, але пішов звідти після загибелі улюбленого собаки. Потім працював у Мар'їнському[ru] райвідділку міліції, але через нарікання дружини Наталії щодо зарплатні довелося звільнитися та піти до приватного охоронного агентства[ru]. Рік потому дружина пішла від нього до директора чаєрозважувальної (рос. чаеразвесочной) фабрики, а Максим звільнився з приватного охоронного агентства, тому що, попри високу платню, ця робота була занудною для нього. Хотів було повернутися до Мар'їнського райвідділку, але незручно було. Саме тоді Артема Колосова серйозно поранили, і начальник Щукінського[ru] райвідділку Хрульов запропонував залишитися. Максим, не роздумуючи, погодився.\nНовий господар Мухтара. Протягом серіалу через непродуманість сценаріїв мав різноманітні, іноді суперечливі, характери: і серйозний, «бувалий», розлучений чоловік, і незаможний Ромео, який мріє про сім'ю, і просто звичайний чоловік зі своїми перевагами й недоліками. Але найбільше запам'ятовується той образ Максима, у якому він милий і порядний молодик з чистою, незіпсованою душею та добрим серцем. На відміну від Артема, Максим не бігає за жінками, віддаючи перевагу тихим посиденькам з улюбленим собакою. Іноді Максим здається несерйозним, інфантильним і занадто наївним для свого віку. Кохав Олену Бруснікіну, після її уходу довго не міг звикнути до Василіси, але потім почав проявляти до неї інтерес. Починаючи з 88 серії восьмого сезону «Оригамі» (рос. Оригами), Василіса починає жити разом з ним. У дев'ятому сезоні Максим переживає розлучення зі своєю коханою Василісою, але намагається не демонструвати цього. Спершу не міг звикнути до нової начальниці Катерини, але незабаром вони спрацювалися. В кінці дев'ятого сезону через службову необхідність мав короткостроковий роман з бібліотекаркою Джульєттою. У 48 серії десятого сезону «Юпітер-2015» Максим і Катя мали інтимний момент, який перервав Максим, поставивши цим у незручне становище Катю. З тих пір вони уникають одне одного. Має кілька вогнепальних поранень, а також медаль за заслуги. Поїхав до Криму через вагітність дівчини Насті. Звільнився з правоохоронних органів, буде затемнити приватним дресуванням.[джерело?]\nЗ'являється, починаючи з третього сезону, роль виконували четверо акторів у різний час:\nОлександр Волков (3-4 сезони) — лаконічний, харизматичний, різкий, але прямий. Часто сперечається з Анатолієм. Крилата фраза: «Опа-Стьопа» (рос. Опа-Стёпа);\nПавло Вишняков (5-6,9-10 сезони та починаючи з дев'ятого сезону) — скромний і закоханий, оскільки його грає наймолодший актор, трохи інфантильний. Відчайдушний сперечальник. Крилата фраза: «Ай, Муха, молодця!» (рос. Ай, Муха, молодца!);\nОлексій Шутов (7-8 сезони) — делікатний, дипломатичний, акуратний і разом з тим трохи награний і балакучий.\nВладимир фекленко (11-12 сезони)\nЩепкін Анатолій ІвановичРедагувати\nНародився 1971 року, оперуповноважений, мав звання старшого лейтенанта, а починаючи з 51 серії четвертого сезону «Курочка Ряба» — капітана.\nУ дитинстві хворів на моторну алалію, через що до четвертого класу навчався в школі для глухонімих, внаслідок чого володіє мовою жестів. Емоційний, завжди говорить те, що думає, що не заважає йому бути улюбленцем відділку. Полюбляє пожартувати і посперечатися, часто бурчить. Буває невдоволений рішеннями керівництва, вважаючи, що більшість неприємних і важких завдань несправедливо дістається саме йому. Полюбляє важкий рок. Є дружина Людмила і син Данило. В четвертому сезоні їде у відрядження до Америки.\nЗ'являється у перших чотирьох сезонах, роль виконував Віктор Низовий.\nСамойлов Олексій ВалерійовичРедагувати\nНародився 1976 року, серйозний оперуповноважений, мав звання старшого лейтенанта, а починаючи з 75 серії сьомого сезону «Путівка для бабусі» (рос. Путёвка для бабушки) — капітана.