POHJOIS-KARJALAN AMMATTIKORKEAKOULU VALLA” Lastensuojelulain mukaisten rajoitustoimenpiteiden käyttö Pohjois-\nDownload POHJOIS-KARJALAN AMMATTIKORKEAKOULU VALLA” Lastensuojelulain mukaisten rajoitustoimenpiteiden käyttö Pohjois-\n”NO VARMAAN NE HALLUU KASVATTAA MEITÄ OMALLA TAVALLA”\nLastensuojelulain mukaisten rajoitustoimenpiteiden\nSaara Hirvonen, Miia Kattelus\nRajoitustoimenpiteiden käyttö Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa\nToimeksiantaja: Pohjois-Karjalan ammattikorkeakoulun SOTE-keskus, Sosiaalialan\nOpinnäytetyön tarkoituksena oli tutkia lastensuojelulain mukaisten rajoitustoimenpiteiden käyttöä Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa. Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, kuinka paljon rajoitustoimenpiteitä on käytetty Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa vuosina 2008–2010 sekä millaiseksi laitosten työntekijät sekä sijoitettuna olevat nuoret kokevat niiden käytön osana laitoskasvatusta. Rajoitustoimenpiteiden käyttöä tarkasteltiin sosiaalisen tuen ja sosiaalisen kontrollin viitekehyksessä.\nTyömme oli laadullinen tutkimus, jonka aineisto on kerätty kahdeksan teemahaastattelun sekä yhden avoimen haastattelun avulla. Haastattelimme yhteensä viittä työntekijää\nja neljää nuorta. Teemahaastattelujen tarkoituksena oli tarkastella rajoitustoimenpiteitä\ntyöntekijöiden ja nuorten kokemusten kautta. Avoimen haastattelun tarkoitus oli syventyä yhteen jo toteutuneeseen rajoitustoimenpidetilanteeseen yhden työntekijän näkökulmasta. Aineistot analysoitiin teemoittelemalla.\nVuosina 2008–2010 rajoitustoimenpiteitä käytettiin Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa yhteensä 334 kertaa. Käytetyimpiä rajoitustoimenpiteitä olivat kiinnipito, 75\nkertaa sekä henkilötarkastus, 74 kertaa. Työntekijät eivät nähneet rajoitustoimenpiteitä\nkasvatuksellisina toimina vaan hoivan ja turvallisuudesta huolehtimisen välineinä.\nNuorten mielestä rajoitustoimenpiteitä käytetään, koska heitä halutaan kasvattaa ja kuntouttaa. Sekä nuoret, että työntekijät pitivät keskustelua tärkeänä osana nuoren kasvatusta. Keskustelun ajateltiin myös ennaltaehkäisevän rajoitustoimenpiteiden käyttöä.\nRajoitustoimenpiteet miellettiin enemmän sosiaalisen kontrollin muodoksi, mutta niissä\nnähtiin myös sosiaalisen tuen elementtejä.\nrajoitustoimenpiteet, laitoskasvatus, sosiaalinen tuki, sosiaalinen kontrolli\nTel. 358 (0)13 260 6906\n“I SUPPOSE THEY WANT TO RAISE US IN THEIR OWN WAY”\nThe use of restrictive measures in North Karelia’s child welfare institutions\nCommissioned by North Karelia university of applied sciences, Department of Social\nThe purpose of this thesis was to research restrictive measures approved by the child\nwelfare legislation. The aim of this thesis was to examine the amount of restrictive\nmeasures used in North Karelia’s child welfare institutions during 2008-2010 and how\nthe employees and the adolescents, placed in foster care, experience them. Restrictive\nmeasures were observed through social support and social control.\nThe study was carried out as a qualitative research. The data was collected by interviewing four adolescents that are placed in foster care and five employees working in\nfoster care. Eight interviews were conducted as theme interviews and one as informal\ninterview. The purpose of theme interviews was to observe adolescents’ and employees’ experiences in restrictive measures in general. The aim of informal interview was\nto get detailed information about one situation where a restrictive measure was used.\nThe data was thematically categorized and then analyzed.\nDuring 2008-2010 restrictive measures were used 334 times in North Karelia’s foster\ncare institutions. The most common restrictive measures were control and restrain\nmethod, used 75 times, and body search, used 74 times. The employees considered restrictive measures as caring and safety providing instead of nurture. The adolescents\nthought vice versa. Both the employees and the adolescents considered conversation as\nan important part of nurture. It was also regarded as a way to prevent the use of restrictive measures. Restrictive measures were perceived more as social control but also, in\nsome extent, as social support.\nRestrictive measures, institutional nurture, social support, social control\nLAPSI LASTENSUOJELUN SIJAISHUOLLOSSA ........................................... 5\n2.1 Lapsen oikeudet ........................................................................................ 5\n2.2 Lastensuojelun sijaishuolto ........................................................................ 5\n3 LASTENSUOJELULAITOS ............................................................................ 7\n3.1 Laitossijoitus ............................................................................................ 8\n3.2 Lastensuojelulaitoksissa tehtävä työ ............................................................ 9\n3.3 Lastensuojelulaitos – lasten koti ............................................................... 10\n3.4 Lastensuojelulaitoksissa asuvat nuoret ...................................................... 11\n3.5 Nuorten oirehtiminen .............................................................................. 12\n4 LASTENSUOJELULAIN MUKAISET RAJOITUSTOIMENPITEET ................ 13\n4.1 Yhteydenpidon ja liikkumisvapauden rajoittaminen .................................... 14\n4.2 Henkilötarkastus ja henkilökatsastus ......................................................... 15\n4.3 Omaisuuden ja tilojen tarkastaminen sekä aineiden ja esineiden haltuunotto . 15\n4.4 Kiinnipitäminen, eristäminen ja erityinen huolenpito .................................. 16\n5 RAJOITUSTOIMENPITEET SIJAISHUOLLOSSA ......................................... 17\n5.1 Lapsen rajoittaminen lastensuojelun sijaishuollossa .................................... 18\n5.2 Rajoitustoimenpiteiden kirjaaminen .......................................................... 19\n6 KASVATUS LASTENSUOJELULAITOKSESSA ........................................... 19\n6.1 Kasvatus käsitteenä ................................................................................. 19\n6.2 Kasvatus lastensuojelulaitoksissa.............................................................. 20\n6.3 Rajat ja pakot lastensuojelulaitoksessa ...................................................... 21\n6.4 Kasvattajana lastensuojelulaitoksessa ........................................................ 22\n7 SOSIAALINEN TUKI JA KONTROLLI ......................................................... 23\n7.1 Sosiaalinen tuki ...................................................................................... 23\n7.2 Sosiaalisen tuen merkitys ......................................................................... 25\n7.3 Sosiaalinen kontrolli ............................................................................... 26\n8 OPINNÄYTETYÖN TOTEUTUS................................................................... 28\n8.1 Opinnäytetyön tarkoitus ja tehtävät ........................................................... 28\n8.2 Laadullinen tutkimus ............................................................................... 29\nTutkimuksen kohdejoukko .............................................................. 31\nAineistonkeruumenetelmänä teemahaastattelu ja avoin haastattelu ...... 32\nHaastattelujen toteutus .................................................................... 34\n8.3 Laadullisen aineiston käsittely ja analysointi .............................................. 35\nLitterointi ...................................................................................... 35\nAineiston analyysi .......................................................................... 36\nAnalyysimenetelmän valinta ja haastattelujen analysointi ................... 37\n9 TILASTOKATSAUS ..................................................................................... 39\n9.1 Käytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrät vuosina 2008–2010 .................... 41\n9.2 Yksittäisten rajoitustoimenpiteiden määrä ................................................. 42\n9.3 Laitoskohtaiset erot rajoitustoimenpiteiden käytössä ................................... 43\n10 TULOSTEN ESITTELY ................................................................................ 44\nTyöntekijöiden näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden käytöstä ................... 45\n10.1.1 Rajoitustoimenpiteet ja laitoskasvatus............................................... 45\n10.1.2 Rajoitustoimenpiteisiin liittyvät käytänteet lastensuojelulaitoksissa ..... 47\n10.1.3 Rajoitustoimenpiteet nuoren kasvun ja kehityksen tukena? ................. 50\n10.1.4 Sosiaalinen tuki ja kontrolli lastensuojelulaitosten arjessa ................... 52\n10.1.5 Sosiaalisen tuen ja kontrollin suhde rajoitustoimenpiteisiin ................. 54\nNuorten näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden käytöstä ............................. 55\n10.2.1 Rajoitustoimenpiteet nuorten näkökulmasta ...................................... 55\n10.2.2 Rajoitustoimenpidetilanteet ja niiden käsittely ................................... 56\n10.2.3 Rajoitustoimenpiteiden merkitys nuoren käyttäytymiseen ................... 58\n10.2.4 Nuorten näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden tarpeellisuudesta ............. 59\nYksittäisen rajoitustoimenpidetilanteen kuvaus ...................................... 60\n10.3.1 Kiinnipitotilanne ............................................................................ 61\n10.3.2 Fyysinen ja psyykkinen turvallisuus kiinnipitotilanteessa.................... 62\n10.3.3 Kiinnipidon kasvatuksellisuus.......................................................... 63\n10.3.4 Sosiaalinen tuki ja kontrolli kiinnipidon elementteinä ......................... 64\n11 JOHTOPÄÄTÖKSET .................................................................................... 65\nNuoren tarpeisiin vastaaminen kasvatuksen keinoin ............................... 65\nKeskustelu, rajat ja rajoittaminen.......................................................... 67\nTukea ja kontrollia nuoren kasvuun ja kehitykseen ................................. 69\n12 POHDINTA .................................................................................................. 71\nMenetelmien arviointi ja tavoitteiden saavuttaminen .............................. 71\nTutkimuksen luotettavuus ja eettisyys ................................................... 72\nOma ammatillinen kasvu ..................................................................... 76\nJatkotutkimusehdotukset ..................................................................... 77\nAvoimen haastattelun haastattelurunko\nVuoden 2011 aikana iltapäivälehdet ovat uutisoineet rajoitustoimenpiteiden väärinkäytöstä lastensuojelulaitoksissa. Maaliskuussa 2011 Iltalehti uutisoi lastensuojelulaitoksen\neristämiskäytännöistä otsikolla ”Hoitajat pitivät lapsia kuukauden vangittuina”. Uutisen\nmukaan lastenkoti oli pitänyt lapsia eristettynä pitkiä aikoja sekä kuvannut heitä eristyksen aikana. (Julku 2011.) Syyskuussa 2011 puolestaan uutisoitiin kiinnipitotilanteessa\ntapahtuneesta väärinkäytöksestä. Loikalan kartanon kaksi työntekijää saivat pahoinpitelystä syytteen, jonka perusteena oli tarpeeton väkivallan käyttö kiinnipitotilanteessa.\nRajoitustoimenpiteillä tarkoitetaan lastensuojelulain mukaisia rajoituksia ja rajoitustoimenpiteitä, joita voidaan käyttää sijaishuollossa olevaan lapseen. Rajoitustoimenpiteillä\nvoidaan puuttua lasten perusoikeuksiin, mikäli niillä voidaan taata lapsen vahvempi perusoikeus, oikeus ihmiselämän edellyttämään välttämättömään huolenpitoon. Sijoitettuna olevan lapsen hoitoon ja kasvatukseen kuuluu erilaisten rajojen asettaminen. Normaaliin kasvatukseen kuuluvat rajat ja rajoitukset eivät ole lastensuojelulain mukaisia\nrajoitustoimenpiteitä. Raja rajoitustoimenpiteiden ja kotikasvatukseen kuuluvien rajoitusten välillä on häilyvä. (Saastamoinen 2010, 149–152.) Rajoitustoimenpiteitä voidaan\nkäyttää vain silloin, kun sijaishuollon tarkoituksen toteuttaminen, lapsen oma tai toisen\nhenkilön terveys tai turvallisuus tai muu laissa säädetty etu sitä välttämättä vaatii (LSL\nOpinnäytetyön tarkoituksena oli tutkia rajoitustoimenpiteiden käyttöä Pohjois-Karjalan\nlastensuojelulaitoksissa. Tutkimus on Pohjois-Karjalan Ammattikorkeakoulun SOTEkeskuksen Sosiaalialan koulutusohjelman toimeksianto (liite 1). Tutkimuksen tavoitteena oli selvittää, kuinka paljon rajoitustoimenpiteitä käytetään Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa sekä kuinka työntekijät ja nuoret kokevat niiden käytön osana laitoskasvatusta. Tarkastelimme rajoitustoimenpiteiden käyttöä sekä niiden kasvatuksellisuutta sosiaalisen tuen ja sosiaalisen kontrollin viitekehyksessä. Opinnäytetyömme oli laadullinen tutkimus, jonka aineisto kerättiin kahdeksan teemahaastattelun sekä yhden\navoimen haastattelun avulla. Käytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrää tarkasteltiin ItäSuomen aluehallintovirastolta saamien tilastojen avulla.\nOpinnäytetyö käsittelee ajankohtaista mutta yleisesti varsin tuntematonta aihetta. Aihe\npuhutti meitä tulevina sosiaalialan, mahdollisesti myös lastensuojelun, ammattilaisina.\nTutkimuksemme avulla halusimme saada ilmiön laajempaan tietoisuuteen sosiaalialan\nopiskelijoiden ja ammattilaisten keskuudessa. Tarkoituksena ei ollut kuitenkaan tuoda\nesiin edellä mainittujen kaltaisia väärinkäytöksiä vaan tarkastella rajoitustoimenpiteiden\nkäyttöä lastensuojelulaitosten työntekijöiden ja laitoksissa sijoitettuina olevien nuorten\nnäkökulmasta. Halusimme saada realistisen kuvan siitä, kuinka paljon rajoitustoimenpiteitä käytetään Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa ja millaisina niiden käyttö koetaan työntekijöiden ja nuorten keskuudessa.\nRajoitustoimenpiteitä ja niiden käyttöä on tutkittu vielä varsin vähän. Opinnäytetyöprosessimme aikana löysimme kaksi aihetta koskevaa tutkimusta. Itä-Suomen lääninhallitus on tehnyt selvityksen rajoitustoimenpiteiden käytöstä Itä-Suomen läänin lastensuojelulaitoksissa ja ammatillisissa perhekodeissa vuonna 2008. Aiheesta on tehty myös\nopinnäytetyö Seinäjoen ammattikorkeakoulussa keväällä 2011.\nLAPSI LASTENSUOJELUN SIJAISHUOLLOSSA\nPerustuslaissa on säädetty ihmisille turvattuja perusoikeuksia, jotka ovat yleisiä ja kuuluvat kaikille iästä riippumatta. Näitä oikeuksia ovat muun muassa yhdenvertaisuus, oikeus elämään, henkilökohtaiseen vapauteen ja koskemattomuuteen. Perusoikeuksilla\nturvataan myös ihmisen liikkumavapaus, yksityiselämän suoja, omaisuuden suoja ja oikeusturva. (Saastamoinen 2010, 151.) Perusoikeuksien lisäksi lapsella on erityisiä oikeuksia syntymästään lähtien. Hänellä on oikeus tasapainoiseen ja monipuoliseen kehitykseen, turvalliseen ja virikkeitä antavaan kasvuympäristöön sekä etusija erityiseen suojeluun. (Saastamoinen 2010, XV.)