\nЗ'являвся у деяких серіях третього сезону, підміняючи Щепкіна, а починаючи з 70 серії четвертого сезону «Казус Садовського» повністю його замінив. Говіркий, наполегливий і буркотливий. Поза робочим часом полюбляє жартувати і давати поради, але під час роботи завжди дуже суворий і серйозний. Хобі — риболовля, біг і футбол. Є дружина Ольга і син Микита. Полюбляє екстрим. Надійний друг і хороший товариш. Крилаті фрази: «Єжкін кіт» (рос. Ёжкин кот), «Ось тобі, бабусю, і Юр'їв день!» (рос. Вот тебе, бабушка, и Юрьев день!), «Їй-богу» (рос. Ей-богу), «Друзяка» (рос. Дружище), «Цікаво дівки танцюють» (рос. Интересно девки пляшут), «Братці-кролики» (рос. Братцы-кролики), «Ось така петрушка» (рос. Вот такая петрушка) і «Старичок» (рос. Старичок). Займається спорт. Єдиний серед колег знав про відносини Максима та Василіси. Наприкінці 48 серії десятого сезону «Юпітер-2015», під час розмови з Максимом, дізнається про освідчення Каті.\nЗ'являється, починаючи з третього сезону, роль виконував Олексій Моісеєв.\nБруснікіна Олена ВолодимирівнаРедагувати\nНародилася 1974 року, досвідчений слідчий, мала звання капітана.\nЗакінчила юридичний ВНЗ із відзнакою, і завдяки завзятості та працьовитості вже отримала звання капітана. Завжди на боці своїх підлеглих, хоча не демонструє цього. Розумна, мила і винахідлива. Завдяки її гострому розуму та винахідливості було розкрито немало заплутаних справ. Має гарні вокальні дані. На початку першого сезону розлучилася з бізнесменом Андрієм Івановим, тому протягом серіалу живе з батьком — генералом міліції Бруснікіним. Серед інших родичів у серіалі згадуються тітка Любов та двоюрідні сестра Єлизавета і брат Валерій. Намагається бути життєрадісною та безжурною. На роботі серйозна та зосереджена. Плекає ніжні почуття до свого колеги Артема, хоча приховує це. В 24 серії четвертого сезону «Розлучення» (рос. Расставание) їде до нього в Іркутськ, де й живе разом з ним.\nЗ'являється у перших чотирьох сезонах, роль виконувала Алла Ковнір.\nМихайлова Василіса РоманівнаРедагувати\nНародилася 1979 року, досвідчений слідчий, мала звання лейтенанта, починаючи з 65 серії сьомого сезону «Третя зірочка» (рос. Третья звёздочка) — старшого лейтенанта, а з дев'ятого сезону — капітана. Акуратний, вимогливий і дуже уважний співробітник.\nДо райвідділку Щукіно[ru] працювала в Одинцово. Зайняла місце Олени Брусникіної, яка вирушила до свого коханого Артема. Знає французьку зі школи, там же займалася грою на фортепіано. Має хрещеницю Марію, чиї батьки багато часу проводять за кордоном і залишають свою дочку на Василісу. В 62 серії четвертого сезону «Втікачі» (рос. Беглецы) взяла під опіку двох хлопців. Василіса — природжений начальник, уміло управляється у відділку, вміє організувати своїх друзів. Плекає романтичні почуття до Максима, дуже за нього турбується. Починаючи з 88 серії восьмого сезону «Оригамі» (рос. Оригами) Василіси починає жити разом з Максимом. На початку дев'ятого сезону її з підвищенням переводять до Санкт-Петербургу.\nЗ'являється у четвертому-восьмому сезонах, а також у 26 серії дев'ятого сезону «Зустріч, що не відбулася» (рос. Несостоявшаяся встреча), роль виконувала Наталія Юннікова.\nРодіонова Анастасія ОлександрівнаРедагувати\nНародилася 1980 року, слідчий, мала звання старшого лейтенанта. Досвідчений і працьовитий співробітник.\nКорінна москвичка. Вельми товариська та добродушна. Тимчасово перевелася з Центрального округу, поки Василіса була у відрядженні у Санкт-Петербурзі.\nЗ'являється у 81-84 серіях восьмого сезону, роль виконувала Єлизавета Курбанмагомедова.\nКалітіна Катерина ВасилівнаРедагувати\nНародилася 1987 року, слідчий, мала звання капітана юстиції.\nРаніше служила на Петрівці[ru] у відділі аналітики. Через свій досить юний вік та брак досвіду буває запальною та примхливою, часто панікує. Батько — Василь Павлович, виріс у селі; мати — Ольга, москвичка; старший брат — Ігор, еколог, постійно в експедиціях; наречений — Едвард, американець, але Катя відхилила його освідчення у 50 серії десятого сезону «Чуже життя» (англ. Чужая жизнь). Було кілька короткострокових романів. Плекає симпатію до Максиму. Важко переживає його відмову, але намагається не демонструвати цього.\nЗ'являється, починаючи з дев'ятого сезону, роль виконувала Світлана Брюханова.\nСельська Жанетта ПетрівнаРедагувати\nНародилася 1966 року, судово-медичний експерт і патологоанатом, мала звання майора.\nВища медична освіта. Трохи дивна, балакуча, обожнює пліткувати. Гостра на язик. Намагається бути оптимісткою, майже ніколи не зневірюється. Була одружена один раз до подій серіалу. Закохана в Садовського і вийшла за нього заміж на початку восьмого сезону. В десятому сезоні, дізнавшись, що Катя плекає почуття до Максима, всіляко допомагає налагодити з ним стосунки.\nЗ'являється, починаючи з першого сезону, роль виконувала Оксана Сташенко.\nІльковський Станіслав ДмитровичРедагувати\nНародився 1963 року, експерт-криміналіст, мав звання майора. Працьовитий і уважний співробітник.\nЧутливий і ранимий, інколи буває занадто наївним і довірливим. У кінці першого сезону поїхав до Америки на стажування.\nЗ'являється у першому сезоні, роль виконував Олександр Коршунов[ru].\nСадовський Інокентій СтепановичРедагувати\nНародився 18 листопада 1972 року, висококласний експерт-криміналіст, мав звання майора. Розбирається у тому числі в балістиці та трасології.\nСором'язливий, незграбний молодик. Трохи скутий, часто образливий і мовчазний. У дитинстві мріяв поступити до мореплавного училища, але не пройшов медкомісію за зором. Бувши студентом, жив у комунальній квартирі у Санкт-Петербурзі. Захоплюється конструюванням кораблів, а також філателією на любительському рівні. Замінив Ільковского, котрий поїхав за кордон. Був небайдужий до своєї колеги Жанетти Петрівни Сельської, проте рідко виставляв свої почуття напоказ. На початку восьмого сезону одружився з нею.\nЗ'являється, починаючи з другого сезону, роль виконував Костянтин Костишин.\nІнші співробітники райвідділку «Щукіно»Редагувати\nХрульов Микола МиколайовичРедагувати\nНародився 1950 року, начальник райвідділку Щукіно[ru], мав звання спочатку підполковника, а починаючи з сьомого сезону — полковника.\nВимогливий і суворий, але співчуваючий начальник. Для своїх підлеглих є прикладом прекрасного начальника та вірного друга, який завжди готовий прийти на допомогу. Серед родичів у серіалі згадуються сестра Наталія, дочка Світлана, племінниця Жанна та онуки Костянтин і Альона. Попри велику родину живе один у власній квартирі. Хоча у першому сезоні негативно ставився до перебування Мухтара у приміщенні відділку, але згодом звикнув до нього і навіть сам завів собаку.\nЗ'являється, починаючи з першого сезону, роль виконував Олександр Воєводін[ru].\nТітова Марія ІллівнаРедагувати\nНародилася 1970 року. Має звання майора.\nНовий помічник Хрульова. У розслідуваннях вона участі не бере, на нарадах у Хрульова може бути присутньою. Може давати поради щодо розслідування, якщо при ній обговорюють питання стосовно розкриття злочину. Інколи виїжджає на місця скоєння злочину в районі як відповідальна від керівництва райвідділку поліції з метою контролю за роботою особового складу на місці злочину. Запальна, але частіше спокійна. Серйозна та рішуча. Далекозорка, тому може читати виключно в окулярах. Прийшла у зв'язку з реформою МВС. Одружена, має двох синів. У дев'ятому сезоні перевелася до райвідділку Мітіно[ru].\nЗ'являється у восьмому-дев'ятому сезонах, роль виконувала Тамара Морозова.