\nLapsen oikeuksien yleissopimus määrittää lasten oikeuksia ja pitää näitä oikeuksia aikuisten velvollisuuksina. Viranomaisten tulee kaikissa lasta koskevissa toimenpiteissään\nja päätöksissään arvioida niiden vaikutukset lapseen sekä otettava huomioon lapsen etu\nja kuunneltava lapsen mielipidettä. Vanhemmilla ja huoltajilla on ensisijainen vastuu\nlapsen huolenpidosta ja kasvatuksesta. Heillä on oikeus saada tukea, neuvoa ja ohjausta\ntähän tehtävään. Mikäli vanhemmat ja huoltajat eivät tuesta huolimatta pysty huolehtimaan lapsensa hyvinvoinnista, valtion on turvattava lapselle hyvä hoito sijaishoidon tai\nadoption kautta. (Lapsiasiavaltuutettu 2011.) Lisäksi lapsella on erityisiä oikeuksia, kun\nhänet on sijoitettu kodin ulkopuolelle. Sijaishuollon aikana lapsella on oikeus laadultaan\nhyvään sosiaalihuoltoon, oikeus hyvään kohteluun sekä oikeus tarpeitaan vastaavaan\nsijaishuoltopaikkaan. (Saastamoinen 2010, 1.)\nLapsi voidaan sijoittaa asumaan kodin ulkopuolelle avohuollon tukitoimena, huostaanoton kautta ja jälkihuoltona. Lapsen sijoittaminen voi tapahtua myös kiireellisellä\ntai väliaikaisella sijoituspäätöksellä. Sijaishuollolla tarkoitetaan huostaanotetun, kiireellisesti sijoitetun tai väliaikaismääräyksellä sijoitetun lapsen hoidon ja kasvatuksen järjestämistä kodin ulkopuolella. (Saastamoinen 2010, 155, 158.) Sijaishuoltoon voidaan\nsijoittaa vain sosiaalihuollon johtavan viranhaltijan ja tahdonvastaisissa huostaanotoissa\nhallinto-oikeuden huostaanottama lapsi. Sijaishuoltoa ei siis ole kaikki kodin ulkopuolelle sijoittaminen. (Sosiaaliportti 2011.)\nHuostaanotto on lastensuojelun äärimmäisin keino, johon ryhdytään, jos lapsi on vakavassa vaarassa (Roos 2004, 15). Jos puutteet lapsen kasvuoloissa tai muut kasvuolosuhteet uhkaavat vakavasti vaarantaa lapsen terveyttä ja kehitystä, on sosiaalihuollosta vastaavan toimielimen otettava lapsi huostaan ja järjestettävä tälle sijaishuolto. Myös mikäli lapsi itse vakavasti vaarantaa terveyttään tai kehitystään käyttämällä esimerkiksi päihteitä tai tekemällä muun kuin vähäisenä pidettävän rikoksen, on tämä otettava huostaan.\nHuostaanoton edellytyksenä on lisäksi se, että avohuollon tukitoimet eivät ole tapauksessa tarkoituksenmukaisia tai mahdollisia tai ne ovat osoittautuneet riittämättömiksi.\n(LSL 40.§.) Sosiaalilautakunta on velvoitettu järjestämään lapsen päivittäin hoito ja\nkasvatus huostaanoton aikana. Tuona aikana vanhemmat eivät menetä vanhemmuuttaan\ntai huoltajuuttaan lapseen. Huostaanotto on aina voimassa toistaiseksi. (Roos 2004, 15.)\nJos lapsi on lastensuojelulain 40. §:ssä mainitusta syystä välittömässä vaarassa tai on\nkiireellisen sijoituksen tarpeessa muutoin, hänet voidaan sijoittaa kiireellisesti perhehoitoon tai laitoshoitoon taikka järjestää hänen tarvitsemansa hoito ja huolto muulla tavoin\n(LSL 38. §). Kiireellisessä sijoituksessa on aina kyse akuutista tilanteesta, johon on puututtava välittömästi. Tarve kiireelliseen sijoitukseen voi syntyä esimerkiksi, jos lapsen\nhuoltajat ovat väliaikaisesti kykenemättömiä pitämään huolta lapsesta humalatilan, sairauden tai onnettomuuden vuoksi. Tarve äkilliseen sijoitukseen voi syntyä myös silloin,\njos vanhempien epäillään pahoinpitelevän lasta ja asian selvittäminen vaatii välittömästi\ntutkimuksia tai lapsen hoidon järjestämistä tavalla johon huoltajat eivät muuten suostu.\nKiireellinen sijoitus vastaa oikeusvaatimuksiltaan lapsen huostaanottoa, mutta sen kesto\non rajatumpi. (Saastamoinen 2010, 39–40.)\nLapsi voidaan sijoittaa sijaishuoltoon myös hallinto-oikeuden väliaikaisella määräyksellä. Kun huostaanottoa tai sijaishuoltoa koskeva asia on vireillä hallintotuomioistuimessa, asiaa käsittelevä tuomioistuin voi antaa väliaikaisen määräyksen lapsen olinpaikasta ja siitä, miten lapsen hoito ja kasvatus on asian käsittelyn aikana järjestettävä.\nHallinto-oikeus voi antaa väliaikaisen määräyksen paitsi lapsen, vanhemman tai huoltajan vaatimuksesta, mutta myös omasta aloitteestaan. (Saastamoinen 2010, 53–54.)\nLapsi voidaan sijoittaa hoidettavaksi ja kasvatettavaksi erilaisiin lastensuojeluyksiköihin, kuten perhehoitoon, laitokseen tai perhekotiin (Sallinen 2005, 155). Lapsen sijaishuoltopaikkaa valittaessa tulee huomioida, että lapsella on sijaishuollon aikana oikeus\nsaada sellaista hoitoa ja huolenpitoa kuin hän tarvitsee. Sijaishuoltopaikan valinnassa on\nkiinnitettävä erityisesti huomiota siihen, että sijoituspaikka vastaa sijaishuollon tarkoituksen toteuttamista. (Saastamoinen 2010, 102.) Sijaishuollon tarkoituksena on turvata\nlapsen tasapainoinen kehitys ja hyvinvointi lapsen yksilölliset tarpeet ja toiveet huomioiden. (Sosiaaliportti 2011.) Tässä tutkimuksessa olemme keskittyneet laitoshuoltona\ntoteutettavaan lastensuojelun sijaishuoltoon.\nLaitoshuollolla tarkoitetaan hoidon, ylläpidon ja kuntouttavan toiminnan\njärjestämistä jatkuvaa hoitoa antavassa sosiaalihuollon toimintayksikössä.\nLaitoshuoltoa annetaan henkilölle, joka tarvitsee apua, hoitoa tai muuta\nhuolenpitoa, jota ei voida tai ei ole tarkoituksenmukaista järjestää hänen\nomassa kodissaan muita sosiaalipalveluita hyväksi käyttäen. (Sosiaalihuoltolaki 24.§.)\nLastensuojelulaitoksia ovat lastenkodit, nuorisokodit, vastaanottokodit ja koulukodit,\nsekä näihin rinnastettavissa olevat lastensuojeluyksiköt. Lastensuojelulaitoksia Suomessa ylläpitävät valtio, kunnat ja yksityiset yhteisöt. Valtion ja kunnan ylläpitämät lastensuojelulaitokset eivät tarvitse toimiakseen erityistä lupaa lääninhallitukselta. Yksityisten\nlaitosten on puolestaan haettava lupa toimintaansa, sen laajentamiseen tai oleellisesti\nmuuttamiseen aluehallintovirastolta. (Saastamoinen 2010, 89–90.)\nLastensuojelulaitosten asema suomalaisessa lastensuojelussa on vakiintunut ja Suomea\npidetään yleisesti laitosvaltaisena lastensuojelumaana (Laakso 2009, 28). Laitoshuollon\npaikkojen määrä on kuitenkin vuosien saatossa vähentynyt perhehoidon lisääntyessä.\nSamalla laitoshuollon luonne on muuttunut niin, että kriisiaikainen suoja ja kuntouttava\ntehtävä ovat korostuneet laitoshuollossa. Laitoksella on yleensä parempi valmius ottaa\nlapsi vastaan kriisitilanteissa ja sitä käytetäänkin yleisesti lyhytaikaisen kuntoutuksen ja\nsijoituksen muotona. Pysyvään asumiseen on pyritty löytämään muita ratkaisuja. (Mikkola 1994, 233–234.)\nLaitoshuollon perustehtävä on lapsen yksilöllinen, iän ja kehitystason mukainen aikuisen antama huolenpito. Lapsen perustarpeet, kuten nukkuminen syöminen ja hygienia,\ntulee tyydyttää. Pienten lasten kohdalla tämä huolenpito toteutuu helposti ja luonnollisesti. Isomman lapsen, nuoren, kohdalla haasteena voivat olla nuoren käytöshäiriöt ja\nmielenterveydelliset ongelmat, jotka voivat saada nuorta hoitavan henkilökunnan tuntemaan itsensä neuvottomaksi. (Kyrönseppä & Rautiainen 1993, 64–65.)\nLapsia sijoitetaan hyvin monin erilaisin perustein. Yhtenä sijaishuoltoon tulemisen syynä voi olla rajojen ja sääntöjen puuttuminen kasvuympäristöstä tai lapsen tai nuoren\noma rajaton käyttäytyminen, minkä seurauksena oma ja joissain tapauksissa myös muiden turvallisuus ja terveys ovat vaarantuneet. Myös kodin olosuhteet ovat usein syynä\nsijoitukseen. Sijaishuoltoon tulevat lapset ja nuoret ovat usein kokeneet myös psyykkistä tai fyysistä väkivaltaa. Jotkut ovat saattaneet tulla hyväksikäytetyiksi, tai he ovat joutuneet todistamaan hyvinkin traagisia ja traumatisoivia tapahtumia, jolloin heidän perusturvallisuutensa on järkkynyt tai sitä ei ole ollenkaan. Usein myös lapsen tai vanhemman päihde- ja mielenterveysongelmat ovat syynä sijoitukseen. (Partanen 2005, 18–20.)\nSijoituksen kesto ja sijoituspaikka vaihtelevat paljon. Sijoitettuna olevaa lasta ei täysin\neroteta lähipiiristään pitkäksi aikaa, vaan sijoitus voi olla hyvinkin lyhyt ja koko sijoituksen ajan lapsen yhteys lähipiiriinsä pyritään turvaamaan. (Pösö 1995, 84.) Laitoshuoltoon sijoitettavat lapset ovat usein vaikeahoitoisia ja edellyttävät lastensuojelun\nhenkilökunnalta erityisosaamista. Laitossijoitus katsotaan usein parhaaksi vaihtoehdoksi\nsijaishuoltoa tarvitsevalle murrosikäiselle lapselle. Myös väliaikaisissa sijoituksissa laitoshuollon katsotaan usein olevan paras vaihtoehto. (Saastamoinen 2010, 11.)\nLapsen sijoituksen laillisuutta ja tarkoituksenmukaisuutta valvotaan koko sijoituksen\najan. Kunta, joka on sijoittanut lapsen ja kunta, johon lapsi on sijoitettu, sekä aluehallintovirasto valvovat sijoitusta ja sitä, että lapsi saa kaikki tarvitsemansa palvelut sijoituksen aikana. Sijoittajakunta myös tukee ja ohjaa sijoituspaikkaa, jotta lapsen edun mukainen sijoitus toteutuu. (Saastamoinen 2010, 99.)\nLastensuojelulaitoksissa lapset elävät muiden samankaltaisessa elämäntilanteessa olevien lasten kanssa. He jakavat yhteiset tilat ja arjen muiden sijoitettuina olevien lasten ja\ntyöntekijöiden kanssa tietyn jakson elämästään. Heitä ei ole eristetty ulkopuolisesta\nmaailmasta, vaan he saavat pitää yhteyttä läheisiinsä tiettyjen rajojen puitteissa. Parhaimmillaan lastensuojelulaitos on lapselle paikka, johon hän voi juurtua ja jossa hän\nvoi jäsentää elämäänsä. Siellä lapsi saa olla rauhassa, eikä hänen tarvitse pelätä. Paikalla\non aina aikuisia, jotka välittävät lapsesta. Tämä ei kuitenkaan toteudu läheskään aina.\nLapsen kokemukset lastensuojelulaitoksesta ja siellä vietetystä ajasta ovat hyvin henkilökohtaisia. (Törrönen 1999, 18–19.)\nLastensuojelulaitoksissa tehtävä työ\nJames P. Anglin (2002, Laakso 2009, 39 mukaan) on määritellyt laitostyön kolmeksi\nkeskeiseksi tehtäväalueeksi erityisen arkisen elinympäristön luomisen (creating an extrafamilial living environment), lasten ja nuorten kipuun (tuskaan) ja sen synnyttämään\nkäyttäytymiseen vastaamisen (responding to pain and pain-based behavior) sekä lapsen\nkokemuksen itsestään normaalina kehittämisen (developing sens of normality). Tarja\nPösö (1995, 85–86) puolestaan luonnehtii sijaishuollossa tehtävää työtä ja laitoskasvatusta toisaalta arkielämän jatkuvuuden turvaamisena, toisaalta lapsen hankalan elämäntilanteen ja sosiaalisten vaikeuksien kanssa elämisenä.\nTutkimuksessaan Arjen rutiinit ja yllätykset – etnografia lastenkotityöstä, Riitta Laakso\nkuvaa lastenkotityötä. Hän mieltää lastensuojelulaitoksissa tehtävän työn tavanomaista\nhaasteellisemmaksi arjen ”pyörittämiseksi”. Lastensuojelulaitoksissa eletään yhdessä\nlasten ja nuorten kanssa ja tehdään arkisia askareita. (Laakso 2009, 114.) Arki on usein\nhyvin rytmitetty ja asiat tehdään päivärytmin mukaan. Aamulla tehdään aamutoimet\ntyöntekijöiden auttamana ja lähdetään kouluun. Iltapäivällä, kun lapset palaavat koulus-\nta, työntekijä on heitä vastassa ja päivää jatketaan yhdessä aina iltaan saakka. (Laakso\n2009, 117.) Lastensuojelulaitosten lapset käyvät iltaisin usein myös harrastuksissaan ja\nkavereidensa luona (Laakso 2009, 124).\nLastensuojelulaitoksen arjessa joistain asioista, kuten tv:n katselusta ja musiikin kuuntelemisen ajasta sekä volyymista käydään neuvotteluja ja tehdään sopimuksia. Neuvottelut ja suusanalliset sopimukset voivat toimia päivän ohjelman runkona ja yhteisen tekemisen aikatauluttajina. (Törrönen 1999, 75.) Neuvotteluilla tarkennetaan yhteisiä rajoja\nja hiotaan yhteisesti sovittujen sääntöjen yksityiskohtia, sekä sovitaan ajallisista poikkeuksista. Lapset toimivat paitsi yhteisten sääntöjen ja sopimusten mukaan, myös omien\nhalujensa ja toiveittensa mukaan. (Törrönen 1999, 128.) Lastensuojelulaitoksessa lapsilla on myös mahdollisuus pysähtyä ja olla omassa huoneessaan omassa rauhassa (Törrönen 1999, 75).\nLastensuojelulaitos – lasten koti\nLastensuojelulaitos (lastenkoti) on paikkana ristiriitainen. Lapselle se voi olla ainoa\npaikka, jota voi kutsua kodiksi. Työntekijälle puolestaan lastensuojelulaitos on työpaikka, jossa käydään ja josta palataan työvuoron loputtua omaan kotiin. Työntekijän on\nhyvä tunnistaa tämä merkitysero lastensuojelulaitoksen lasten kanssa toimiessaan.\n(Laakso 2009, 128.) Lastensuojelulaitos eroaa lapsen ja nuoren normaalista kasvuympäristöstä myös siinä, ettei kotia jaeta vanhempien ja sisarusten kesken. Lastenkodissa\nelinympäristö, sen eri huoneet, piha-alueet ja esimerkiksi ruokapöytä jaetaan yhdessä\ntyöntekijöiden ja muiden lasten ja nuorten kanssa. Myös lastensuojelulaitoksessa vietetty aika vaihtelee; jotkut lapset voivat olla lastensuojelulaitoksessa muutamia kuukausia,\ntoiset jopa useita vuosia. (Laakso 2009, 140.)\nLastensuojelulaitoksen arjessa ja sen rutiinien lomassa on riitoja, kapinointia ja kiukuttelua. Lastensuojelulaitoksen arjen haavoittuneisuus tulee ilmi yllätyksellisesti ja nopeasti muuttuvissa tilanteissa. Leppoinen tunnelma voi yhtäkkiä muuttua jännitteiseksi ja\nriitaisaksi. Arkisissakaan toimissa työntekijä ei pelkästään ohjaa lapsia ja nuoria, vaan\njoutuu puuttumaan heidän tekemisiin. Kun työntekijä on päättänyt, että sopivuuden ja\nluvallisuuden raja on ylitetty tai sääntöjä rikottu, hän puuttuu tilanteeseen kieltämällä.\nTuolloin neuvottelunvaraa ei enää ole. (Laakso 2009, 130–132.)\nLastensuojelulaitoksessa eletään yhteisössä, jossa jaetaan arjen ilot ja surut. Lapset ja\nnuoret pyritään kuitenkin kohtaamaan yksilöinä. Lapsen kokemuksia pyritään herättelemään ja herkistytään kuulemaan lapsen näkökulma. Yksilöllisyyden huomioimista on\nmyös rajojen asettaminen. Työntekijät pyrkivät löytämään aikaa lapsen yksilölliselle\nhuomioimiselle arjen rutiinien lomassa. (Laakso 2009, 150.) Lastensuojelulaitoksessa\nlapsilla on paljon myös yhteisiä sääntöjä. Ne koskevat pääsääntöisesti lasten ja nuorten\nkäyttäytymistä. Säännöissä kielletään asioita, kuten valehteleminen tai kiroileminen,\nsekä asetetaan rajoja kuten esimerkiksi kotiintuloajat. Työntekijöillä on paljon valtaa\nmääritellessään lapsille rajoja ja sääntöjä. Heillä on kuitenkin myös vastuu rajojen ja\nsääntöjen järkevyydestä. (Laakso 2009, 155–156.)\nLastensuojelulaitoksissa asuvat nuoret\nLastensuojelulaitoksissa asuvien nuorten lapsuus ei ole ollut pelkästään huoletonta aikaa. Näille nuorille koti on voinut olla haavoittava, turvaton paikka, jossa nuoren tarpeisiin ei ole vastattu. Nuorilla ei välttämättä ole paikkaa tai läheisiä aikuisia lastenkodin\nulkopuolella. (Laakso 2009, 226–228.) Nuorten vuorovaikutustaidoissa on usein puutteita, eivätkä sosiaaliset taidot ole välttämättä kehittyneet (Pösö 2002, 108).\nNuori voi ilmaista itseään riskikäyttäytymisellä kuten auktoriteettien, järjestyksen ja\nnormien vastustamisella. Riskikäyttäytymiseen vaikuttaa, yksilön lisäksi, yksilön ja\nympäristötekijöiden vuorovaikutus. Nuoren hyvinvoinnin kannalta on tärkeää, että hän\nselvittää ikäänsä liittyvät kehitystehtävät ja löytää itselleen sopivan elämäntyylin. Samalla nuori kuitenkin kohtaa monia uusia ongelmia ja riskitekijöitä. Nuoren selviytymistä haastavat myös elämänhallinnan ja riskitekijöihin liittyvät uhat. Tällöin nuori tarvitsee apua haasteiden selvittämiseen. (Helminen 2005, 21.)\nLapsi ja nuori tarvitsevat sekä sisäistä että ulkoista turvaa selvitäkseen hengissä ja kasvaakseen ainutlaatuisiksi persooniksi. Ulkoinen turva on sitä, että elämää uhkaavat vaarat, kuten luonnonkatastrofit tai nälkä on pystytty torjumaan. Sisäinen turva puolestaan\ntarkoittaa sitä, että nuoren elämässä on joku läsnä. (Hellsten, 2009, 61.) Lastensuojelulaitokseen saapuminen liittyy aina johonkin erityiseen tilanteeseen lapsen elämässä. Se,\nmillaista lapsen elämä ennen laitokseen saapumista on ollut, on vierasta lastenkodin\ntyöntekijöille. (Laakso 2009, 171.)\nNuori, jonka elämäntilanteesta ovat huolestuneita lähiyhteisö tai viranomaiset, on syrjäytymisvaarassa. Nuorella ja/tai hänen perheellään voi olla kasautuneita, pitkittyneitä ja\nhallitsemattomia ongelmia, jotka vaikuttavat nuoren normaaliin kasvuun ja kehitykseen.