\nДятло Віктор ПетровичРедагувати\nНародився 1966 року, дільничий, мав звання капітана.\nКористується повагою серед колег і друзів, проте іноді його не сприймають серйозно. Часто висуває власні версії подій, у яких дуже впевнений. Полюбляє свою роботу і коли його хвалять, але не так, як смачну їжу та пиво. Одружений, є син-школяр Денис. У десятому сезоні отримав нагороду найкращого дільничого північно-західного автономного округа Москви.\nЗ'являється, починаючи з третього сезону, роль виконував Валерій Астахов.\nНародився 1968 року, черговий, мав звання спочатку прапорщика, а наприкінці роботи в райвідділку Щукіно[ru] — старшого лейтенанта.\nПопри сидячий образ життя, досить непогано бігає, як показано у 67 серії сьомого сезону «Перевертень» (рос. Перевёртыш). Є дружина та двоє дітей, як показано у 82 серії третього сезону «Новорічний подарунок» (рос. Новогодний подарок).\nЗ'являється у другому-восьмому сезонах, роль виконував Олександр Сірик.\nПетров Сергій ВалентиновичРедагувати\nНародився 1976 року, черговий. Досвідчений співробітник.\nПрийшов на заміну Олександра Хорошавіна. Найкращий друг Олексія Самойлова. У вільний від роботи час захоплюється серіалами про поліцію.\nЗ'являється у десятому сезоні.\nМалишев Вадим ЄвгеновичРедагувати\nНародився 1975 року, оперуповноважений. Мав звання молодшого лейтенанта. Молодий і недосвідчений співробітник.\nПрийшов для проходження практики у райвідділку Щукіно[ru]. Наполегливий і працьовитий. Намагається бути серйозним, попри численні жарти з боку Артема Колосова, який також називає його студентом. Часто висуває власну версію злочину. Схильний робити поспішні висновки. Іноді здається наївним. Наприкінці другого сезону переводиться до Мітінського[ru] райвідділку.\nЗ'являється у другому сезоні, роль виконував Євген Єфремов.\nШульгін Микита В'ячеславовичРедагувати\nНародився 1975 року, кінолог. Мав звання лейтенанта. Працьовитий, уважний і серйозний співробітник.\nПрийшов з Мітінського[ru] райвідділку. Вивчає методи роботи з розшуковим собакою, проте незлюбив Мухтара.\nЗ'являється у чотирьох останніх серіях другого сезону. Роль виконував Олесь Кацион.\nКолосова Надія ДмитрівнаРедагувати\nНародився 1983 року, слідчий. Мала звання молодшого лейтенанта. Розумний, працьовитий і наполегливий співробітник.\nПрийшла з юридичної академії. Вирішила наслідувати батька, який також був слідчим. Починаючи з кінця шостого сезону працює за професією у Слідчому комітеті.\nЗ'являється у шостій та 83 серіях шостого сезону. Роль виконувала Альона Козирєва.\nЄршов Іван ВасильовичРедагувати\nНародився 1991 року, експерт-криміналіст. Мав звання молодшого лейтенанта. Вельми працьовитий і уважний співробітник.\nЗакінчив школу поліції з відзнакою. Спершу був зарозумілим і довірливим. На початку десятого сезону перевівся до іншого райвідділку до своєї дівчини.\nЗ'являється у дев'ятому та десятому сезонах. Роль виконував Данило Дорошенко.\nКострова Надія ЯківнаРедагувати\nНародився 1989 року, експерт-криміналіст. Мала звання молодшого лейтенанта.\nНайкраща учениця Садовського. Допомагає Інокентію, підміняючи його на виїздах. Знімала квартиру зі своїми знайомими, але вони вважали її занадто порядною. Нині проживає разом із молодшою сестрою-студенткою у знімний квартирі, знайти яку допомогла Сельська. Вельми добродушна.\nЗ'являється у десятому сезоні. Роль виконувала Надія Анципович.\nМуромцев Ілля ІллічРедагувати\nНародився 1987 року, дільничний. Мав звання старшого лейтенанта.\nПрийшов для укомплектування відділку. Дуже артистичний і ранимий молодик, полюбляє собак, постійний відвідувач клубів. Є дружина Ірина та сини Євген і Олександр.\nЗ'являється у десятому сезоні. Роль виконував Ігор Шугалєєв.\nЩепкіна Людмила ПетрівнаРедагувати\nНародилася 1965 року. Дружина Анатолія Щепкіна. Працювала редактором районного кабельного телебачення.\nДомогосподарка, виховувала сина Данила. Вірна і цілком віддана своєму чоловікові. Може бути дуже запальною і ревнивою. Наприкінці четвертого сезону полетіла разом з сім'єю до Америки.\nЗ'являється у перших чотирьох сезонах. Роль виконувала Анна Назарієва[ru]\nЩепкін Данило АнатолійовичРедагувати\nНародився 1991 року. Син Анатолія і Людмили Щепкіних. Навчався у п'ятому класі.\nОдним із друзів є американець Френк. Наприкінці четвертого сезону полетів разом з батьками до Америки.\nЗ'являється у перших чотирьох сезонах. Роль виконував Павло Ільїн.\nСамойлова Ольга МиколаївнаРедагувати\nНародилася 1978 року. Дружина Олексія Самойлова. Працює у благодійному фонді.\nДомогосподарка, виховує сина Микиту. Любить свою сім'ю. Може бути наївною, довірливою і ревнивою.\nЗ'являється, починаючи з четвертого сезону. Роль виконували. Елена Лазович (4 и 5 сезон) и Ольга Моісеєва (5-11 сезоны).\nСамойлов Микита ОлексійовичРедагувати\nНародився 1996 року. Син Олексія і Ольги Самойлових. Навчається на математичному факультеті московського інституту.\nУ восьмому сезоні навчався у школі. Під час навчання у восьмому класі підробляв у піцерії кур'єром. У десятому сезоні поступив до інституту.\nЗ'являється, починаючи з четвертого сезону. Роль виконував Микита Моісеєв.\nСеріал умовно поділяється на 13 сезонів:\n1 40 З 31 серпня до 4 жовтня 2004 року НТВ\n2 50 З 21 лютого до 31 березня 2006 року НТВ\n3 100 З 28 листопада 2006 року до 9 листопада 2007 року НТВ\n4 80 З 13 листопада 2007 року до 26 травня 2008 року НТВ\n5 96 З 9 листопада 2009 року до 28 січня 2010 року НТВ\n6 96 З 29 січня до 7 грудня 2010 року НТВ\n7 96 З 10 травня 2011 року до 5 вересня 2012 року НТВ\n8 96 З 6 вересня 2012 року до 30 квітня 2013 року НТВ\n9 96 З 3 лютого 2014 року до 20 квітня 2015 року НТВ\n10 48 З 21 квітня до 15 жовтня 2015 року НТВ\n11 (Мухтар. Новий слід) 96 З 20 березня 2017 до 14 березня 2018 року НТВ\n12 96 З 14 травня 2018 до 16 вересня 2019 року НТВ\n13 96 2019—2020 НТВ\nМизнікова Людмила Миколаївна\n↑ Мухтар. Перезагрузка [Мухтар. Перезавантаження]. Студія 2В[ru] (російською). 28 травня 2016. Процитовано 30 травня 2016.\n↑ Мухтар вернулся из отпуска. studio2v.ru. Процитовано 2018-02-18.\n↑ ntv.ru. Раскрыто 1000 преступлений: сериал о Мухтаре отмечает 15-летие. НТВ (ru). Процитовано 2019-08-02.\nСписок серій серіалів\nОфіційний сайт Оксани Сташенко\nОфіційний сайт Олексія Моісеєва\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=Повернення_Мухтара&oldid=29374582\nОстаннє редагування: 28 серпня 2020, 11:16\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 11:16, 28 серпня 2020.


Як знайти свій SPF? Обираємо сонцезахисний крем May Sun з лінією магазинів "Єва"! | Anny Day\nЯк знайти свій SPF? Обираємо сонцезахисний крем May Sun з лінією магазинів "Єва"!\nSPF? Ще зовсім нещодавно це слово для мене не значило нічого. Я купувала перший ліпший сонцезахисний крем вже на курорті, незважаючи ані на бренд, ані на SPF-фактор, користувалася ним, як прийдеться, й часто дивувалася, що чомусь все одно згораю. Особливо сумна справа була з обличчям. Нанесення випадкового засобу, що був знайдений у наметі біля пляжу, лише на ніс - це не гарантія того, що шкіра не стане схожою на семафор. Раптово!\nВідповідально підбирати крем для засмаги, від засмаги та після засмаги я почала лише пару років тому. У цьому році я хочу спробувати обрати такі засоби заздалегідь: креми із різним рівнем SPF пропонує лінія магазинів "Єва", я хочу протестувати практично всю лінейку May Sun, яку було представлено до літа! Але спочатку я хочу написати про те, як обрати свій SPF. Це усі знають, а потім виявляється, що дрібниці вислизають. Для мене, наприклад, вони зовсім нещодавно були не дуже очевидними!