\n(Helminen 2005, 22.) Sijaishuoltoa tarvitsevat ja lastensuojelulaitoksiin sijoitettavat\nlapset oireilevat hyvin monin eri tavoin. Huumeiden ja muiden päihteiden käyttö, psykiatriset ongelmat ja häiriökäyttäytyminen ovat asioita, joissa nuoria pyritään auttamaan\nsijoituksen aikana. (Saastamoinen 2010, 93.) Nuorten käyttäytymistä ja siihen liittyviä\nongelmia tarkastellaan usein suhteessa erilaisiin yhteisöihin. Ensisijaisesti ongelmallista\nkäyttäytymistä tarkastellaan suhteessa nuoren perheeseen ja vertaisryhmiin. (Pösö 2004,\nNuoren tuntema viha ja aggressio ovat tunteita, jotka nuoren on ilmaistava. Näiden negatiivisten ja voimakkaiden tunteiden ilmaisemiseen liittyy aina riski tulla hylätyksi.\nMikäli negatiivisia tunteita ei osata ilmaista rakentavasti, ne ilmenevät nuorta tuhoavalla\ntavalla, kuten väkivaltana tai päihteiden käyttönä. Vihan ja aggression tullessa ilmaistuksi turvallisessa ympäristössä niiden takaa paljastuu aina pelko. Tämän takia noiden\ntunteiden ilmaiseminen rakentavalla tavalla on vaikeaa. Kun kohtaa väkivaltaisen tai\npäihteitä käyttävän nuoren, onkin muistettava, että kohtaa pelokkaan nuoren. (Kuusela\nNuorille asiat ja niiden merkitykset ovat usein musta-valkoisia. Kärjistämällä asioita\nnuori tutkii ja kyseenalaistaa asioita. Aikuisen onkin osattava olla riittävä ja sopiva vastus dialogissa, jota hän käy nuoren kanssa. Haasteena tässä on se, ettei nuori, joka on\nkasvanut ilman riittävää aikuisuutta, osaa rakentaa ymmärrystään dialogissa aikuisen\nkanssa. (Rantola 2009, 117.)\nLastensuojelulain rajoituksilla ja rajoitustoimenpiteillä tarkoitetaan laitoksessa sijaishuollossa olevaan lapseen kohdistettavia rajoitustoimenpiteitä sekä sijaishuollossa olevan lapsen ja hänen läheistensä välisen yhteydenpidon rajoittamista. Tällaisia rajoituksia ja rajoitustoimenpiteitä ovat yhteydenpidon rajoittaminen, lähetyksen tarkastaminen\nja luovuttamatta jättäminen, lapsen olinpaikan ilmoittamatta jättäminen, liikkumisvapauden rajoittaminen, omaisuuden ja tilojen tarkastaminen, aineiden ja esineiden haltuunotto, henkilökatsastus, henkilötarkastus, kiinnipitäminen, eristäminen ja erityinen\nhuolenpito. (Sosiaaliportti 2010.) Yhteydenpidon rajoittamispäätöstä ja lapsen olinpaikan ilmoittamatta jättämispäätöstä voidaan soveltaa myös kaikkien sijaishuoltomuotojen\naikana (perhehoito, laitoshuolto taikka muu lapsen tarpeiden edellyttämä paikka.) (Saastamoinen 2010, 155.)\nRajoitustoimenpiteiden keskeisenä tavoitteena on lapsen jotakin perusoikeutta rajoittamalla turvata lapsen vahvempi perusoikeus eli oikeus ihmisarvoisen elämän edellyttämään välttämättömän huolenpitoon. (Perustuslaki 19. §) Rajoitustoimenpiteitä voivat\ntehdä vain ammatillisesti pätevät sosiaalityöntekijät, laitosjohtajat tai heidän määräämänsä laitoksen hoito- ja kasvatushenkilökuntaan kuuluvat henkilöt. Nämä henkilöt\novat myös rajoitustoimivallan tapaista julkista valtaa käyttäessään aina rikosoikeudellisen virkavastuun alaisina. (Taskinen 2010, 159.)\nRajoitustoimenpiteiden käytössä korostuu kolme periaatetta: välttämättömyysperiaate,\nhyväksyttävyysperiaate ja suhteellisuusperiaate. Välttämättömyysperiaatteen mukaisesti\nrajoitustoimenpiteiden toteuttamisen edellytyksenä on, että lapsen perusoikeuksiin puuttuminen kussakin rajoitustoimenpidesäännöksessä mainitun edun turvaamiseksi on välttämätöntä. Hyväksyttävyysperiaate ilmenee lastensuojelulain 64. §:ssä. Sen mukaan\ntoimivaltuuksia ei saa käyttää muuhun kuin säännöksessä ilmenevään ja siinä hyväksyttyyn tarkoitukseen. Esimerkiksi rajoitustoimenpiteiden käyttäminen rangaistuksena on\nkiellettyä. Suhteellisuusperiaatteen eli lievemmän puuttumisen periaatteen mukaan käytettävissä olevista rajoitustoimenpiteistä tulee valita aina se toimenpide, joka kulloinkin\nvähiten rajoittaa lapsen itsemääräämisoikeutta tai muuta perusoikeutta. (Saastamoinen\nRajoitustoimenpiteet on suoritettava lapsen ihmisarvoa ja vakaumusta kunnioittaen ja\nmahdollisimman turvallisesti. Lapsen toivomukset, mielipide, etu ja yksilölliset tarpeet\non otettava huomioon. Myös lapsen äidinkieli ja kulttuuritausta on huomioitava. (Saastamoinen 2010, 178.) Ensisijaisesti on pyrittävä siihen, että lastensuojelulaissa tarkoitettuihin rajoitustoimenpiteisiin ei tarvitsisi turvautua. (Saastamoinen 2010, 152.) Seuraavassa rajoitustoimenpiteitä on esitelty tarkemmin.\nYhteydenpidon ja liikkumisvapauden rajoittaminen\nLastensuojelulain 62.–63.§:n mukaan sijaishuollossa olevan lapsen oikeutta pitää yhteyttä vanhempiinsa tai muihin hänelle läheisiin henkilöihin voidaan rajoittaa. Rajoitus\nkoskee usein tapaamisoikeutta, mutta myös puhelimitse tai muuta yhteydenpitolaitetta\nkäyttäen tapahtuvaa yhteydenpitoa voidaan rajoittaa. Myös lapsen lähettämä tai hänelle\nosoitettu yksittäinen kirje tai luottamuksellinen viesti voidaan pidättää, lukea tai tarkastaa. Rajoituksen ajaksi sijaishuoltopaikan haltuun voidaan ottaa lapsen hallussa olevat\nyhteydenpitoon käytettävät laitteet ja välineet, tai rajoittaa niiden käyttöä. Myös lapsen\nolinpaikka voidaan pitää salassa vanhemmilta tai huoltajilta. (LSL 62.§.) Vanhempien ja\nlapsen tapaaminen voidaan evätä kokonaan vain jos tavoitteisiin ei päästä lievemmillä\ntoimenpiteillä. Yhteydenpidon rajoitus on määräaikainen ja voi kestää yhden vuoden\nkerrallaan. Yhteydenpidon rajoitus on lopetettava heti, kun se ei ole enää tarpeellinen.\nLapselle voidaan asettaa määräajaksi kielto poistua laitoksen alueelta, laitoksesta tai tietyn asuinyksikön tiloista, jos se on lapsen edun mukaista ja hänen huoltonsa kannalta\nvälttämätöntä. Lapsen liikkumisvapautta voidaan rajoittaa jos: 1) lapsen sijaishuoltoon\njohtanut päätös on tehty sillä perusteella, että lapsi on vakavasti vaarantanut terveyttään\ntai kehitystään käyttämällä päihteitä, tekemällä muun kuin vähäisenä pidettävän rikollisen teon tai muulla niihin verrattavalla käyttäytymisellään; 2) lapsi käyttäytyy laitoksessa 1 kohdassa mainitulla tavalla; tai 3) rajoitus on lapsen hoidon ja huollon kannalta\nmuutoin tarpeen lapsen suojelemiseksi häntä itseään vakavasti vahingoittavalta käyttäy-\ntymiseltä. (LSL 69.§.) Rajoittaminen ei saa jatkua ilman uutta päätöstä yli seitsemää\nvuorokautta. Yhtäjaksoisesti rajoittaminen saa jatkua enintään 30 vuorokautta. Toimenpide on lopetettava heti kun se ei ole enää välttämätöntä. (LSL 69.§.)\nHenkilötarkastus ja henkilökatsastus\nJos on perusteltua syytä epäillä, että lapsella on vaatteissaan tai vaatteiden väliin kätkettynä turvallisuutta vaarantavia aineita tai esineitä, hänelle saadaan asian tutkimiseksi\ntehdä henkilötarkastus. Jos taas lapsen epäillään käyttäneen päihdyttäviä aineita, häneen\nsaadaan kohdistaa henkilökatsastus. Tämä tarkoittaa esimerkiksi puhalluttamista tai veri-, hius-, virtsa- tai sylkinäytteen ottoa. (LSL 66.§.)\nHenkilötarkastus ja henkilökatsastus on suoritettava niin, ettei siitä aiheudu tarpeetonta\nhaittaa lapselle. Henkilötarkastus tulisi tehdä kahden henkilön läsnäollessa, ellei ole erityistä syytä toimia toisin. Henkilökatsastuksen saa toimittaa pääsääntöisesti vain lapsen\nkanssa samaa sukupuolta oleva henkilö, ellei kyseessä ole terveydenhuollon ammattihenkilö. (LSL 66.§.)\nOmaisuuden ja tilojen tarkastaminen sekä aineiden ja esineiden haltuunotto\nLapsen omaisuus tai lastensuojelulaitoksessa hänen käytössään olevat tilat voidaan tarkastaa, jos on perusteltua syytä epäillä, että lapsella on hallussaan päihtymistarkoitukseen käytettäviä aineita, tällaisen aineen käyttöön soveltuvia välineitä tai lapsen itsensä\ntai toisen henkilön vahingoittamiseen tarkoitettuja aineita ja esineitä. Huone ja tavarat\nvoidaan tarkistaa myös tilanteessa, jossa lapsi on lähtenyt karkuun ja hänen olinpaikkansa on selvitettävä. Tarkastus tulee pääsääntöisesti tehdä lapsen läsnäollessa ja hänelle on ilmoitettava tarkastuksen syy. Lapsen lisäksi tilanteessa on oltava läsnä myös joku\nlaitoksen hoito- ja kasvatushenkilökuntaan kuuluva toinen henkilö. (LSL 67.§.)\nLaitoksen haltuun on otettava lapselta päihtymistarkoituksessa käytettävät aineet (alkoholi, huumeet), tällaisen aineen käyttöön soveltuvat välineet (huumepiippu, ruiskut) se-\nkä lapsen itsensä tai toisen henkilön vahingoittamiseen tarkoitetut aineet ja esineet. (L\nSL 65.§). Laitoksen haltuun saadaan ottaa myös muita aineita tai esineitä, jos ne voivat\nvaarantaa lapsen omaa tai jonkun muun turvallisuutta tai terveyttä. Alkoholijuomat sekä\nhuumausaineet hävitetään, mutta lapselta haltuun otettu omaisuus on palautettava lapselle sijaishuollon päättyessä laitoksessa. (LSL 65.§.)\nKiinnipitäminen, eristäminen ja erityinen huolenpito\nLapsen rauhoittamiseksi laitoksen johtaja tai laitoksen hoito- ja kasvatushenkilökuntaan\nkuuluva henkilö voi pitää lapsesta kiinni, jos lapsi sekavan tai uhkaavan käyttäytymisen\nperusteella todennäköisesti vahingoittaisi itseään tai muita. Kiinnipitämisellä tarkoitetaan ainoastaan fyysistä kiinnipitämistä. Kiinnipitämisen tarkoituksena on estää lasta\nvahingoittamasta itseään sekä suojella laitoksen henkilökuntaa, tai muita lapsia sekä\nomaisuutta. Omaisuuden vahingoittamisen kohdalla tulee olla kuitenkin kyse omaisuuden merkittävästä vahingoittamisesta. (LSL 68.§.) Kiinnipitäminen tulee olla luonteeltaan hoidollista ja huollollista. Lain tarkoittama mahdollisuus puuttua lapsen henkilökohtaiseen koskemattomuuteen on tarkoitettu vain äärimmäisen poikkeuksellisia tilanteita varten, joissa esimerkiksi lapsen tuskaisuudesta, pelokkuudesta tai aggressiivisuudesta johtuvan sekavan tai uhkaavan käyttäytymisen pysäyttäminen ja rauhoittaminen\nvaativat välitöntä puuttumista tilanteeseen. Kiinnipitäminen on lopetettava välittömästi,\nkun se ei ole enää välttämätöntä. (Saastamoinen 2010, 254.)\nJos lapsi on käyttäytymisensä perusteella vaaraksi itselleen tai muille, lapsi saadaan\neristää laitoksen muista lapsista. Myös, jos eristäminen on muusta erityisen perustellusta syystä lapsen hengen, terveyden tai turvallisuuden kannalta välttämätöntä, voidaan\ntoimenpide toteuttaa. Lapsi voidaan määrätä eristykseen vain siksi ajaksi kuin lapsen\nhuolenpito ja hoito välttämättä edellyttää. Eristäminen ei kuitenkaan saa jatkua ilman\nuutta päätöstä yli 24 tuntia. Pisimmillään eristämisen kokonaisaika saa olla korkeintaan\n48 tuntia. (LSL 70.§.) Lapsen lukitsemista huoneeseen pidemmäksi aikaa voidaan pitää\neristämisen luonteisena toimenpiteenä ja siihen tulee näin ollen soveltaa eristämistä\nkoskevia säännöksiä. Eristämiseksi ei kuitenkaan katsota sitä, jos lasta lyhytaikaisesti\npyydetään omaan huoneeseen rauhoittumaan ja hänen poistumisensa huoneesta tänä aikana estetään. (Saastamoinen 2010, 268.)\nErityisellä huolenpidolla tarkoitetaan sijaishuollossa olevalle 12 vuotta täyttäneelle lapselle lastensuojelulaitoksessa järjestettävää erityistä, moniammatillista hoitoa ja huolenpitoa. Erityisen huolenpidon aikana lapsen liikkumisvapautta voidaan hänen hoitonsa ja\nhuolenpitonsa edellyttämässä laajuudessa rajoittaa. Lapselle voidaan sijaishuollon aikana järjestää erityistä huolenpitoa vakavan rikoskierteen katkaisemiseksi, tai kun lapsen\noma käyttäytyminen muutoin vakavasti vaarantaa hänen henkeään, terveyttään tai kehitystään. Erityistä huolenpitoa voidaan järjestää lastensuojelulaitoksessa, jonka käytettävissä on erityisen huolenpidon järjestämiseksi riittävä kasvatuksellinen, sosiaalityön,\npsykologinen ja lääketieteellinen asiantuntemus. (LSL 71.–72. §.) Erityistä huolenpitoa\nvoidaan järjestää enintään 30 vuorokauden ajan, mutta sitä voidaan erittäin painavasta\nsyystä jatkaa enintään 60 vuorokaudella, mikäli lapsen sijaishuollon järjestäminen sitä\nvälttämättä vaatii. Erityinen huolenpito on lopetettava heti jos se osoittautuu tehottomaksi sille asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi tai, kun tarvetta sille ei enää ole.\nLapsen tulee olla sijoitettu laitoshuoltoon, jotta lastensuojelulain mukaisia rajoitustoimenpiteitä voidaan häneen soveltaa. Rajoitustoimenpiteitä voidaan kuitenkin soveltaa\nmyös ammatillisissa perhekodeissa, jos niillä on aluehallintoviraston myöntämä laitoslupa. (Saastamoinen 2010, 155, 158.) Laitoshuoltona järjestettävän sijaishuollon aikana\nlapseen saa lastensuojelulain 65.–73. §:n nojalla kohdistaa rajoitustoimenpiteitä kuitenkin vain siinä määrin kuin sijaishuoltoon johtaneen päätöksen tarkoituksen toteuttaminen, lapsen oma tai toisen henkilön terveys tai turvallisuus, taikka muun mainitussa\nsäännöksissä säädetyn edun turvaaminen välttämättä vaatii. (LSL 64. §.)\nLapsen rajoittaminen lastensuojelun sijaishuollossa\nKodin ulkopuolelle sijaishuoltoon sijoitetun lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaa sijoituspaikka. Päivittäiseen hoitoon ja kasvatukseen kuuluu lapsen kasvua ja kehitystä\ntukevien rajojen ja kieltojen asettaminen. Tällaiset normaalit, kasvatukselliset rajoittamiset eivät ole lastensuojelulain mukaisia rajoitustoimenpiteitä. Sen sijaan, rajoitustoimenpiteiden keskeisenä tavoitteena on lapsen sijaishuollon tarkoituksen toteuttaminen\ntai lapsen, toisen henkilön tai omaisuuden suojeleminen. Jotta rajoitustoimenpiteitä voidaan toteuttaa, on laissa olevien rajoitustoimenpiteiden edellytysten oltava olemassa.\n(Saastamoinen 2010, 152–154.)\nLastensuojelulaitoksen säännöissä voidaan määritellä laitoksen toimintatavoista esim.\nvierailuajoista ja kotiintuloajoista, sekä yhteisesti sovituista asioista arjen sujuvan toiminnan mahdollistamiseksi. Koska rajoitustoimenpiteet puuttuvat aina johonkin perusoikeuteen, laitoksen säännöillä ei voida tehdä näitä säännöksiä merkityksettömiksi. Näin\nollen säännöillä ei voida ohittaa tai kiertää päätöksentekovelvollisuutta sellaisten toimenpiteiden osalta, jotka eivät selkeästi kuulu lapsen kasvatukselliseen rajoittamiseen.\nSäännöissä ei voida esimerkiksi määritellä lapsille viikoittain tehtävistä ”huoneratsioista”.\nRajoitustoimenpiteiden käyttöä ei myöskään voida perustaa aikaisempaan harkintaan tai\nsen perusteella tehtyyn päätökseen. Kaikki rajoitustoimenpidepäätökset harkitaan yksilöllisesti erikseen. Mikäli lapsi ei suostu noudattamaan laitoksen sääntöjä ja esimerkiksi\nlapsen liikkumisvapautta on jouduttu jatkuvasti rajoittamaan, on syytä miettiä, onko kyseinen sijoituspaikka lapselle oikea. (Saastamoinen 2010, 154,160.) Rajoitustoimenpiteitä säännellään rajoitustoimenpidesäännöksillä täsmällisesti ja tarkkarajaisesti, joten,\nkun rajoitustoimenpiteen toimintavaltasäännöksen tunnusmerkit ja edellytykset täyttyvät, kyse on rajoitustoimenpiteiden käytöstä ja säännöksen mukaiset päätökset ja kirjaukset on tehtävä. (Saastamoinen 2010, 154.)\nLastensuojelulaki 74.§ 1 momentti määrittää rajoitustoimenpiteiden kirjaamisesta seuraavaa:\nLain 65.–70. §:ssä tarkoitettujen rajoitustoimenpiteiden käytön seurannan\nja valvonnan turvaamiseksi on lastensuojelulaitosten asianmukaisesti kirjattava käyttämänsä rajoitustoimenpiteet. Kirjaamisen tulee sisältää rajoitustoimenpiteen kuvaus, toimenpiteen peruste ja kesto, toimenpiteestä\npäättäneen, sen käytännössä toteuttaneen ja siinä läsnä olleen henkilön\nnimi sekä tarvittaessa 66.§:n 1 momentissa ja 67.