\nВласне, усе так просто, як у цій таблиці. Засоби з SPF вище 15 дають ефект, засоби з рівнем нижче... теж можуть давати ефект, але не на пляжі. Наприклад, якщо взяти такий сонцезахисний крем для обличчя й використовувати його у місті, виходячи на яскраве сонце на півгодини в обідню перерву, це допоможе не згоріти.\nАле я ж таки збираюся на пляж, тому оберу потужніший засіб. А саме - з SPF 50. Лінейка "Єви" пропонує такі. У цілому, у серії May Sun є от що:\nСонцезахисний спрей для тіла з SPF 20-50;\nСонцезахисний крем для обличчя з SPF 50 (його треба наносити за кілька хвилин до нанесення макіяжу);\nСонцезахисний бальзам для тіла з SPF 40 и 50;\nСонцезахисне масло для тіла з SPF 6 (для більш інтенсивної засмаги);\nБальзам після засмаги із пантенолом, охолоджуючий.\nУ цьому переліку мене однозначно цікавить спрей May Sun - це повністю "мій" засіб! Я обожнюю використовувати на пляжі найлегші текстури, й сонцезахисний крем мені видається важкуватим. А от спрей ідеальний!\nЩе я хочу спробувати сонцезахисний крем для обличчя (теж SPF 50), але це вже для міста. Я помітила, що обличчя згорає просто під час прогулянок із дочкою. Ми не гуляємо на сонці, виходимо з 10 до 12 максимум, і все ж моїй світлій шкірі цього достатньо, щоб почервоніти. Буду рятуватися.\nІ, звичайно ж, мені цікаві бальзами May Sun. Після сонця шкіра завжди буває втомленою, і їй потрібна допомога.\nА от масло для засмаги я навряд ли зможу використовувати - я спеціально ніколи не засмагаю. І якщо б навіть засмагала, це все одно було б марною справою: я можу лише трошки потемніти, особливого результату ніхто ніколи не бачив.\nЧому SPF 50?\nТут все просто: я вважаю цей фактор найнадійнішим захистом саме для мене. Я знаю, що SPF 30 та SPF 50 по своїх характеристиках друг від друга майже не відрізняються, але все ж цифра 50 на пляшечці мене заспокоює трохи більше. Ось особливості захисту різних факторів:\nSPF на рівні 2-4 дасть базовий захист: будуть блоковані 50-70% ультрафіолетового випромінювання, але інші відсотки на шкіру подіють й не завжди сприятливо,\nSPF 4-10 дасть блокування на рівні 85% випромінювання, що не так вже й мало, але для пляжу недостатньо,\nSPF 10-20 забезпечить захист на 95% - вже відмінно, але 5%, що залишилися, можуть виявитися як раз тими, які й зроблять ніс червоним,\nSPF 30 - захистить на 97%,\nОстанні два варіанти взагалі мало відрізняються один від одного, й, по суті, немає сенсу гнатися за великими показниками. Але особисто для мене вони найдійніші, це просто суб'єктивний фактор. А так можна обрати й слабший сонцезахисний крем для обличчя й тіла.\nДо речі, у продажу на курортах є й засоби з SPF 70, 80 и навіть 100. Виявляється, вони вже не відповідають сучасним стандартам (я раніше цього не знала). Тож тут важливо не перестаратися. Якщо ви маєте таку ж світлу шкіру, як я, швидко згораєте навіть у тіні чи у хмарну погоду (мій випадок!), то SPF 30-50 - як і раніше, ідеальний варіант!\nСонцезахисні креми: головні помилки використання\nЦе, взагалі-то усі ті помилки, які допускала я, тож розповісти про них мені буде не важко))\n1. Використовувати один і той самий засіб у будь-яких випадках.\nНасправді варто придбати не один сонцезахисний крем. Для пляжу - свій, для життя у місті - свій:\nофісним працівникам достатньо засобу із SPF на рівні 4-15 (в залежності від особливостей шкіри),\nна пікніку чи на прогулянці у спекотний день врятує SPF 20-30,\nа на курорті - SPF 30-50.\n2. Нехтувати сонцезахисними кремами для обличчя й тіла, якщо ви пройшли агресивні косметичні процедури, страждаєте на вітіліго, приймаєте антибіотики, гормональні засоби, сечогінні препарати (усі вони підвищують чуттєвість до сонця).\nНасправді такі засоби вкрай необхідні, і в усіх цих випадках краще обирати вищій SPF (усі ті ж 25-50).