§:n 3 momentissa tarkoitettu syy. Lisäksi on mainittava toimenpiteen mahdollinen vaikutus hoitoja kasvatussuunnitelmaan. Kirjaamisessa on myös mainittava, miten lasta\non kuultu ennen rajoitustoimenpiteestä päättämistä tai sen toteuttamista ja\nlapsen mielipide asiasta. Kirjaamisen sisältö on lähetettävä tiedoksi\n13.§:ssä tarkoitetulle lapsen asioista vastaavalle sosiaalityöntekijälle kuukausittain. Kirjaamisen sisällöstä voidaan tarvittaessa säätää tarkemmin\nsosiaali- ja terveysministeriön asetuksella.\nRajoitustoimenpiteiden kirjaaminen on tärkeää, jotta laitoksen henkilökunta, lapsen sijoittanut sosiaalihuollosta vastaava toimielin ja muut laitosta valvovat viranomaiset pystyvät seuraamaan missä laajuudessa ja millä perustein rajoitustoimenpiteitä on käytetty.\nKirjaaminen auttaa myös seuraamaan, minkälaisten lasta koskevien tavoitteiden toteuttamiseksi rajoitustoimenpiteitä laitoksissa on käytetty, ja miten tavoitteet on saavutettu.\n(Saastamoinen 2010, 179.)\nKasvatusta voidaan tarkastella monesta eri näkökulmasta. Yleisesti kasvatuksen katsotaan olevan tietoista ja päämääräsuuntautunutta toimintaa. Kasvatuksellisen toiminnan\ntarkoituksena on edellytysten luominen ihmisen kasvulle ja kehitykselle. (Kaipio 1999,\n154.) Kasvatuksessa on kysymys auktoriteettien, kasvattajien, toteuttamaa arvojen siirtämistä ja opettamista kasvatettaville. Kasvattajien itsensä omaksumat arvot määrittävät\nkasvatustoiminnan perustan. Yksilö käyttäytyy sisäistämiensä normien mukaisesti myös\nyksin ollessaan, ilman ulkopuolelta tulevaa kontrollia. Kasvatus todentuu kasvatettavan\nyksilön käyttäytymisenä ja toimintana. (Kaipio 1999, 11–15.) Kaipion mukaan kasvatuksella on, historiallisen ulottuvuuden ja kokonaisuuksien hallitsemisen lisäksi kyettävä turvaamaan ihmisten jatkuva kehitys siten, että heille kehittyy riittävät vuorovaikutustaidot ja yhä laaja-alaisempi ymmärrys eritasoisten elämän, ympäristön ja maailman\nilmiöiden merkityksistä, sekä ymmärrys yhä laajempien kokonaisuuksien merkityksistä\ntoisiinsa (Kaipio 1999, 28–29).\nKasvatus on myös yksilön sosiaalistumista ympäröivään yhteiskuntaan ja niihin yhteisöihin ja ryhmiin, joissa hän elää. Kasvattajina toimivat ihmisten lisäksi välillisesti\nmyös sosiaaliset ja kulttuuriset rakenteet ja instituutiot. (Kaipio 1999, 162.) Kasvatus on\nmoniulotteista ja monipuolista vaikuttamista kasvatettaviin, heidän käyttäytymiseensä ja\nelämäänsä (Kaipio 1999, 173). Kasvatuksessa on nähtävä persoonallisuuden kehitys sidoksissa sosiaaliseen vuorovaikutukseen (Kaipio 1999, 188).\nNuori tarvitsee aikuisen läsnäoloa enemmän kuin mitään muuta. -- Lapsilta ja nuorilta puuttuu kuuleva korva ja ymmärtävä katse. Heidän on vaikeaa löytää ketään, jonka puoleen kääntyä, kun elämän moninaisuus ja kaoottisuus tulevat kohti. Nuori kasvaa ja muuttuu huikeaa vauhtia. Niin nopeasti, ettei hänen ole helppo ymmärtää itseään eikä toisia. (Hellsten 2009,\nHuonosti kohdellut lapset herättävät aikuisissa myötätuntoa ja voimakkaita mielipiteitä\nsiitä, kuinka heitä tulisi kasvattaa (Törrönen 1999, 12). Lastensuojelun laitoskasvatuksessa kasvatuksella ymmärretään lapsen iän mukaisen kasvun ja kehityksen tukemista,\nasenteiden, arvojen, tietojen, taitojen sekä psyykkisten valmiuksien välittämistä lapselle\nja nuorelle. Lastensuojelulaitoksissa kasvatus on tavoitteellista ja suunnitelmallista.\nLapset on sijoitettu lastensuojelulaitokseen tiettyjen kasvatuksellisten tarpeiden vuoksi.\nLastensuojelulaitoksissa hoidolla ei tarkoiteta jonkin sairauden hoitoa, vaan lapsen perustarpeiden tyydyttämistä. Hoito on lapseen tai nuoreen yksilönä vaikuttamista, jonka\ntavoitteena on käytöshäiriöiden sekä mielenterveys- ja päihdeongelmien paranemisen\nedistäminen. (Kyrönseppä & Rautiainen 1993,64.)\nRajat ja pakot lastensuojelulaitoksessa\nLastensuojelulaitoksissa asuvat nuoret ovat tilanteessa, jossa heille ei ole annettu muuta\nvaihtoehtoa. Heidän arkeensa kuuluu paljon pakkoa ja asioita, joista he eivät ole samaa\nmieltä. Nuorilla on kuitenkin kyky sopeutua tilanteeseen ja pakkoihin. Tärkeät ihmissuhteet, yhteiset kokemukset ja oma reviiri helpottavat tätä sopeutumista. Sopeutumisen\nmyötä nuori oppii kestämään laitoksen epämiellyttävät piirteet ja pakot. Lapset eivät\nkuitenkaan ole pelkkiä sopeutujia. He osaavat luovasti käyttää aikuisten asettamia rajoja\nja pakkoja omien tarkoitustensa mukaisesti. Aikuisten auktoriteetti ei näin ole kiistatonta. (Törrönen 1999, 128.)\nNuori tarvitsee aikuisen valvontaa ja rajoja. Hänen tulee saada olla nuori, ilman aikuiselle kuuluvaa vastuuta. Asioista voidaan keskustella ja neuvotella nuoren kanssa, mutta\npäätöksenteko kuuluu aikuiselle. Kasvattajan tehtäviin kuuluu asettaa lapselle turvallisuutta lisääviä sääntöjä, kuten kotiintuloajat, jotka luovat turvallisen kasvuympäristön.\nTurvallisessa kasvuympäristössä nuori saa elää ilman pelkoa, eikä hän altistu rikolliseen\nelämäntapaan, päihteiden käytölle tai millekään muulle vaurioittavalle elämäntavalle.\n(Taskinen 2010, 29.)\nVastuuttaminen on myös osa kasvatusta. Samalla kun nuori vastuutetaan, hänet myös\nvaltautetaan. Nuorelle annetaan ratkaisuvalta itseään koskevissa asioissa (Kaipio 1999,\n243.) Nuori voidaan asettaa pohtimaan omia ratkaisujaan ja tekojaan. Tällä pyritään siihen, että nuori ottaa vastuun omasta käyttäytymisestään ja omista teoistaan. Nuorta\nvalmistellaan tilanteisiin, joissa häneltä edellytetään moraalisia päätöksiä ja valintoja\nerilaisten toimintavaihtoehtojen välillä. (Purjo 2008, 25.)\nKasvattajan kasvatustaidot ovat lasten ja nuorten kasvatuksessa entistä tärkeämmässä\nasemassa. Nykyisin lapset ja nuoret tiedostavat oikeutensa eivätkä välttämättä käyttäydy\nsaamiensa ohjeiden mukaisesti. Tärkeää kasvatuksessa on, että kasvattaja kykenee näkemään mahdollisimman monipuolisesti kasvatettavan yksilön ja ryhmän sosiaalisen\ntodellisuuden, tietoiset ja tiedostamattomat käyttäytymisen merkitykset ja motiivit.\nKasvattajan persoonallisuudelta vaaditaan dynaamisuutta, aktiivisuutta ja ennakkoluulottomuutta kehittää omia kasvattajan taitojaan. (Kaipio 1999, 172–173.) Kasvattajan\non ymmärrettävä myös yksittäisten kasvatustilanteiden merkitys sekä kyettävä havaitsemaan noissa tilanteissa kasvatettavien yksilöllisiä minä- ja todellisuuskäsityksiä. Nämä voivat poiketa suuresti toisistaan ja kasvattajan omasta todellisuuskäsityksestä.\n(Kaipio 1999, 195.)\nVuorovaikutteinen keskustelu, aito dialogi, on eettisen kasvatuksen ihanteena (Purjo\n2009, 19). Vuorovaikutus vaikuttaa niin ohjaajaan kuin nuoreenkin. Mikäli ohjaaja haluaa saada aikaan vaikutuksia nuoressa, on hänen antauduttava vuorovaikutukseen rehellisesti ja aidosti. (Kantonen & Kuusela 2008, 105.) Kasvatettavalla tulee olla mahdollisuus tiedostaa toimintaansa ja ymmärtää tilanteensa. Kun kyseessä on nuoren arvomaailmaan ja moraaliin kohdistuva kasvatus, nuorelle tulee antaa mahdollisuus kysellä kasvattajan arvo- ja moraalikäsityksien perusteita ja kyseenalaistaa niiden totuudellisuus. Vastavuoroisuuden periaatteen mukaisesti kasvattaja voi kysellä nuoren käsityksistä ja kyseenalaistaa niitä. Tällaisella toiminnalla pyritään siihen, että nuoressa heräisi\nhalu etsiä uusia, erilaisia ratkaisumalleja. Näiden uusien mallien avulla nuori voi parantaa elämäntaitojaan ja sitä kautta elämäntilannettaan. (Purjo 2009, 19–20.)\nLastensuojelulaitoksissa työntekijät eivät ole läsnä nuorten arjessa yhtäjaksoisesti vaan\ntyövuorojen asettamissa rajoissa. He joutuvat turvautumaan toisten työntekijöiden välittämiin suullisiin ja kirjallisiin viesteihin tietääkseen, mitä laitoksen ja sen nuorten arjessa on tapahtunut. Lastensuojelulaitoksessa nuoret valitsevat itselleen mieluisia hoitajia,\njoiden kanssa tulevat paremmin toimeen, ja ”kaveeraavat”. He ovat hyvin perillä siitä,\nkuka on milloinkin työvuorossa. Nuoret jakavat hoitajien kanssa kokemuksiaan ja osoittavat heille mieltään. Hoitajan rooli voi olla nuorelle toveri tai sijaisvanhempi tai joitain\nsiltä väliltä. (Törrönen 1999, 104–105.)\nSOSIAALINEN TUKI JA KONTROLLI\nTieteelliset tutkimukset ovat osoittaneet, että sosiaalisilla elinympäristöillä on perustavanlaatuista merkitystä ihmisten, yhteisöjen, yhteiskuntien ja ihmiskunnan kasvulle, kehitykselle, terveydelle ja hyvinvoinnille. Sosiaalilääketieteen professorin, Antonovskin\nmukaan jokainen yksilö omaa hänelle ominaiset psykososiaaliset voimavarat, joita ovat\nmm. aineelliset varat, äly, tieto, selviytymisen strategiat, sosiaalinen tuki, taide, uskonto, filosofia ja terveyskäyttäytyminen. Nämä voimavarat ovat hänen mukaansa keskeisiä\nihmisen selviytymiselle. (Kumpusalo 1991, 9-11.) Psykososiaalisen tuen käsitettä käytetään tutkimuksissa ja kirjallisuudessa runsaasti, ja se on sosiaalista tukea tunnetumpi\nkäsite. Käsitteen käyttö on kirjavaa, ja se yhdistetään usein käsitteisiin henkinen tukeminen, sosiaalinen tukeminen, sosiaalisemotionaalinen tukeminen tai vain tukeminen.\n(Helminen 2005, 24.)\nSosiaalisen tuen käsite vakiintui käyttöön 1970-luvulla kuvaamaan lähiyhteisön ja ihmisen välisiä suhteita. Vuonna 1998 painettu Uusi suomenkielen sanakirja määrittää sanan\nsosiaalinen yhteisölliseksi, yhteiskuntaa koskevaksi ja yhteiskunnalliseksi. Tuki taas\nmäärittyy henkilöksi, henkilöryhmäksi tai asiaksi, joka tukee, kannustaa ja vahvistaa.\n(Nurmi 1998, 1138.) Sosiaalista tukea mittaavat menetelmät ovat olleet käytössä yli 30\nvuotta (Kumpusalo 1991, 12).\nSosiaalista tukea voidaan määritellä usealla eri tavalla. Toiset määritelmät keskittyvät\nvain sosiaalisen tuen tunnepuoleen, mutta määritelmää voidaan kuitenkin laajentaa erilaisilla materiaalisilla ja kommunikatiivisilla piirteillä. (Ellonen 2008, 49.) Käytetyimpiä määritelmiä ovat Sidney Cobbin (1976) ja Charles Tardyn (1985) määritelmät. Cobbin määritelmä sosiaalisesta tuesta keskittyy pääasiassa sosiaalisiin verkostoihin kuulumiseen ja siinä koettuun rakkauden ja arvostuksen tunteeseen. Hänen mukaansa sosiaalinen tuki on informaatiota, joka saa ihmisen uskomaan olevansa rakastettu ja kunnioitettu, sekä osa vastavuoroisuuteen perustuvaa verkostoa. Laajemmassa, Tardyn (1985)\nmääritelmässä sosiaalinen tuki koostuu neljästä eri tuen tyypistä: emotionaalisesta, instrumentaalisesta ja informatiivisesta tuesta sekä arvioinnista. Emotionaalisella tuella tar-\nkoitetaan luottamusta, välittämistä ja empatiaa, instrumentaalisella tuella resursseja, kuten rahaa ja aikaa. Informatiivisella tuella tarkoitetaan neuvontaa ja opastusta sekä arvioinnilla henkilökohtaisen palautteen antoa. (Ellonen 2008a, 179 - 180.)\nSosiaalinen tuki voidaan määritellä myös ihmisten väliseksi vuorovaikutukseksi, jossa\nhe saavat ja antavat henkistä, emotionaalista, tiedollista, toiminnallista ja aineellista tukea. (Kumpusalo 1991, 14). Tässä yhteydessä korostetaan tarkoituksellisen ja myönteisen luonteen sisältävää vuorovaikutusta. Määritelmä korostaa vuorovaikutuksellisuutta,\nmutta ei sulje pois mahdollisuutta, että sosiaalinen tuki voi olla suoraa henkilöltä toiselle, tai epäsuoraa, järjestelmän kautta annettua tukea. Pienyhteisöissä vuorovaikutus on\nsuoraa ja tuki persoonallista. Se tarjoaa yhteisöturvaa, joka tyydyttää ennen kaikkea turvallisuus- ja yhteisyystarpeita sekä arvostuksen ja itsensä toteuttamisen tarpeita. (Kumpusalo 1991, 14.)\nAbraham Maslow’n tarveteoreettisen näkökulman mukaisesti sosiaalinen tuki perustuu\nihmisen yleiseen turva- ja arvostustarpeeseen. Tuki tyydyttää sosiaalisen olennon perustarpeita. Maslow’n mukaan se esiintyy emotionaalisena ystävyytenä, toveruutena tai\nempatiana, mutta voi myös olla välineellistä avunantoa ja huolenpitoa. (Hyyppä 2002,\nSosiaalisella tuella ja sosiaalisella pääomalla on tärkeitä liittymäkohtia. (Hyyppä 2002,\n56.) Sosiaalista pääomaa mitataan usein esimerkiksi kokemuksella saadusta sosiaalisesta tuesta. Sosiaalinen tuki nähdään merkkinä yhteisöllisestä sosiaalisesta pääomasta, ja\ntuen vaikutuksen kautta voidaan tehdä päätelmiä sosiaalisen pääoman vaikutuksesta.\nKuitenkin Ellosen mukaan sosiaalinen tuki muodostuu kahden ihmisen välisestä vuorovaikutuksesta, eikä tukikokemuksilla siten ole välttämättä yhteisöllistä kosketuspintaa.\n(Ellonen 2008b, 158.)\nKumpusalon mukaan sosiaalisen tuen muodot voidaan jakaa viiteen eri osa-alueeseen:\n1. Aineellinen tuki, esimerkiksi raha, tavara, apuväline, lääke\n2. Toiminnallinen tuki, esimerkiksi palvelu, kuntoutus, kuljetus\n3. Tiedollinen tuki, esimerkiksi opetus, neuvo, opastus, harjoitus\n4. Emotionaalinen tuki, esimerkiksi rakkaus, kannustus, empatia\n5. Henkinen tuki, esimerkiksi yhteinen aate, filosofia, usko.\nCassel (1976, Kumpusalo 1991, 15 mukaan) taas jakaa sosiaalisen tuen tasot neljään eri\ntasoon sosiaalisten suhteiden läheisyyden perusteella. Primaaritason tukirakenteeseen\nkuuluvat oma perhe ja lähimmät ihmiset, sekundaaritasoon ystävät, sukulaiset, naapurit\nja työtoverit ja tertiaaritasoon tuttavat ja viranomaiset.\nViranomaiset, julkiset ja yksityiset palvelut\nYstävät, työtoverit, naapurit\nKuvio 1. Casselin sosiaalisen tuen tasot\nSosiaalinen tuki voi näin ollen olla maallikon tai ammatti-ihmisen antamaa. Primaari- ja\nsekundaaritason tuki muodostuu pääosin maallikkoavusta, mutta tertiaaritason tukihenkilöt ovat tavallisesti sosiaalialan, terveydenhuollon tai muun erityiskoulutuksen omaavia ammattilaisia. (Kumpusalo 1991, 16.)\nSosiaalisella tuella...on suotuisia vaikutuksia terveyden eri puoliin läpi\nihmiselämän aina hedelmöityksestä kuolemaan asti, samoin kuin leskelle,\njoka jää vainajaa suremaan... Ei voi välttyä johtopäätökseltä, että maailma\nolisi terveellisempi paikka asua, jos sosiaalisesti tukevat tavat olisi sisään\nrakennettu laitoksiimme, sekä kotiemme ja koulujemme arkirutiineihin.”\n(Cobb 1976, Kumpusalo 1991, 18 mukaan.)\nSosiaalisella tuella on voitu osoittaa olevan parantavia vaikutuksia sekä fyysiseen, sosiaaliseen, että emotionaaliseen toipumiseen. (Kumpusalo 1991, 20). Housen (1981, Ellonen 2008, 51 mukaan) määritelmän mukaan sosiaalisen tuen odotetaan vähentävän ihmisen stressioireita, sillä heitä ympäröivä positiivinen sosiaalinen ympäristö tuottaa sosiaalisen identiteetin vahvistumista, käytännön apua sekä erilaisia sosiaalisen tuen muotoja. Sosiaalinen tuki auttaa myös hallitsemaan kuormittavaan tilanteeseen liittyvää\nepävarmuutta ja vahvistaa yksilön käsitystä hyväksytyksi tulemisesta ja elämänhallinnasta. Saatavilla olevan tuen on todettu olevan yhteydessä muun muassa työperäiseen\nstressiin, työuupumukseen, työhön sitoutumiseen ja työmotivaatioon. (Mikkola 2009,\nSosiaalisen tuen keskeisyys korostuu ihmisen elämäntilanteiden muuttuessa ja ihmisen\ntehdessä itseään ja läheisiään koskevia ratkaisuja. (Helminen 2005, 24.) Yhteiskunnan\ntakaama sosiaaliturva tyydyttää vain väestön välttämättömät aineelliset perustarpeet ja\npalvelut. Aineellinen tuki ei kuitenkaan ole riittävä edellytys, vaan ihminen tarvitsee\nmyös lähiyhteisön tukea, yhteisöturvaa voidakseen tuntea olevansa hyväksytty ja arvostettu. (Kumpusalo 1991, 14.)\nSosiaalinen kontrolli liittyy sosiaalista tukea enemmän yhteisölliseen toimintaan. Se liitetään pääasiallisesti yhteisön toimintakykyyn, joka viittaa yhteisön haluun puuttua asioihin ja sitä kautta muodostaa resursseja sekä yksilölle että yhteisölle. (Kääriäinen, Rostila, Ellonen, Kivivuori & Korkiamäki 2005.)\nUuden Suomenkielen sanakirjan mukaan sosiaalinen kontrolli määrittyy keinoksi, jolla\nyhteiskunta tai sosiaaliryhmä pakottaa jäsenensä toimimaan yhdenmukaisesti ehtona\nhyväksymiselle (Nurmi 1998, 1007). Se nähdään sosiaalisen ryhmän jäseneensä kohdistamana valvontana, jonka tarkoituksena on opettaa yksilölle ryhmässä vallitsevat normit\nja painostaa häntä käyttäytymään näiden mukaisesti. Keinoina normien sisäistämiselle\nkäytetään rangaistuksia ja palkintoja. Poliittisessa demokratiassa sosiaalinen kontrolli\ntapahtuu johtajien ja johdettavien välillä esimerkiksi lainkäytön ja johdettavien vaihtamisen keinoin. (Focus 2001, 158–159.)\nStakes määrittää sosiaalisen kontrollin yhteiskunnan tai yhteisön pyrkimykseksi ohjata\nja valvoa tuottamiensa normien noudattamista1 (Stakes 2002). Ruonavaaran mukaan jo\ninstituutioiden olemassaolo on eräänlaista sosiaalista kontrollia, sillä ne ohjaavat toimimaan tietyllä tavalla. Instituutioissa kehitellään myös keinoja rangaista odotuksista\npoikkeavaa käyttäytymistä. (Ruonavaara 2011.)\nSosiaalista kontrollia määritellään usein rikollisuuden näkökulmasta sekä rikollisuutta\nehkäisevänä, että rikollisuutta lisäävänä tekijänä. (Ellonen 2008, 180). Tunnetuimpana\nsosiaalisen kontrollin teoriana pidetään Travis Hirschin (1969, Ellonen 2008, 52 mukaan) teoriaa. Teorian mukaan lähiyhteisöön ja yhteiskuntaan sitoutuminen estää ihmistä tekemästä rikoksia. Hirschin mukaan tätä voidaan mitata neljällä eri tasolla, joita ovat\nkiintymys, joka kuvaa yksilön suhteita läheisiin ihmisiin, sitoutuminen, joka kuvaa yksilön kokemusta yhteisön arkitoimien palkitsevuudesta, osallistuminen, joka kuvaa yksilön osallistumisaktiivisuutta yhteisön toimintoihin sekä usko, joka kuvaa yksilön luottamusta yhteisön normien moraaliseen oikeuteen. Tämän lisäksi Hirschi painottaa itsekontrollin merkitystä normien rikkomisessa. Sen muodostumiselle on vanhempien sosiaalisella kontrollilla Hirschin mukaan erityinen merkitys. (Ellonen 2008a, 52.)\nRobert Sampson ja John Laubin (1993, Ellonen 2008a, 52 mukaan) yhdistävät sosiaalisen kontrollin teorian klassiseen rikollisuuden teoriaan, jossa ihmiset ovat heterogeenisia ja pohjimmiltaan omaa hyötyä tavoittelevia. Heidän mukaansa rikollinen käyttäytyminen on ainakin osaltaan tulosta rikkoutuneesta yhteisöstä tai rikkoutuneista ihmissuhteista. Eri tutkimusten mukaan ne nuoret, jotka ovat sidoksissa esimerkiksi perheeseen\ntai muihin ihmisiin, sekä käyvät mielellään koulua, tekevät vähemmän rikoksia. (Ellonen 2008a, 52.)\nArvojen ja uskomusten sisäistymistä pidetään vahvana sosiaalisen kontrollin muotona,\nsillä ihmiset uskovat silloin, että heidän yhteiskuntansa normit edustavat ainoata oikeata\nSosiaalityössä sosiaalista kontrollia toteutetaan mm. tilanneseurannan avulla (Stakes 2002).\ntai moraalista tapaa käyttäytyä. Yhteisöllisessä kasvatuksessa kontrolli merkitsee yhdessä määritettyjen, sovittujen ja hyväksyttyjen normien kontrollointia, valvomista ja muuttamista yhdessä kasvattajayhteisön ja vertaisryhmän kanssa. (Kaipio 1999, 160–162.)\nOpinnäytetyön tarkoituksena oli vastata seuraaviin tutkimuskysymyksiin:\n1) Mitä rajoitustoimenpiteitä Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa on\nkäytetty ja kuinka paljon?\n2) Miten Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitosten työntekijät ja laitoksissa\nsijoitettuna olevat nuoret kokevat rajoitustoimenpiteet osana lastensuojelulaitoksissa tehtävää kasvatustyötä sosiaalisen tuen ja kontrollin viitekehyksessä?\nEnsimmäiseen tutkimuskysymykseemme vastasimme tilastokatsauksen avulla. Selvitimme Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa käytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrän vuosina 2008–2010. Tämän selvityksen avulla halusimme saada yleiskuvan siitä,\nmiten yleistä rajoitustoimenpiteiden käyttö on lastensuojelulaitoksissa. Tutkimusmateriaalina käytimme Itä-Suomen aluehallintoviraston meille lähettämää koontia ”PohjoisKarjalan lastensuojelulaitosten pakotteet ja rajoitteet vuosina 2008–2009” sekä koontia\nvuonna 2010 käytetyistä rajoitustoimenpiteistä. Saaduista koonneista kokosimme taulukoita muun muassa rajoitustoimenpiteiden käytön yhteismääristä vuositasolla sekä eri\nrajoitustoimenpiteiden käytön määrien vaihtelusta. Vertailimme myös, miten rajoitustoimenpiteiden käytön määrä vaihtelee eri lastensuojelulaitosten välillä eri vuosina.\nTarkastelimme myös syitä eri lastensuojelulaitosten välisiin vaihteluihin ottamalla selvää kunkin laitoksen toiminnan painopisteistä. Syiden pohdintaan ei tässä yhteydessä\nvoida kuitenkaan syventyä. Opinnäytetyömme painottui laadulliseen tutkimukseen ja\ntilastokatsauksen tarkoituksena on toimia johdantona itse tutkimukselle.\nToiseen tutkimuskysymykseen vastasimme laadullisen tutkimuksen avulla. Tarkoituksena oli haastattelemalla Pohjois-Karjalassa sijaitsevien lastensuojelulaitosten työntekijöitä ja niissä sijoitettuna olevia nuoria selvittää, 1) miten rajoitustoimenpiteet koetaan\nosana laitoskasvatusta, 2) millaisia rajoitustoimenpiteisiin liittyviä käytäntöjä laitoksissa\non ja 3) kuinka hyvin nuo käytännöt ovat työntekijöiden ja nuorten tiedossa. Haastattelujen avulla selvitimme myös, kuinka työntekijät näkevät rajoitustoimenpiteet osana\nsosiaalista tukea ja kontrollia. Nuoria haastattelemalla halusimme selvittää nuorten näkökulman rajoitustoimenpiteiden käyttöön ja niiden merkityksen nuoren kasvulle ja kehitykselle. Keräsimme tietoa kahdeksalla teemahaastattelulla. Haastattelimme neljää\nlastensuojelulaitoksen työntekijää ja neljää sijoitettuna olevaa nuorta. Teemahaastattelujen lisäksi teimme yhden avoimen haastattelun, jossa haastattelimme työntekijää.\nAvoimen haastattelun tarkoituksena oli syventyä yhden rajoitustoimenpidetilanteen kuvaukseen.\nLaadullisessa eli kvalitatiivisessa tutkimuksessa pyritään kuvaamaan jotakin tapahtumaa, ymmärtämään tiettyä toimintaa tai antamaan mielekäs tulkinta jostakin ilmiöstä\n(Eskola 1999, 61). Sen lähtökohta on kuvata todellista elämää. Tutkimuskohdetta pyritään tutkimaan mahdollisimman kokonaisvaltaisesti ottaen huomioon todellisuuden moninaisuus. Tuloksiksi saadaan aikaan ja paikkaan rajoittuneita selityksiä. (Hirsjärvi,\nRemes & Sajavaara 1997, 157.) Laadullisessa tutkimuksessa tutkijaa kiinnostaa tutkittavien henkilöiden antama yksilöllinen merkitys tutkittavalle ilmiölle (Kiviniemi 2007,\nLaadullisessa tutkimuksessa aineisto kootaan luonnollisissa, todellisissa tilanteissa. Tutkijan pyrkimyksenä on paljastaa odottamattomia seikkoja. Lähtökohtana on aineiston\nmonitahoinen ja yksityiskohtainen tarkastelu eikä niinkään teorian tai hypoteesien testaaminen. Laadullisen aineiston hankinnassa suositaan metodeja, joissa tutkittavien näkökulmat pääsevät esille. Muun muassa teemahaastattelu, osallistuva havainnointi ja\nryhmähaastattelut ovat esimerkkejä tällaisista metodeista. (Hirsjärvi ym. 1997, 160.)\nLaadullisen tutkimuksen keinoin meillä oli mahdollisuus tutkia rajoitustoimenpiteiden\nkäyttöä laajasti. Halusimme koota tutkimusaineistomme haastattelemalla lastensuojelulaitoksissa tällä hetkellä sijoitettuna olevia nuoria sekä laitoksissa työskenteleviä työntekijöitä, jotta tutkimusympäristö olisi mahdollisimman luonnollinen. Laadullisen tutkimuksen avulla saimme tuotua esiin yksilöllisiä kokemuksia sekä nuorten ja työntekijöiden henkilökohtaisia kuvaksia rajoitustoimenpiteistä.\nLaadullinen tutkimus on prosessi, jossa tutkijan näkökulmat ja tulkinnat kehittyvät tutkimusprosessin edetessä. Etenemisen vaiheet eivät välttämättä ole etukäteen jäsennettävissä. Ratkaisut, esimerkiksi tutkimustehtävästä tai aineiston keruusta, voivat muotoutua\ntutkimuksen edetessä. Tämä johtuu tutkijan prosessin edetessä kasvavasta tietoisuudesta. Samalla kun tutkittava ilmiö avautuu tutkijalle, myös tutkimukselliset menetelmät\ntäsmentyvät. (Kiviniemi 2007, 70.)\nTutkimussuunnitelman ja aineistonkeruumenetelmän muuttuminen sekä eri vaiheiden\njäsentymättömyys näkyivät hyvin myös meidän tutkimuksessamme. Tutkimuskysymyksemme tarkentui tutkimuksen edetessä. Keväällä 2011 lastensuojelulaitoksiin lähetetyissä saatekirjeissä (liite 2) tutkimustehtävämme rajautui työntekijöiden valmiuksien ja\nnuorten kokemuksien selvittämiseen. Ennen haastattelujen toteutusta tutkimustehtävä\nkuitenkin tarkentui ja sen painopisteet muuttuivat. Myös tutkimuksen otanta muuttui\ntutkimusprosessin aikana. Aluksi olimme valinneet tutkimukseen satunnaisotannalla\nviisi (5) Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitosta, mutta päädyimme lopulta lähettämään\ntutkimuslupahakemuksen kaikkiin jo pidemmän aikaan laitosluvilla toimineisiin lastensuojeluyksikköihin Pohjois-Karjalassa.\nTeemahaastatteluihin aineistonkeruumenetelmänä päädyttiin jo tutkimuksen alkuvaiheessa, mutta avoimen haastattelun toteutusta pohdimme pitkään. Päädyimme avoimeen\nhaastatteluun vasta, kun kuva tutkimastamme ilmiöstä oli selkeytynyt teemahaastattelujen pohjalta. Vasta tässä vaiheessa pystyimme täsmentämään, millä menetelmällä saisimme, jäljellä olevan ajan puitteissa, syvennyttyä yksittäiseen rajoitustoimenpidetilanteeseen.\n8.2.1 Tutkimuksen kohdejoukko\nLaadullisessa tutkimuksessa pyritään ymmärtämään tiettyä toimintaa ja antamaan tutkittavalle ilmiölle teoreettisesti mielekäs tulkita. On tärkeää, että tutkimukseen osallistuvat\nhenkilöt tietävät tutkittavasta ilmiöstä mahdollisimman paljon. Tutkimukseen osallistuvat henkilöt tulee valita harkitusti ja tarkoituksenmukaisesti. (Tuomi & Sarajärvi 2002,\n88.) Määritellyt sopivuuden kriteerit voivat asettaa tutkimukseen osallistuvien henkilöiden määrälle rajoitteita. Voi olla vaikeaa saada koottua edes pieni, kriteerit täyttävä\njoukko. (Tuomi & Sarajärvi 2002, 78.)\nKeväällä 2011 soitimme Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksiin2 ja kerroimme tutkimuksestamme. Otimme yhteyttä kaikkiin laitoksiin, lastensuojeluyksikkö Versoa sekä\nRomon Perhekoteja lukuun ottamatta. Kyseisten laitosten toiminta, laitoshuoltoa toteuttavina yksikköinä, on alkanut vasta vuonna 2010, minkä vuoksi teimme johtopäätöksen,\nettei heillä välttämättä olisi riittävästi kokemusta tutkimuksemme aiheesta. Useista yrityksistä huolimatta emme myöskään saaneet yhteyttä Pienryhmäkoti Vesseliin, minkä\nvuoksi sekin jäi pois tutkimuksestamme. Yhteydenottojen jälkeen lähetimme tutkimuslupahakemuksen kuhunkin laitokseen.\nTutkimukseen osallistui lopulta neljä Pohjois-Karjalassa sijaitsevaa lastensuojelulaitosta. Jokaisesta tutkimukseen osallistuneesta laitoksesta haastattelimme yhtä työntekijää ja\nyhtä laitokseen sijoitettuna olevaa nuorta. Yhdessä lastensuojelulaitoksista teimme lisäksi yhden avoimen haastattelun, jossa haastattelimme työntekijää. Määrittelimme sopivuuskriteereiksi sen, että haastateltavilla tulisi olla henkilökohtaista kokemusta rajoitustoimenpiteistä. Työntekijöillä tuli olla kokemusta rajoitustoimenpiteen suorittamisesta ja mielellään usean vuoden työkokemus lastensuojelusta. Nuorten kohdalla kriteerinä\noli, että nuoreen itseen on kohdistettu rajoitustoimenpiteitä. Määrittelemällä haasteltaville sopivuuskriteerit varmistimme, että saamme mahdollisimman paljon tutkimuk-\nPohjois-Karjalassa on tällä hetkellä yhdeksän laitosluvilla toimivaa lastensuojeluyksikköä: Perheryhmä-\nkoti Liekki, Kuntoutusyksikkö Messi, Ilomantsin lastensuojeluyksikkö, Romon Perhekodit Oy, Suorannan pienryhmäkoti, Perhekuntoutuskoti Arianne, Lastensuojelun kehittämisyksikkö Kaaripiha, Lastensuojeluyksikkö Verso sekä pienryhmäkoti Vesseli (Vesselin tämänhetkisestä toiminnasta ei ole tarkkaa tietoa). (Itä-Suomen aluehallintovirasto 2011.)\nsemme kannalta merkittävää tietoa. Lähetimme tutkimuslupahakemuksen mukana saatekirjeen ja tutkimussuunnitelman, jossa kerroimme määrittelemämme sopivuuskriteerit. Lopullisen valinnan haastateltavista tekivät tutkimukseen osallistuneet laitokset.\nPäädyimme tähän ratkaisuun, sillä koimme, että laitosten johtajilla ja muulla henkilökunnalla on paras näkemys siitä, ketkä heidän laitoksessaan täyttävät kriteerit.\n8.2.2 Aineistonkeruumenetelmänä teemahaastattelu ja avoin haastattelu\nValitsimme tutkimuksemme aineistonkeruumenetelmiksi teemahaastattelun ja avoimen\nhaastattelun. Teemahaastattelujen avulla halusimme saada työntekijöiden ja nuorten kokemuksia ja ajatuksia rajoitustoimenpiteistä.. Avoimen haastattelun tarkoituksena oli\nsyventyä yhteen jo toteutuneeseen rajoitustoimenpidetilanteeseen. Haastattelu aineistonkeruumenetelmänä tuntui mielekkäältä tavalta kerätä tietoa, sillä emme halunneet\nmäärätä ennalta vastausvaihtoehtoja. Haastattelu mahdollisti haastateltavien aktiivisen\nosallistumisen tutkimukseen, johon he myös loivat merkityksiä. Haastattelun avulla pystyimme myös selventämään ja syventämään haastateltavien antamia vastauksia. Haastattelu antoi myös enemmän mahdollisuuksia tulkita vastauksia kuin esimerkiksi postikyselyssä. (Ks. Hirsjärvi ym. 2007, 200.)\nTeemahaastattelua kuvataan usein lomakehaastattelun ja avoimen haastattelun välimuodoksi. Teemahaastattelussa aihepiiri ja teema-alueet ovat tiedossa, mutta tarkkoja\nkysymyksiä tai kysymysten järjestystä ei ole tarkoin määritelty. Teemahaastattelu voi\nolla lähes avoimen haastattelun kaltainen teemojen mukaan etenevä keskustelu, tai se\nvoi muistuttaa strukturoitua haastattelua. Teemaahaastattelussa kysymyksiä ei tarvitse\nmiettiä valmiiksi, vaan haastattelu voi edetä ennalta määritettyjen teemojen mukaan.\nHaastattelija voi esittää tarkentavia kysymyksiä haastattelun edetessä. (Tuomi & Sarajärvi 2002, 77.) Haastattelun avulla pyritään keräämään riittävä aineisto, jonka pohjalta\nvoidaan tehdä luotettavia tutkittavaa ilmiötä koskevia päätelmiä (Hirsjärvi & Hurme\nTeemahaastatteluja varten laadimme haastattelurungon sekä työntekijöiden että nuorten\nhaastatteluja varten. (liite 3 ja liite 4). Kysymysrunkoihin kokosimme tutkimuksen pääteemat sekä niiden alle apukysymyksiä, joilla tarkensimme teemaa. Toteuttamamme\nteemahaastattelut olivat siis lähempänä strukturoitua haastattelua kuin avointa haastattelua. Käytimme haastattelurunkoja varmistaaksemme, että saamme tarpeeksi tutkimuksemme kannalta merkityksellistä tietoa tutkittavasta ilmiöstä. Huomasimme myös, että\nhaastateltavien oli helpompi vastata valmiisiin kysymyksiin, kuin kertoa vapaasti määritellyistä teemoista. Haastattelutilanteissa kysymysten järjestys ja muoto vaihtelivat,\nmutta jokaisen haastateltavan kanssa kävimme läpi samat teemat. Esitimme haastattelun\naikana myös lisäkysymyksiä tarkentaaksemme haastateltavien antamia vastauksia.\nOpinnäytetyötä aloittaessamme tarkoituksena oli käsitellä yhtä rajoitustoimenpidetilannetta syvähaastattelun avulla. Syvähaastattelussa on tarkoitus avata tutkittava ilmiö\nmahdollisimman perusteellisesti haastattelemalla samaa haastateltavaa useita kertoja\n(Tuomi & Sarajärvi 2002, 78). Syvähaastatteluprosessissa voidaan erottaa kolme eri\nvaihetta, joissa jokaisessa mennään syvemmälle tutkittavaan ilmiöön (Kortelainen 1982,\n296, Eskola & Suoranta 1999 86–87 mukaan). Tässä yhteydessä meillä ei kuitenkaan\nollut mahdollista toteuttaa prosessuaalista syvähaastattelua, minkä takia päädyimme tekemään yhden avoimen haastattelun.\nAvoimessa haastattelussa haastattelijan tehtävä on selvittää haastateltavan ajatuksia,\nmielipiteitä, tunteita ja käsityksiä (Hirsjärvi ym. 2007, 204). Vain ilmiö, josta halutaan\nsaada tietoa, on ennalta määritelty. Haastattelija ohjaa haastattelua ja syventää haastateltavan vastauksia tarkentavilla kysymyksillä. Haastateltavan annetaan puhua vapaasti ja\ntutkijan intuitiiviset väliintulot sallitaan. Haastattelijan tehtävä on kuitenkin pitää haastattelu ennalta määrätyssä aiheessa. Avoimen haastattelun tarkoituksena on tutkittavan\nilmiön mahdollisimman perusteellinen avaaminen. Ei ole lainkaan harvinaista, että\navointa haastattelua käytettäessä haastateltavia on vain muutamia, jopa yksi. (Tuomi &\nSarajärvi 2002, 78.)