\n3. Залишати свіжий сонцезахисний крем поруч із собою на сонечку.\nНаспраді він подіє правильно усього пару разів, а на третій зіпсується, і ще "допоможе" згоріти сильніше.\n4. Наносити крем з SPF прямо на пляжі.\nНасправді це треба робити хоча б за 20 хвилин до виходу на сонце. Інакше шкіра згорить ще до того, як зрозуміє, що на ній вже є захист. Кожні 2 години сонцезахисний крем треба відновлювати. Це написане на упаковках, але ніхто не читає (я теж).\nІ ще. Багато хто впевнений, що показник SPF - це еквівалент часу, який можна провести на відкритому сонці. Тобто якщо це SPF 50, то майже година засмаги забезпечена! Це не так! Насправді SPF показує лише, скільки випромінювання можна отримати без ризику обпікти шкіру. Фактично це показник її стійкості до сонця. Відповідно, сонцезахисний крем SPF 50 обіцяє, що шкіра зможе винести в 50 разів більше ультрафіолету, ніж якщо на ній не буде крема взагалі.\nАле, ясна річ, ці показники індивідуальні. В когось шкіра дуже чуттєва (а в когось навпаки - куленепробивна), хтось поїхав у регіон із критичною активністю сонця, а хтось просто заснув на пляжі й забув нанести крем (і при цьому впевнений, що не забув). Тож краще просто уважніше слідкувати за шкірою, не сидіти на сонці довго, а головне - не думати, що сонцезахисний крем з SPF 50 - це панацея від усіх ризиків. Тому що будете, як я: після години на пляжі в хмарну погоду отримаєте рівномірний червоний колір. Він, звичайно ж, гарний - ми ж вже зрозуміли, що мені пасує червоний. Але чомусь у даному випадку це зовсім не радує.\n*Детальніше про серію May Sun можна почитати тут. Придбати її можна у будь-який "Єві". Пройти тест і дізнатися, який фактор SPF вам підходить можна тут.\nлето защита от солнца солнцезащитный крем ЄВА


Валентин Коновалов, біографія, новини, фото! | Біографії\nВалентин Коновалов, біографія, новини, фото!\nІм’я: Валентин Коновалов (Valentin Konovalov)\nДень народження: 30 листопада 1987 (31 рік)\nМісце народження: Охотск, Хабаровський край\nБіографія Валентина Коновалова\nДитинство і юність: Охотск – Норильськ\nОсвіту. Перші кроки в політиці\nВибори губернатора Хакасії\nСім’я Валентина Коновалова\nВалентин Коновалов зараз\nВалентин Коновалов – російський політичний і громадський діяч. Освіта вища, юридична. У 20 років став членом КПРФ. Очолив хакаське відділення комсомолу в 2009 році. Основа політичних поглядів: соціальна справедливість у державі. Багатодітний батько. Наприкінці 2018 року всенародним голосуванням обраний губернатором Республіки Хакасії.\nГубернатор Хакасії Коновалов Валентин Олегович\nНародився в кінці листопада 1987 року, хлопчика родина Коновалових з Охотська назвала Валентином. Суворі умови Крайньої Півночі з раннього дитинства чинили вплив на фізичну і моральну загартування дитини. До того ж батьки не робили поблажок синові, виховуючи його в суворих радянських традиціях.\nПереїзд в заполярний Норильськ був пов’язаний з роботою батьків на новому розвиненому промисловому заводі. Незважаючи на їх велику зайнятість, Валентину ніколи не доводилося скаржитися на неувагу мами і тата до його дитячим справах.\nМолодий політик Валентин Коновалов\nХлопчика віддали на навчання в одну з найкращих на той час гімназій Норильська. Крім хороших оцінок з предметів, Валентин отримував заслужені нагороди за активну участь у багатьох спортивних змаганнях, захоплювався грою в театралізованих виставах. Виступи зі сцени допомогли хлопчикові сформувати уміння ясно і чітко виражати свої думки, не боятися безлічі спрямованих на нього очей.\nЗакінчивши гімназію зі срібною медаллю, молодий чоловік вибрав для себе подальшу спеціальність і став студентом юридичного факультету державного університету в Абакані. Активний і діяльний другокурсник не тільки чудово освоював теорію, але і брав участь у судових процесах, захищаючи і представляючи інтереси громадян.