\nAvoimen haastattelun tarkoituksena oli käsitellä rajoitustoimenpiteitä yksittäisen tapauksen kautta, sekä syventää jo saamaamme tietoa. Sen avulla halusimme saada mahdollisimman tarkan kuvauksen yhdestä jo toteutuneesta rajoitustoimenpidetilanteesta.\nAvoimeen haastatteluun emme tehneet erillistä kysymysrunkoa. Olimme kuitenkin kirjanneet ylös teemoja, joiden läpi toivoimme haastateltavan pohtivan yksittäistä rajoitustilannetta (liite 5). Lähetimme haastateltavalle etukäteen tiedon avoimen haastattelun\nkulusta sekä valitsemistamme teemoista. Pyysimme haastateltavaa valitsemaan yhden\nrajoitustoimenpidetilanteen, jossa hän on ollut mukana ja jonka kulun hän muistaa tar-\nkasti. Halusimme antaa haastateltavalle mahdollisuuden valmistautua haastatteluun, sekä palauttaa mieleen valitsemansa rajoitustilanteen mahdollisimman tarkasti.\n8.2.3 Haastattelujen toteutus\nLaadimme haastattelujen teemat ja rungot kesäkuussa 2011 lukemamme teorian pohjalta. Päätimme nauhoittaa haastattelut, jotta aineiston käsittely olisi helpompaa. Nauhurin\nkäytöstä olimme ilmoittaneet jo tutkimuslupien hakuvaiheessa. Ennen varsinaisia haastatteluja halusimme testata nauhurin käyttöä sekä valitsemiemme teemojen ja kysymysten toimivuutta, minkä takia teimme yhden koehaastattelun. Koehaastatteluun osallistui\ntuttavamme, jolla oli aiempaa kokemusta rajoitustoimenpiteistä sekä lastensuojelussa\ntyöskentelystä. Koehaastattelun jälkeen muokkasimme ja täsmensimme vielä laatimiamme kysymyksiä.\nTeimme kaikki teemahaastattelut heinäkuun 2011 aikana. Saman päivän aikana haastattelimme aina yhdestä laitoksesta sekä työtekijän että nuoren. Jaoimme teemahaastattelut\nniin, että kumpikin meistä haastatteli kahta työntekijää ja kahta nuorta. Päädyimme siihen, että sama haastattelija haastattelee samasta laitoksesta sekä työntekijän, että nuoren. Toinen oli läsnä haastattelun ajan ja esitti haastattelun aikana ja lopuksi tarkentavia\nkysymyksiä. Päädyimme siihen, että olemme molemmat paikalla haastattelutilanteissa,\nkoska halusimme saada kustakin haastattelusta mahdollisimman paljon tietoa. Työntekijöiden haastattelut kestivät kahdestakymmenestä (20) minuutista neljäänkymmeneenviiteen (45) minuuttiin. Nuorten haastattelut kestivät sen sijaan kymmenestä (10) minuutista kahteenkymmeneen (20) minuuttiin.\nHaastattelupaikan valintaan vaikuttavat monet tekijät. Paikkaa valittaessa on otettava\nhuomioon haastateltavat, käytettävissä olevat resurssit, tutkittava ilmiö, jopa tutkimusongelma. Yleisimpiä haastattelupaikkoja ovat haastateltavan koti, jokin laitos, haastateltavan työpaikka, koulu tai päiväkoti. Haastattelupaikan tulisi olla rauhallinen ja haastateltavalle turvallinen. Tutkija voi antaa haastateltavan ehdottaa haastattelupaikkaa.\n(Hirsjärvi & Hurme 2010, 73–74.)\nHaastattelut tehtiin kunkin tutkimukseen osallistuvan lastensuojelulaitoksen tiloissa.\nPyysimme haastatteluajankohtia sopiessamme, että meille varattaisiin jokin rauhallinen\ntila, jossa voisimme tehdä haastattelun. Haastattelutilanteissa paikalla oli meidän lisäksemme ainoastaan haastateltava. Kerroimme vielä haastattelun alussa tutkimuksestamme ja haastattelun kulusta, sekä nauhurin käytöstä. Jokaisen haastattelun alussa kerroimme haastateltaville myös, että aineistot käsiteltäisiin anonymiteettiä kunnioittaen,\neikä tutkimuksessamme haastateltavien henkilöllisyys tulisi julki.\nAvoimen haastattelu tehtiin syyskuussa 2011. Avoimessa haastattelussa emme olleet\njakaneet haastattelijan roolia niin selkeästi kuin teemahaastatteluissa. Toinen meistä\nkuitenkin ohjasi haastattelua niin, että keskustelu pysyi tutkittavassa ilmiössä. Molemmat esittivät tarkentavia kysymyksiä. Koimme hyväksi sen, että avoimen haastattelun\nteko jäi myöhemmäksi. Olimme saaneet sitä ennen teemahaastattelujen analyysit tehtyä\nja meillä oli näin enemmän tietoa rajoitustoimenpiteistä ja osasimme sen pohjalta tarkentaa haastateltavan vastauksia paremmin.\nLaadullisen aineiston käsittely ja analysointi\nLitterointi tarkoittaa haastattelun purkamista tekstiksi. Litterointitapoja on useita. Valinta eri tapojen välillä kannattaa tehdä sen mukaan, millä menetelmällä aineiston aikoo\nanalysoida. (Eskola 2007, 159.) Litteroimme haastattelut mahdollisimman pian haastattelujen jälkeen, yleensä jo samana päivänä. Tällä halusimme varmistaa, että haastattelutilanne oli hyvin mielessä, mikä paransi litteroinnin tarkkuutta.\nLitteroimme haastattelut sanatarkasti. Merkitsimme haastatteluihin pitkät tauot kolmella\npisteellä. Sanatarkalla litteroinnilla ja taukojen merkitsemisellä halusimme saada aineistossamme näkymään, mitkä asiat mietityttivät haastateltavia. Yhden haastattelun äänenlaatu oli huono, emmekä saaneet litteroitua kyseistä haastattelua sanatarkasti. Saimme\nkuitenkin haastattelusta oleellisen tiedon ylös. Epäselvät kohdat merkitsimme kysymysmerkeillä. Litteroitua aineistoa kertyi yhteensä 92 sivua, fontilla Times New Roman, kirjasinkoolla 12, rivivälillä 1.5.\n8.3.2 Aineiston analyysi\nLaadullisessa tutkimuksessa tutkija etsii aineistosta vastausta asettamaansa tutkimuskysymykseen. Aineistojen avulla tutkija tekee hypoteeseja ja etsii uusia näkökulmia, ei\ntestaa jo olemassa olevia hypoteeseja. Laadullisessa tutkimuksessa tutkimukseen osallistuvat henkilöt tuottavat vapaasti oman käsityksensä tutkittavasta ilmiöstä. (Eskola\n2007, 162.) Tutkittavien kohteiden määrä voi laadullisessa tutkimuksessa olla pieni. Tapauksia analysoidaan perusteellisesti. Näin ollen aineiston tieteellisyyden kriteeri on\nmäärän sijasta laatu. (Eskola 1999, 18.) Laadullisessa tutkimuksessa analyysin tarkoitus\non selkeyttää aineistoa ja siten tuottaa uutta tietoa tutkittavasta ilmiöstä. (Eskola & Suoranta 1999, 138.)\nTeemahaastattelujen tekemisen ja analysoinnin väliin jäi noin kuukausi aikaa. Tuona\naikana täydensimme tutkimuksemme teoriaosuutta. Analyysivaiheen aloitimme aineiston lukemisella. Luimme aineiston läpi useaan kertaan. Halusimme saada mahdollisimman selkeän ja jäsentyneen kuvan haastattelujen sisällöistä ennen varsinaisen analysoinnin aloittamista. Tässä vaiheessa rajasimme aineistoamme jättämällä siitä pois\nkohdat, jotka eivät tuoneet merkittävää informaatiota tutkimuksemme kannalta. Tällaisia pätkiä olivat esimerkiksi kohdat, joissa puhuimme tutkimuksestamme tai joissa haastateltava eksyi aiheesta.\nAineisto oli paikoin hankalalukuista. Haastateltavien pohtiessa heille vaikeita asioita,\nheidän puheessaan oli paljon täytesanoja: ”Ymm… oikein käytettynä kyllä… mut se, se\non… ööö… se on varmaan semmonen taitolaji… sitten että, että niinku… öö…”. Parantaaksemme aineiston luettavuutta, tiivistimme tekstiä. Poistimme tekstistä täytesanoja\nja muodostimme kokonaisia lauseita. Tämä helpotti aineiston käsittelyä tulevissa vaiheissa. Luotettavuuden parantamiseksi säilytimme alkuperäisen tekstin kuitenkin tiivistetyn rinnalla koko analysoinnin ajan. Käsittelimme nuorten ja työntekijöiden haastatteluja erillisinä kokonaisuuksina.\n8.3.3 Analyysimenetelmän valinta ja haastattelujen analysointi\nEniten käytettyjä analyysimenetelmiä laadullisessa tutkimuksessa ovat teemoittelu, tyypittely, sisällönerittely, diskurssianalyysi ja keskusteluanalyysi (Hirsjärvi ym. 2007,\n219). Käytännöllisen ongelman ratkaisemisessa suositeltavin analysointitapa on teemoittelu. Teemoittelussa aineistosta voidaan helposti poimia tutkimusongelman kannalta olennaista tietoa. Tuloksena aineistosta saadaan esille kokoelma erilaisia vastauksia\ntutkimuksessa esitettyihin kysymyksiin. (Eskola & Suoranta 1999, 179–180.)\nAnalysoimme aineiston Jari Eskolan (2007, 170) esittämän teemahaastatteluaineiston\nanalysoinnin vaiheiden mukaisesti (ks. liite 6). Eskolan mukaan teemahaastatteluaineiston analyysissa ensimmäinen tehtävä on järjestää aineisto teemoittain. Jokaisesta vastauksesta poimitaan teemaan liittyvä kohta. Vastauksia ja kommentteja johonkin teemaan\nvoi löytyä eri kohdista haastattelua. (Eskola 2007, 170.)\nTarkastelimme teemahaastatteluaineistoa tutkimuskysymyksemme kautta ja muodostimme teemoja, jotka vastaavat tutkimuskysymykseemme. Huomasimme teemojen\nmuotoutuvan lähes samoiksi kuin haastattelurungossamme. Eskola ja Suoranta (1999,\n153) toteavat, että teemahaastattelulla kerätyn aineiston teemoittelussa haastattelurunko\nonkin oivallinen apuväline. Työntekijöiden teemahaastatteluista saamastamme aineistoista muodostimme kolme pääteemaa, nuorilta saamastamme aineistosta kaksi pääteemaa. Pääteemojen alle kokosimme alateemoja, jotka jäsensivät itse pääteemaa.\nTyöntekijöiden haastattelujen teemat ja alateemat:\n1) LAITOSKASVATUS: laitoskasvatuksen tehtävä, rajoitustoimenpiteet laitoskasvatuksessa\n2) RAJOITUSTOIMENPITEET: rajoitustoimenpiteisiin liittyvät käytänteet lastensuojelulaitoksissa, rajoitustoimenpiteiden merkitys\nnuoren kasvuun ja kehitykseen, rajoitustoimenpiteiden merkitys\n3) SOSIAALINEN TUKI JA KONTROLLI: sosiaalinen tuki, sosiaalinen kontrolli, sosiaalisen tuen ja kontrollin suhde rajoitustoimenpiteisiin\nNuorten haastattelujen teemat ja alateemat:\n1) RAJOITUSTOIMENPITEET: nuorten ymmärrys rajoitustoimenpiteistä, rajoitustoimenpidetilanteet, rajoitustoimenpidetilanteen käsittely\n2) RAJOITUSTOIMENPITEIDEN MERKITYS NUORELLE: rajoitustoimenpiteiden merkitys nuoren käyttäytymiseen, nuorten pohdintoja rajoitustoimenpiteistä\nLaadullista aineistoa analysoitaessa sitä voidaan lähestyä kahdella tapaa: voidaan joko\npysytellä tiukasti aineistossa ja rakentaa tulkintoja tiiviisti aineistosta käsin tai voidaan\npitää aineistoa tutkijan teoreettisen ajattelun lähtökohtana, apuvälineenä tai lähtökohtana tulkinnoille. (Eskola & Suoranta 1999, 146.) Aineistolähtöisessä analyysissä analyysiyksiköt eivät ole ennakkoon sovittuja. Ne valitaan aineistosta tarkoituksen ja tehtävänasettelun mukaisesti. (Tuomi & Sarajärvi 2002, 96.) Tekemämme analyysi oli sekä\naineisto- että teorialähtöinen. Aiemmin kokoamamme teoriaviitekehys vaikutti haastatteluteemojen syntymiseen, ja samat teemat valikoituivat lopulta myös aineistoamme\njäsentäviksi teemoiksi. Tekemämme tulkinnat syntyivät kuitenkin aineistosta, joita sitten myöhemmin vertasimme kokoamaamme teoriaan.\nTeimme teemoittelun perinteisesti saksia ja paperiliimaa apuna käyttäen. Varasimme\nkullekin teemalle suuren valkean paperin, johon leikkasimme ja liimasimme tulostetusta\naineistosta teemaan liittyviä kohtia. Teemoittamista seurasi varsinainen analyysivaihe.\nTässä vaiheessa luimme aineistoa useita kertoja. Alleviivasimme aineistosta kumpikin\nitseämme kiinnostavat ja merkitykselliset asiat, minkä jälkeen vertailimme alleviivauksiamme. Näin halusimme varmistaa, ettei aineistosta jää mitään merkittävää huomiotta.\nLukiessamme aineistoa teimme siitä myös tulkintoja, sekä etsimme haastatteluista yhtäläisyyksiä ja eroavaisuuksia. Kirjoitimme muistiinpanoja teemapapereihin myöhempää\nkäsittelyä varten. (Ks. Eskola 2007, 171–172.)\nKoodasimme jokaisen haastattelun häivyttääksemme haastateltavien tunnistetiedot.\nKoodauksissa näkyy, onko kyseessä työntekijä (T) vai nuori (N) sekä haastattelulle arvottu haastattelunumero väliltä 20–40. Tällöin esimerkiksi yhden haastatellun nuoren\nkoodi voisi olla N24 ja työntekijän T35. Samasta laitoksesta haastatellulla nuorella ja\ntyöntekijällä ei ole sama kooditunniste. Jätimme koodit näkyviin myös aineistolainauksissa ilmaisemaan, mitkä lainaukset ovat saman haastateltavan ajatuksia.\nAnalyysin tehtävä on tiivistää aineisto niin, ettei siitä kuitenkaan jää mitään olennaista\npois. Analyysin tavoitteena on, päinvastoin, kasvattaa aineiston informaatioarvoa. (Eskola 2007, 173–174.) Tässä vaiheessa nostimme aineistosta tärkeimmät kohdat esiin.\nPainotimme aineistosta mielenkiintoisempia kohtia, mutta pyrimme kuitenkin esittelemään aineistoa tasapuolisesti. Tämän jälkeen kirjoitimme auki omat tulkintamme aineistosta, joita havainnollistimme aineistoesimerkein. Kytkimme tekemämme tulkinnat\naiemmin kokoamaamme teoriaan sekä yhdistelimme tekemiämme tulkintoja omaan\najatteluun. (Ks. Eskola 2007, 173–174, 177–178.)\nAnalysoimme avoimen haastattelun, teemahaastattelujen tavoin, teemoitellen. Keskeisiksi teemoiksi muodostuivat turvallisuus, rajoitustoimenpidetilanteen käsittely, rajoitustoimenpiteiden kasvatuksellisuus, sosiaalinen tuki ja kontrolli, rajoitustoimenpiteiden\nmerkitys nuorelle sekä työntekijän tunteet rajoitustilanteessa. Järjestimme tekstin teemojen alle. Itse tilannekuvauksesta teimme tiivistelmän, jossa kerroimme tilanteen kulun lyhyesti, mutta mahdollisimman tarkasti. Tilannekuvauksessa keskityimme rajoitustoimenpiteeseen johtaneisiin syihin, sekä kuvaukseen rajoitustoimenpiteen toteuttamisesta. Lopuksi avasimme kuvattua rajoitustilannetta haastattelusta nousseiden teemojen\nTilastokatsauksemme Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa käytetyistä rajoitustoimenpiteistä käsittää vuodet 2008–2010. Vuoden 2008 tilastoissa Pohjois-Karjalassa oli\nseitsemän laitosluvat saanutta lastensuojelulaitosta. Näitä olivat Perheryhmäkoti Liekki,\nKuntoutusyksikkö Messi, Ilomantsin lastensuojeluyksikkö, Suorannan pienryhmäkoti,\nPerhekuntoutusyksikkö Arianne, Pienryhmäkoti Vesseli Oy sekä Lastensuojelunkehittämisyksikkö Kaaripiha. Vuonna 2010 Lastensuojeluyksikkö Verso sekä Romon Perhekoti Oy:n Pihamäki saivat myös laitosluvat. Tilastokatsauksemme käsittää Pienryhmä-\nkoti Vesseliä lukuun ottamatta kaikki edellä mainitut lastensuojelulaitokset. Jätimme\nPienryhmäkoti Vesselin tilastokatsauksemme ulkopuolelle, sillä he eivät olleet ilmoittaneet aluehallintovirastolle yhtään rajoitustoimenpidettä vuosina 2008–2009. Vuonna\n2010 taas Vesselissä ei ole tilastojen mukaan ollut toimintaa. (Itä-Suomen aluehallintovirasto 2011.)\nJoensuussa sijaitseva Lastensuojelun kehittämisyksikkö Kaaripiha on ainoa kunnallinen\nlastensuojelulaitos alueella. Kaaripiha tarjoaa lastensuojelun avo- ja sijaishuollon palveluita. Kaaripihaan kuuluu kahdeksanpaikkainen vastaanottokoti, joka tarjoaa kriisisijoitusjaksoja, ja enintään kolmen kuukauden pituisia kartoitusjaksoja, sekä viisipaikkainen\npitkäaikainen nuorten sijoitusyksikkö Kaaripesä. (Joensuun kaupunki 2011.)\nYksityisistä lastensuojelulaitoksista 14-paikkainen Ilomantsin lastensuojeluyksikkö sekä\nseitsemänpaikkainen kuntoutusyksikkö Messi ovat erikoistuneet haasteellisiin nuoriin,\njoiden kuntoutuksen pääpaino on psykiatrisessa kuntoutuksessa tai haasteelliseen käyttäytymiseen ja elämän hallintaan liittyvässä kuntoutuksessa (Mehiläinen; Messi Oy,).\nPerhekuntoutuskoti Arianne on 13-paikkainen lastensuojelulaitos, joka tarjoaa pitkäaikaista sijoitusta, mutta pystyy ottamaan lapsia ja nuoria vastaan myös äkillisissä kriisitilanteissa (Perhekuntoutuskoti Arianne). Pienryhmäkoti Liekki on kuusipaikkainen lastensuojelulaitos niin pitkäaikaisiin kuin myös lyhyempiin sijoituksiin (Pienryhmäkoti\nLiekki). Suorannan pienryhmäkoti taas on seitsenpaikkainen lastensuojelulaitos avohuollon tukitoimena sijoitetuille, sekä huostaanotetuille nuorille (Suorannan pienryhmäkoti).\nLastensuojeluyksikkö Verso on seitsenpaikkainen yksikkö, joka on tarkoitettu alle 18 vuotiaille nuorille sekä heidän perheilleen (Liperin kunta 2010). Romon Perhekodit Oy\ntarjoaa ammatillisia sijaishuolto- ja lastensuojelupalveluja. Romon perhekotien pihamäki on seitsenpaikkainen yksikkö erityistä hoitoa ja kasvatusta tarvitseville lapsille ja\nnuorille. (Romon Perhekodit Oy 2010.)\nKäytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrät vuosina 2008–2010\nVuosina 2008–2010 Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa tehtiin yhteensä 334 rajoitustoimenpidettä. Vuositasolla rajoitustoimenpiteet jakautuivat oheisen kuvion (Kuvio 2) mukaisesti. Taulukkoa tarkasteltaessa on otettava huomioon vuonna 2010 laitosluvat saaneet kaksi lastensuojelulaitosta. Niissä molemmissa on käytetty rajoitteita jo\nsamana vuonna yhteensä 21 kertaa. Tämä lisää rajoitustoimenpiteiden kokonaismäärää\nkyseisenä vuonna verrattuna kahteen edelliseen vuoteen. Rajoitustoimenpiteiden määrä\non kolmen viime vuoden tilastojen mukaan vähentynyt.\nKuvio 2. Käytettyjen rajoitustoimenpiteiden (n=334) määrät (kpl.) vuositasolla vuosina\nLaitoskohtaisesti rajoitustoimenpiteiden vuotuinen määrä vaihtelee. Joissakin laitoksissa\nrajoitustoimenpiteiden käyttö näyttää vähentyneen vuodesta 2008 vuoteen 2010 melko\ntasaisesti. Toisissa laitoksissa tasaista vähentymistä ei ole havaittavissa, vaan määrät\nvaihtelevat vuosikohtaisesti vähentyen tai kasvaen. Tutkimuksessamme emme tarkemmin syvenny käytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrän vähenemisen tai vuosikohtaisten vaihteluiden syihin.\nYksittäisten rajoitustoimenpiteiden määrä\nKäytetyimmät rajoitustoimenpiteet vaihtelevat tilastojen mukaan vuosittain. Vuonna\n2008 käytetyin rajoitustoimenpide oli henkilökatsastus, jota käytettiin 36 kertaa. Vuonna 2009 puolestaan henkilötarkastusta käytettiin eniten, 42 kertaa. Vuonna 2010 eniten\nkäytetty rajoitustoimenpide oli yhteydenpidon rajoittaminen. Yhteensä vuosina 2008–\n2010 käytettiin eniten kiinnipitämistä 75 kertaa ja toiseksi eniten henkilötarkastusta 74\nkertaa (Kuvio 3).\nKuvio 3. Käytettyjen yksittäisten rajoitustoimenpiteiden määrät (kpl.) vuosina 20082010.\nTilastot osoittavat että Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa ei käytetty vuosina\n2008–2010 lainkaan lapsen olinpaikan ilmoittamatta jättämistä, eristämistä tai erityistä\nhuolenpitoa. Käytetyistä rajoitustoimenpiteistä vähiten käytettiin aineiden ja esineiden\nhaltuunottoa, jota käytettiin vuosina 2008–2010 yhteensä 24 kertaa.\nTilastoja tarkastellessa huomiota herätti myös yksittäisten rajoitteiden määrien suuret\nvaihtelut vuosittain. Esimerkiksi henkilökatsastuksen määriä tarkasteltaessa voi huomata, että vuotuiset vaihtelut ovat suuria. Vuonna 2008 henkilökatsastuksia tehtiin 36 kertaa kun taas vuonna 2009 vain kaksi kertaa. Vuoden 2008 henkilökatsastukset on tehty\nkahdessa lastensuojelulaitoksessa, joista toisessa se on suoritettu 27 kertaa ja toisessa 9\nkertaa. Tästä voi päätellä, että käytettyjen rajoitustoimenpiteiden määrään voi vaikuttaa\nmuutaman tai jopa yhden nuoren oireilu yhdessä lastensuojelulaitoksessa. Se, että vuoden 2008 käytetyin rajoitustoimenpide oli henkilökatsastus, voi siis johtua siitä, että\nkahdessa Pohjois-Karjalassa sijaitsevassa lastensuojelulaitoksessa oli kyseisenä vuonna\nsijoitettuna nuori tai nuoria, joiden päihteidenkäyttöön oli puututtava.\nLaitoskohtaiset erot rajoitustoimenpiteiden käytössä\nTilastoista käy ilmi että Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksista vuosina 2008–2010\neniten rajoitustoimenpiteitä käyttivät Lastensuojelun kehittämisyksikkö Kaaripiha, 103\nkertaa ja Ilomantsin Lastensuojeluyksikkö, 79 kertaa. Vähiten rajoitustoimenpiteitä käytettiin puolestaan Pienryhmäkoti Liekissä ja Suorannan Pienryhmäkodissa (Kuvio 4).\nKuvio 4. Pohjois-Karjalassa vuosina 2008-2010 käytetyt rajoitustoimenpiteet (n=313)\nOheisessa kaaviossa ei ole huomioitu Romon Perhekoti Oy:n Pihamäkeä, eikä Lastensuojeluyksikkö Versoa, jotka saivat laitosluvat vuonna 2010. Ennen laitoslupien saamista niissä ei ole saanut käyttää rajoitustoimenpiteitä. Romon Perhekoti Oy:n Pihanmäessä\nkäytettiin rajoitustoimenpiteitä vuonna 2010 yhteensä kolme kertaa ja Lastensuojeluyksikkö Versossa kahdeksantoista (18) kertaa.\nVertailtaessa laitoskohtaisia rajoitustoimenpidemääriä, on otettava huomioon yksiköiden koko ja profiloituminen. Suurikokoisissa yksiköissä rajoitteita voidaan käyttää suhteessa saman verran kuin pienemmissä, mutta koska asiakasmäärät ovat suurempia, on\nkäytettyjen rajoitteidenkin määrä suurempi. Kriisitilanteisiin ja kiireellisiin sijoituksiin\nerikoistuneet yksiköt, kuten vastaanottokodit ja toisaalta vaikeasti kuntoutettaviin nuoriin erikoistuneet yksiköt käyttävät rajoitustoimenpiteitä enemmän suhteessa muihin.\nHuomioitavaa on, että lähes kaikissa Pohjois-Karjalassa laitosluvilla toimivissa lastensuojeluyksiköissä käytettiin rajoitustoimenpiteitä vuosina 2008–2010. Poikkeuksena oli\nPienryhmäkoti Liekki, jossa ei tilastojen mukaan käytetty yhtään rajoitustoimenpidettä\nvuonna 2009. Osa liikkumisvapauden rajoittamispäätöksistä oli tehty sijoittajakunnan\ntaholta. Näissä tapauksissa lastensuojelulaitos toimi rajoitustoimenpiteen toteuttajana.\nEsittelemme tulokset aineistoista nousseiden teemojen kautta. Työntekijöiden ja nuorten\nhaastattelujen tulokset on esitelty erikseen omina kappaleinaan. Viimeiseksi esittelemme avoimessa haastattelussa työntekijän kuvaaman rajoitustoimenpidetilanteen ja siihen\nliittyvien teemojen keskeiset tulokset.\n10.1 Työntekijöiden näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden käytöstä\nJokaisesta neljästä tutkimukseemme osallistuneesta lastensuojelulaitoksesta haastattelimme yhtä työntekijää. Haastateltavista kolme oli miehiä ja yksi nainen. Haastateltavien työkokemus vaihteli kahdesta kuukaudesta kahdeksaan vuoteen. Kaikki neljä olivat\nosallistuneet työssään rajoitustoimenpiteiden toteuttamiseen. Kokemus rajoitustoimenpidetilanteista vaihteli työkokemuksen pituuden mukaan kymmenestä (10) kerrasta kuuteenkymmeneen (60) kertaan. Työntekijöiden rooli rajoitustoimenpidetilanteissa vaihteli\nrajoitustoimenpiteen toteuttajasta päätöksentekijään. Yksi haastateltavista oli toiminut\nlyhyen aikaa laitoksen johtajan tehtävissä ja tehnyt sinä aikana rajoitustoimenpiteistä\nkirjalliset rajoituspäätökset. Kaikki haastateltavat olivat olleet sekä suorittamassa rajoitetta, että toisena ohjaajana rajoitustilanteessa\nRajoitustoimenpiteet ja laitoskasvatus\nKysymys laitoskasvatuksen tehtävästä herätti pohdintaa haastateltavissa. Työntekijöiden\nmielestä kasvatuksen tehtävä laitoksissa on osittain samanlainen kuin kotikasvatuksessakin: kasvatuksella pyritään tukemaan nuoria mahdollisimman normaaliin ikätasoiseen\nkehitykseen. Nuorille pyritään myös tarjoamaan mahdollisimman kodinomainen ympäristö elää ja kasvaa. Laitoskasvatusta pidettiin kuitenkin osittain rajoittavampana kuin\nkotikasvatus, sillä esimerkiksi päihteiden käyttöä ei laitoksissa sallita lainkaan.\nTyöntekijöiden mukaan nuoria sijoitetaan hyvin eri syistä lastensuojelulaitokseen ja sen\nvuoksi kasvatuksen tavoitteetkin eroavat eri nuorten kohdalla. Joillekin nuorille laitos\non heidän mukaansa turvapaikka. Toisille nuorille laitossijoitus on pysäytys, jonka aikana nuorella on mahdollisuus pohtia omaa käytöstään ja sen vaikutusta tulevaisuuteensa. Laitossijoituksen aikana nuorten ongelmiin puututaan ja ongelmia käsittelemällä niitä pyritään myös vähentämään.\nNuorten kasvatuksessa tärkeäksi tavoitteeksi nousi nuoren valmistaminen itsenäistä\nelämää varten. Laitossijoituksen aikana nuoren ongelmiin paneudutaan ja nuorelle tarjotaan sellaista tukea, mitä hän tarvitsee itsenäistyäkseen. Nuoren yhteiskuntaan kiinnittymistä ja sieltä oman paikan löytämistä, pidettiin itsenäistymisen laajempana tavoittee-\nna. Eräs työntekijä kertoi, että lastensuojelulaitokseen tulee usein sijoitukseen nuoria,\njoille sosiaaliset ympäristöt ovat tuottaneet ahdistusta. Tallöin kasvatustyön tavoitteeksi\nmäärittyy kuntouttaminen takaisin omiin sosiaalisiin kontakteihin ja sitä kautta nuoren\nMonet nuoret on hyvin sosiaalisesti rajoittuneita --3 ja sit siellä aikasemmissa sosiaalisissa ympäristöissä on saattanut olla kaikennäköstä kiusaamista -- niin esimerkiks tämmösen tukeminen, et pystytään saamaan nuori\nsitten uudestaan talon ulkopuoliseen sosiaaliseen ympäristöön. 37T\nLaitoskasvatuksen tehtävänä pidettiin myös nuoren ja perheen välisen yhteyden tukeminen. Nuoren ja hänen läheisten välisiä siteitä pyritään ylläpitämään ja vahvistamaan.\nMyös vanhempia pyritään tukemaan heidän kasvatustehtävässään. Työntekijöiden mukaan tavoitteena on nuoren sijoituksen purkaminen ja nuoren palaaminen vanhempiensa\nluo tai itsenäistyminen ja muuttaminen omaan asuntoon.\nHaastateltavat työntekijät pitivät rajoitustoimenpiteiden käytön mahdollisuutta lastensuojelulaitoksissa tärkeänä ja osittain myös välttämättömänä. Heidän kertoman mukaan\nlaitoksiin tulevat nuoret ovat usein henkisesti huonossa kunnossa ja tarvetta rajoitustoimenpiteiden käytölle löytyy.\n-- nuoren kiinnipidot varsinkin on erittäin niinku tarpeellisia monesti, että\net jos niitä ei saisi tehä niin kyllä moni nuori tota ihtesä kerkiis tappaa ennenku puhumalla lähtis tai toisen ehtis tappaa. 37T\nTyöntekijöiden mukaan rajoitustoimenpiteet on myös keino puuttua tilanteisiin, jolloin\nnuori ei ole yhteistyöhaluinen. Työntekijät pitivät tärkeänä sitä, että lastensuojelulaki\nantaa heille oikeuden esimerkiksi poistaa nuorelta päihteitä tai teräaseita, silloin kun\nnuori ei suostu niitä vapaaehtoisesti antamaan. Heidän mukaansa rajoitustoimenpiteiden\navulla pystytään näin takaamaan nuoren ja myös henkilökunnan turvallisuus.\nRajoitustoimenpiteitä pidettiin äärimmäisinä keinoina puuttua tilanteisiin. Osittain niitä\npidettiin myös kasvatuksellisina käytänteitä. Rajoitustoimenpiteiden koettiin tukevan\nkasvatustyötä, koska niitä käytetään lapsen turvallisuuden takaamiseksi. Kasvatukselli-\nKaksi ajatusviivaa (--) tarkoittaa, että olemme lyhentäneet sitaattia jättämällä siitä tekstiä pois.\nsina käytänteinä niitä pidettiin myös siinä tapauksessa, kun ne ovat seurausta nuoren eitoivotusta käyttäytymisestä. Rajoitustoimenpiteiden uskottiin toimivan myös herättävänä ja motivoivana asiana nuorelle.\nKyllähän ne siinä mielessä tukkee, että sen lapsen turvallisuuden kannalta\nniitä tehhään.-- ja, jos niitä käytetään sillä perusteella, että ne on reagointia\nsiihen mitenkä nuori on toiminu niin onhan ne sillä lailla kasvatuksellisia.\nOsa haastateltavista työntekijöitä piti rajoitustoimenpiteiden kasvatuksellisuutta kuitenkin kyseenalaisena niiden rajuuden vuoksi. Eräs haastateltavan mielestä rajoitustoimenpiteet ovat enemmän hoidollisia toimenpiteitä. Hänen mukaansa rajoitustoimenpiteet\novat pääasiassa terveyden suojaamista eikä niinkään kasvatuksellisia käytänteitä.\nKasvatuksellisina menetelminä ne [rajotustoimenpiteet]4 on ehkä vähän\nliian rajuja, et ne ei palavele sitä tarkotusta -- on muitaki tapoja kasvattaa\nku pelkästään rajottamalla. 21T\nMyös rajoitustoimenpiteiden oikeutus herätti haastateltavissa pohdintaa. Eräs työntekijä\npohti erityisesti työntekijöiden oikeutta lukea nuoren henkilökohtaisia kirjeitä.\n-- joskus on ollut semmosta käenvääntöö siitä, että kun joku on joskus aukassu vaikka kirjeen, mikä on tullu jollekin nuorelle vaikka vankilasta ja\non ollu syytä epäillä, että sisällössä on niinku, siinä vaikka yllytetään rikokseen niin sitten, kun se on aukastu, niin onko sille ollu perusteita vai ei\nja sit sitä voi pähkäillä, et kuuluuko se asia meille ja kuuluuko se vasta sitten, kun se rikos tapahtuu. 21T\nRajoitustoimenpiteisiin liittyvät käytänteet lastensuojelulaitoksissa\nTutkimukseemme osallistuneissa lastensuojelulaitoksissa rajoitustoimenpiteisiin liittyvät käytännöt pohjautuivat pitkälti niihin määräyksiin, mitä laki määrittää. Rajoitustilanteissa pyritään esimerkiksi siihen, että paikalla olisi aina kaksi työntekijää, joista toinen\nolisi samaa sukupuolta nuoren kanssa. Rajoitustoimenpiteitä pyritään välttämään vii-\nHakasulkujen sisään olemme lisänneet sanoja selventääksemme tiettyjen sanojen merkityksiä lukijalle.\nmeiseen asti ja tilanteet pyritään hoitamaan jollain muulla tavalla. Niiden toteuttamiselle\ntäytyy olla jokin erityinen syy ja toiminnan lähtökohtana on oltava aina nuoren etu.\nKaikissa tutkimukseen osallistuneissa lastensuojelulaitoksissa käytäntönä oli, että paikalla olevat ohjaajat voivat tehdä päätöksen niiden rajoitustoimenpiteiden käytöstä, jotka ovat kestoltaan lyhyitä tai vaativat päätöksentekoa välittömästi. Muissa tilanteissa\npäätöksen tekee laitoksen johtaja tai hänen sijaisensa. Rajoitustoimenpiteen käyttöönoton tarvetta arvioidaan usein tiiminä, paikalla olevien työntekijöiden kesken.\nSiitä, että tehhään joku tämmönen vaikka aineiden ja esineiden haltuunotto, niin sen tekee ohjaaja siinä hetkessä ja sit siihen niinku tietysti esimiehen hyväksyntä. -- Joskus on semmonen tilanne, et on pakko tehä siinä\nhetkessä, ei se voi jäähä oottamaan mittään luppaa mistään ennää erikseen.\nLaitosten välillä oli eroavaisuutta rajoitustoimenpiteiden käyttöönotosta. Osaa rajoitustoimenpiteistä, esimerkiksi puhallutuksen suorittamista, kuvattiin lievemmiksi rajoitteiksi ja siksi niitä käytetään herkemmin. Osassa tutkimukseen osallistuneista laitoksista\nesimerkiksi karanneelle nuorelle tehdään aina henkilökatsastus hänen palatessaan laitokseen.\n-- että jos on hatkoilla ja on epäilys vähänki että niin puhallutetaan kun\nkäyään, että se on automaatio, että jos on jossakin, niin sitten näin. 33T\n-- ainaku tulee tai on poissa talolta, kun on käyny, ellei oo tämmönen niinku pihapiiri ulkoilu, mutta jos on tuolla ihmisten ilmoilla käyny, joka kerta\ntehhään samalla tavalla se puhallutus aina riippumatta siitä, vaikka olis ollu tavallaan olevinaan vanhempiensa seurassa tai kenen tahansa muun seurassa. 25T\nKaikkien rajoitustoimenpiteiden käytännöt eivät olleet täysin selviä. Eräs työntekijöistä\npohti esimerkiksi eristämiseen liittyviä käytäntöjä.\nTavallaan meillä on semmonen sääntö ollu, et jos on tehny jonku tämmösen töppäyksen, karannu tai jottain muuta niin sit tavallaan, että on saattanu, että on tavallaan pari päivää huoneessaa. On käyny vaan hakemassa\nruuat ja vessassa ja menee syömään ruuat omaan huoneeseen. Mä en tiiä\nonko se eristäminen ihan kiinteesti periaatteessa. -- ei oo tehty eristämispäätöstä. 25T\nTyöntekijät kertoivat rajoitustoimenpiteiden käyttöön liittyvien käytäntöjen muuttuvan\naikojen saatossa, riippuen siitä, kuinka paljon rajoitustoimenpiteille on ollut tarvetta.\nTyöntekijät kokivat hallitsevansa parhaiten niiden rajoitteiden käytännöt, joita heidän\nlaitoksessaan käytetään eniten. Eräässä haastattelussa pohdittiin erityisesti kiinnipitotilanteisiin liittyviä käytänteitä. Tällaiset tilanteet koettiin voimaa vaativiksi, eikä kyseisessä laitoksessa työntekijät ollut saaneet koulutusta kiinnipitämiseen. Kiinnipitojen\nhoitamista pidettiin pääasiassa miesten tehtävänä. Naispuoleisia työntekijöitä oli laitoksessa ohjeistettu turvaamaan tilannetta muilla tavoin kuin kiinnipitämällä, esimerkiksi\nsulkemalla ovia ja keräämällä ”lentäviä” tavaroita pois.