\nУ Валентина Коновалова юридична освіта\nЩе зі школи працями захоплюючись Маркса і Леніна, студент Коновалов прийняв рішення про вступ у Комуністичну партію. Під час думської виборчої компанії перед студентами виступали комуністи Валерій Усатюк і Володимир Керженцев. Вони й підказали юнакові, яким чином він може стати членом партії. 2007 рік став визначальним політичні погляди Валентина як молодого комуніста.\nВалентин Коновалов став членом партії КПРФ\nЧерез два роки Коновалов – вже перший секретар регіонального комсомольського відділення. Поряд з політичною діяльністю він закінчив вуз із червоним дипломом, працював консультантом з юридичних питань в «Правді Хакасії», керував юрслужбой хакаси регіонального відділення Компартії.\nЗакінчивши вуз, наступні три роки Валентин присвятив аспірантурі і освоїв спеціальність «Теорія та історія держави і права. Історія правових вчень». У 2013 році Коновалов став членом Ради депутатів в Абакані. Жителі Хакасії все сильніше довіряли молодому комуністу. Посаду другого секретаря регіонального відділення КПРФ він зайняв у 2015 році, а через два роки став кандидатом у члени ЦК партії.\nНайбільш значущим в політичній кар’єрі Коновалова став 2018 рік. Він був обраний першим секретарем хакаси відділення КПРФ, а потім висунув свою кандидатуру на посаду губернатора Республіки Хакасія.\nВалентин Коновалов на зустрічі з виборцями\nЙого головним політичним опонентом став Віктор Зімін, чинний губернатор Хакасії, член партії «Єдина Росія». Перший тур виборів, в ході яких Валентину довелось відчути на собі відверте цькування і наклеп, він виграв, набравши 44% голосів виборців проти 32% у Зіміна.\nДебати Валентина Коновалова і Віктора Зіміна перед виборами\nНезважаючи на те, що другий тур переносився тричі, мужній і чесний кандидат від КПРФ отримав в результаті вотум довіри хакаських виборців у кількості 57,57% і став новим главою цього непростого регіону.\nВалентин Коновалов переміг на виборах\nОдним з перших його привітав Геннадій Зюганов, лідер комуністичної фракції. Максимально скромна інавгурація пройшла п’ятнадцятого листопада 2018 року о 12.00. А вже о 13.00 всенародно обраний глава Республіки Хакасія провів перше засідання уряду.\nБудучи студентом, Валентин познайомився з симпатичною дівчиною на ім’я Світлана. Недовгий період залицянь позначив серйозність відносин, і незабаром щаслива пара оформила їх у Рагсі. Народження першої доньки ще більше згуртувало молоду сім’ю. Через кілька років у подружжя Коновалових народився син, а слідом ще одна дівчинка.\nВалентин Коновалов з дружиною і дітьми\nДружина підтримує політичну позицію дружина, допомагає в його прагненнях зробити життя простих хакассцев краще. У рідкісні вільні години багатодітний тато захоплено спілкується з дітьми, прищеплюючи їм любов до історичної й класичної літератури, поезії, занять спортом.\nУ свою нову посаду Коновалов вступив з чітким розумінням, які першочергові завдання стоять перед урядом. В режимі особистих зустрічей глава знайомиться з проблемами регіону на місцях, багато нагальні питання, як наприклад закупівля вугілля в Чорногорську, безперебійне теплопостачання муніципальних утворень, вирішуються за рахунок резервного фонду.\nВалентин Коновалов був обраний головою Хакасії\nСвоїми першими реальними справами на посаді губернатора Валентин ділиться з жителями Хакасії на своїй сторінці «ВКонтакте». Тут же він розповів і про робочу поїздку в Москву, куди Коновалов був запрошений у зв’язку зі святкуваннями 25-річчя російської Конституції. Глава Хакасії висловив упевненість, що налагодження взаємодії з регіонами-лідерами допоможе Республіці найбільш повно реалізувати свій потенціал.