\nTyöntekijät pitivät tärkeänä rajoitustilanteiden läpikäymistä nuoren kanssa mahdollisimman pian tilanteen jälkeen. Tilanteen käsittely voi heidän mukaansa kuitenkin siirtyä\nmyöhemmäksi esimerkiksi silloin, kun nuoren kunto ei salli tilanteen välitöntä käsittelyä. Rajoittamiseen johtaneista syistä keskustellaan nuoren kanssa ja kaikille osapuolille\npyritään saamaan oikea kuva tilanteesta. Nuorta kuullaan ja hänelle annetaan mahdollisuus kertoa oma näkökantansa tilanteeseen. Asiasta voidaan keskustella myöhemminkin\nesimerkiksi omaohjaajan kanssa.\nEttä tota voihan olla semmosissa tilanteissa, että siinä on niin monta muutosta, se jää myöhemmäks se käsittely. Mut hyvä käytäntö, kyl se meillä\nkaikilla on tiedossa et ne kuitenki heti käsiteltäs. Annetaan nuorelle mahdollisuus sanoa se oma vastine siihen. 33T\nTyöntekijöiden mukaan rajoitustoimenpidetilanteet käydään läpi myös tilanteessa paikalla olleiden työntekijöiden kesken jo saman työvuoron aikana. Muita työntekijöitä\ntiedotetaan käytetyistä rajoitustoimenpiteistä niin, että kaikki tietävät mitä on tapahtunut. Työntekijöiden mukaan rajoitustoimenpidetilanteet vaativat joskus laajempaakin\npurkua. Tällaisia tilanteita voivat olla esimerkiksi kiinnipitotilanteet, joissa on ollut selvä väkivallan uhka. Osalla tutkimukseen osallistuneista laitoksista oli mahdollisuus\nkäyttää myös ulkopuolisia terapeutteja haastavien tilanteiden purkuun.\nEt ei ne oo niin selkeitä, että ois niinku purkutilanne vaan, että ne menee\nsiinä työvuoron aikana. Mut varmaan niinku tommosia isompia kiinnipitämisjuttuja…niin semmosissa on sit ehkä enemmän tarvetta ja onhan\nmeillä sitten ohjaus järjestetty. 33T\nRajoitustoimenpiteiden kirjaamisesta oli laitoksissa hyvin samankaltaisia käytänteitä.\nYleisesti ottaen oli sovittu, että rajoitustoimenpiteessä mukana olleet ohjaajat hoitavat\nmyös rajoitteen kirjaamisen. Laitoksen johtaja allekirjoittaa kirjatut rajoitteet. Tämän\njälkeen tieto käytetyistä rajoitustoimenpiteistä lähetetään lasten asioista vastaavalle sosiaalityöntekijälle. Myös nuoren vanhemmille ilmoitetaan käytetyistä rajoitustoimenpiteistä.\nRajoitustoimenpiteet nuoren kasvun ja kehityksen tukena?\nTutkimuksessamme rajoitustoimenpiteet nähtiin nuoren kasvua ja kehitystä suojaavina\nja turvaa tuovina toimenpiteinä. Joissain tapauksissa niiden katsottiin olevan jopa välttämättömiä nuoren kasvulle ja kehitykselle. Nuoren elämässä tiettyjen rajojen olemassaolon katsottiin tuovan nuorelle turvallisuuden tunteen. Eräs haastateltavista työntekijöistä kertoi, että nuoret, joiden kohdalla joudutaan käyttämään rajoitustoimenpiteitä,\novat yleensä oppineet selviytymään itse. Heidän elämässään ei ole ollut aikuista, joka\nolisi asettanut heille rajoja. Rajoja asettamalla nuorille halutaan osoittaa, että heistä välitetään ja että heillä ja heidän elämällään on merkitystä. Rajoitustoimenpiteitä pidettiin\nkuitenkin äärikeinoina asettaa nuorelle rajoja ja osoittaa, millainen käyttäytyminen on\ntoivottavaa ja millainen ei.\nLasten ja varhaisnuorten kanssa [rajoitustoimenpiteet] voi olla hyvinkin\ntarpeellinen myös tähän kasvuun ja kehitykseen, että on rajotukset, tietyt\nrajotukset, voimassa et pystyy niinku turvallisesti luottamaan siihen aikuiseen, joka on paikalla. 37T\nTyöntekijät kokivat rajoitustoimenpiteiden opettavan nuorille syy-seuraus-suhteita.\nNuoret oppivat ymmärtämään, että heidän käyttäytymisellään ja teoillaan on merkitystä\nsiihen, mitä heille tapahtuu. Rajoitustoimenpiteillä koettiin olevan merkitystä myös siihen, että niiden avulla nuoret oppivat elämään yhteiskunnassa, jossa on sääntöjä. Toisaalta ulkoapäin tulevaa rajoittamista ei pidetty niin tehokkaana välineenä kuin nuoren\nitsensä vastuuttamista ja hänen kanssaan keskustelemista:\nPienemmillä rajotuksilla ja enemmällä puheella voi tehä enemmän siihen\n[käyttäytymiseen] vaikutusta. Ja sillä vastuuttamisella siitä omasta käytöksestään enemmänkin ku ulkopuolelta tulevalla rajotuksella. 37T\nJos hyvin paljon rajotustoimenpiteitä joutuu täällä tekemään niin ei se\nniinku anna hyvää kuvaa siitä, että mitenkä nuori pärjää sitten tuolla muualla. 37T\nTarkasteltaessa nuoren käyttäytymistä ja rajoitustoimenpiteiden merkitystä käyttäytymisen muutoksiin haastateltavien työntekijöiden mielipiteet jakaantuivat. Akuuteissa tilanteissa, kuten kiinnipidoissa, muutos on nopeasti huomattavissa, kun nuori rauhoittuu.\nMuiden rajoitustoimenpiteiden kohdalla työntekijät kokivat, että nuoren käyttäytyminen\nmuuttuu ainakin joksikin aikaa toivotunlaiseen suuntaan. Nuori muistaa tekojensa seuraukset. Yksittäisten rajoitustoimenpiteiden muutosvoimaan ei kuitenkaan uskottu.\nTyöntekijät näkivät, että perimmäistä syytä nuoren käyttäytymiseen ei voida ratkaista\nOsa työntekijöistä oli kokenut, että nuori alkaa vain piilotella ei-toivottua käyttäytymistä, kuten päihteiden käyttöä tai varastelemista, kun työntekijä on siihen kerran puuttunut. Työntekijät uskoivat kuitenkin, että pitkällä tähtäimellä rajoitustoimenpiteillä on\nmerkitystä nuoren käyttäytymiselle. Jos rajoitteiden käyttö on suunnitelmallista ja niillä\nvastataan nuoren oirehdintaan, niin muutos on mahdollinen.\nEi se välttämättä sillon…5 yksi yhteen heti muutu… yleensä ei. Sanotaan\nnyt näin. Mutta sitten niinku pitkässä juoksussa, siis kun ajatellaan vaikka\nettä vuos etteen päin, niin muutos voi olla hyvinkin merkittävä siitä alkulähtökohasta. 33T\nKyl se [käytös muuttuu] ainakin jokskuks ajaks. Oon tässä huomannu, että\njonkun verran se ainakii niinku muuttaa sitä ja muistetaan niitä hommia. -mutta se, että miten pitkään se on, että kyllähän se monesti on et se niinku\nei yhestä kerrasta lopu se semmonen, jos on taipumusta esimerkiks päihteisiin tai sitten muuten näihin sääntöihin sopeutumiseen, et niitä rikotaan.”25T\nRajoitustoimenpiteiden käyttöä pidettiin joissain tapauksissa myös haitallista käyttäytymistä ennaltaehkäisevänä:\nOn sovittu, että jos alaikäsenä pääsee jonnekin festareille, missä on paljon\nalaikäsiä ja alkoholin käyttö aika yleistä ja sit sovitaan poikkeuksellisen\nKolme pistettä (…) sitaatissa kuvaa haastateltavan pitämää taukoa tai pidempää hiljaisuutta.\nmyöhäsiä kotiintuloaikoja, niin on vaikka puhallutus tänne tullessa. -- kun\ntietää että joutuu puhaltamaan niin toimii sillä tavalla, että se puhallutus on\nnolla promillea. 21T\nHaastateltavien työntekijöiden mukaan rajoitustoimenpiteiden käytöllä on merkitystä\nmuihinkin nuoriin kuin ainoastaan rajoitustoimenpiteen kohteena olevaan nuoreen. Lastensuojelulaitoksissa nuoret elävät yhteisössä ja kaikki mitä yhteisössä tapahtuu, puhuttaa nuoria. Työntekijät kuvasivat varsinkin kiinnipitotilanteita kriisin paikaksi. Ne herättävät nuorissa kysymyksiä ja voimakkaita tunteita, vaikka kiinnipito ei kohdistuisi nuoreen itseensä. Yhden nuoren itseään tai toisia vahingoittava käyttäytyminen aiheuttaa\nmuissa nuorissa turvattomuuden tunnetta. Työntekijöiden puuttumisen tällaisiin tilanteisiin, esimerkiksi käyttämällä rajoitustoimenpiteitä, kerrottiin rauhoittavan muita nuoria\nja lisäävän turvallisuuden tunnetta.\n-- esimerkiks yhen tämmösen kiinnipidon yhteyvessä missä toinen nuori\ntavallaan… siinä vähän sen jälkeen sitten paljastu, et siitä hetkessä varmaan kyseinen ohjaaja niinku tienny, että minkälaisen tunnekuohun se rajotustoimenpide, mikä kohdistu toiseen, niin aiheutti sitten tässä toisessa\nnuoressa [joka ei ollut rajoitteen kohteena]. 21T\nTyöntekijöiden mukaan rajoitustoimenpiteiden käyttö antaa kaikille yhteisön nuorille\nviestin siitä, miten toimitaan ja mikä on kiellettyä. Työntekijät kuvasivat nuoria mallioppijoiksi: kaikki nuoret kokeilevat lähes samoja asioita. Viesti rajoista, kielletystä ja\nsallitusta välittyy kaikille yhteisön nuorille, vaikka he eivät itse olisikaan rajoitustoimenpiteiden kohteena.\nSosiaalinen tuki ja kontrolli lastensuojelulaitosten arjessa\nHaastateltavien työntekijöiden mielestä sosiaalisen tuen ja kontrollin määritteleminen\noli vaikeaa. Käsitteet olivat heille osin vieraitakin. Ne hahmottuivat kuitenkin helpommin, kun he miettivät niiden näkyvyyttä laitoksen arjessa ja kasvatustyössä. Työntekijät\nmäärittelivät sosiaalisen tuen muiden ihmisten antamaksi tueksi, joka voi olla verbaalista tai läsnäolona annettavaa tukea. He määrittelivät sosiaalisen tuen olevan pääosin\ntyöntekijöiltä nuorille tulevaa tukea. Kuitenkin nuorten toisilleen antama vertaistuki\nkatsottiin myös olevan sosiaalista tukea.\nNo elikä siis tämmönen muiden ihmisten, ohjaajien antama tuki, verbaalinen tai tämmönen läsnäolona tuleva tuki, et semmonen mitä nyt yleensä\nnuori saapi ehkä kotona ja muualla. Täällä se on sitten ohjaajien puolesta\ntuleva. Voi olla myöskin niinku tavallaan vertaistukea omien niinku muitten asukkien täältä toimesta tulevaa sosiaalista tukea. 25T\nTyöntekijät pitivät vuorovaikutusta tärkeänä osana sosiaalista tukea. Vuorovaikutusta\npidettiin lähtökohtana kaikissa tilanteissa. Tämä tarkoitti sitä, ettei esimerkiksi konfliktitilanteille ole valmista ratkaisumallia, vaan nuoren kanssa yhdessä mietitään, mikä hänelle on hyväksi ja sen pohjalta tehdään päätöksiä.\nEräs työntekijä määritteli sosiaalinen tuen painottuvan tukemiseen erityisesti sosiaalisissa kontakteissa ja ympäristöissä. Hän piti sosiaalista tukea nuoren tukemisena esimerkiksi laitoksen ulkopuoliseen sosiaalisen ympäristöön. Tukeen voi liittyä keskusteluja\nsiitä, miten toimitaan laitoksen ulkopuolella, sekä sosiaalisten tilanteiden läpikäyntiä.\nSosiaalista tukea pyrittiin eräässä laitoksessa antamaan, mahdollisuuksien mukaan,\nmyös olemalla konkreettisesti läsnä sosiaalisissa tilanteissa, jotka ovat nuorille haastavia. Myös välienselvittelytilanteet ja sen läpikäyminen, miten ristiriitatilanteissa olisi\nhyvä toimia, nähtiin sosiaalisena tukena.\nHaastatellut työntekijät pitivät sosiaalista kontrollia osin yksipuolisempana toimintana,\njoka ei ole niin vuorovaikutuksellista kuin sosiaalinen tuki. Sosiaalisen kontrollin ajateltiin olevan nuorta rajoittavaa toimintaa, jossa aikuinen sanoo viimeisen sanan. Sosiaalinen kontrolli määrittyi osin myös toimintatapojen, arkirutiinien ja sääntöjen kautta. Näitä samoja elementtejä pidettiin kuitenkin myös sosiaalisena tukena, elämänhallintaa tukevina asioina.\n-- meillä tavallaan toimintatavat ja se toimintamalli, tietyt säännöt, arkirytmi, tämmöset niinku asiat, jolla rajataan se mitenkä, mitenkä sitä elämää niinku täällä vietetään, miten se menee, mistä ne päivät ja viikot\nkoostuu. Tuota, siinä on molempia elementtejä, että sitä tukea, se tukee\nsen nuoren niinku tavallaan elämänhallintaa, toki sitten myös kontrolloi\nhänen elämäänsä, kun hänen pitää tänne tulla tiettynä aikana ja näin. 33T\nEräässä tutkimuksemme haastattelussa kävi ilmi, miten myös nuoret kontrolloivat toisiaan ja valvovat yhteisten sääntöjen ja toimintatapojen noudattamista ja sitä kautta vaativat myös ohjaajilta yhdenmukaista toimintaa.\n-- nuoret monesti vähän vihjaa, että jollakulla olis jotakin [kiellettyjä aineita tai esineitä], että pitäsköhän teijän käydä vähän penkomassa ku kerta\nmiultaki sillon. 21T\nSosiaalisen kontrollin katsottiin olevan myös sosiaalisten tilanteiden ohjaamista. Työntekijät pyrkivät ohjaamaan laitoksen sisällä tapahtuvia tilanteita niin, etteivät ne kärjistyisi tappeluiksi ja vaan sujuisivat käyttäytymissääntöjen mukaan.\nSosiaalisen tuen ja kontrollin suhde rajoitustoimenpiteisiin\nTutkimukseemme osallistuneissa lastensuojelulaitoksissa rajoitustoimenpiteiden käyttöä\npidettiin osin sosiaalisen tuen, osin sosiaalisen kontrollin muotona. Haastateltavat työntekijät arvelivat nuorten kokevan rajoitustoimenpiteet enemmän kontrollin muotona,\neikä heidän ajateltu jakavan työntekijöiden kanssa samaa näkemystä siitä, miksi nuoren\nhallusta poistetaan esimerkiksi päihdyttäviä aineita. Pitkällä tähtäimellä rajoitustoimenpiteitä pidettiin sosiaalisen tuen muotona, koska niiden avulla pystytään osaltaan tukemaan nuoren normaalia kehitystä ja pärjäämistä. Rajoitustoimenpiteiden ajateltiin tukevan nuorta myös sitä kautta, että aikuinen ottaa nuorelta vastuun pois rajoitustilanteessa\nja toimii niin kuin parhaaksi arvioi.\nKyllä siinä sosiaalinen tukikin mukana on ja tavallaan niinkun se puoli, että alaikäsen ei tarttee ottaa vastuuta, että aikuinen ottaa minulta nytten sen\nvastuun pois niin se on myöskin se tavallaan se tuen muoto, et aikuinen\npäättää nyt tän asian ja toimii näin. Se on joillekin ihan helpottava kokemus. 33T\nMoni haastateltavista työntekijöistä totesi kuitenkin, että vaikka rajoitustoimenpiteitä ei\nkäytetä rangaistuksen muotona, niissä on aina rangaistuksen maku ja negatiivinen kaiku. Tämän takia moni halusi välttää niiden käyttöä.\nMie ite en niinku -- mie pyrin välttämään näitä viimeeseen asti ku nää on\naina, vaikka näitä kuinka perustelis ja selittäs ja muuta, niin näissä on aina\nsemmonen rangaistuksen maku. 21T\nOsa työntekijöistä piti rajoittamista keinona kontrolloida nuoria. Rajoitustoimenpiteet\nkoettiin kontrollin muodoksi erityisesti siinä tilanteessa kun rajoitustoimenpide tehdään,\nkun taas rajoituksen pidemmälle kantava ajatus oli nuorten tukemisessa.\n10.2 Nuorten näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden käytöstä\nTutkimukseemme osallistuvista lastensuojelulaitoksista haastattelimme neljää nuorta.\nNuoret ovat sijoitettuna Pohjois-Karjalan eri lastensuojelulaitoksiin. Kaikki haastateltavat olivat poikia, iältään 16–17 –vuotiaita. Jokaisella heistä oli henkilökohtaista kokemusta rajoitustoimenpiteistä.\nTutkimukseemme osallistuneet nuoret ymmärsivät rajoitustoimenpiteet yksittäisinä rajoitteina, kuten liikkumisvapauden rajoittamisena, tai omaisuuden ja tilojen tarkastamisena. Nuorten määritelmät rajoitustoimenpiteistä olivat vahvasti sidoksissa siihen, millaisia rajoitustoimenpiteitä ja rangaistuksia heihin itseensä oli kohdistettu. Muita kuin\nitseen kohdistettuja rajoitustoimenpiteitä ei osattu nimetä.\nNoh, onhan ne [rajoitustoimenpiteet], mitä niitä, ulkonaliikkumiskieltoja\non ja sitten noita.. no tiesti huonetta ratsattaan ja.. ymm.. no huoneessa pittää olla päiviä ja näitä perus rajotuksia. 28N\nEn muista…Jottain oliko ulkonaliikkumis ja sitten jottain oliko lomille\nlähtö tai jottain tommosta. 36N\nNuoret arvioivat olleensa rajoitustoimenpiteen kohteena viidestä (5) kymmeneen (10)\nkertaan. Nuoret eivät osanneet erottaa, mitkä rajoituksista olivat lastensuojelulain mukaisia rajoitustoimenpiteitä ja mitkä puolestaan laitoksen sääntöihin tai normaaliin kasvatukseen liittyviä rajoja ja rangaistuksia. Monet nuorista kokivat esimerkiksi omaan\nhuoneeseen menon ja siellä olemisen rajoitustoimenpiteeksi. Eräs nuorista pohtikin oliko huoneeseen meno lastensuojelulain mukaista eristämistä.\nNo enimmäkseen tota just noista tupakoinnista, ruokapöyvässä päätä aukomisesta ja sit huoneeseen meno -- talavella tuli oltuu tuota kaks viikkoo\nMontakohan noita nyt ois, viis viiva kymmenen -- jos tuo eristäminenkin\ntuosta nyt luokitellaan, kun oon ollu tuossa vierihoitohuoneessaki jonki\nErään nuoren näkemyksen mukaan rajoitustoimenpiteet on väline, jota käytetään opettamaan nuorelle sitä, mikä on sallittua ja luvallista ja mikä taas väärin ja kiellettyä.\nNo en mie tiiä tai siis no miun mielestä rajotustoimenpitteitä käytetään, jos\nmyö ollaan tehty jottain väärin. Sit niitä käytetään niinku tavallaan hillitsemmään sitä meijä niinku uppiniskasuutta. 39N\nNuorten mukaan rajoitustoimenpiteiden käytöstä päättävät ohjaajat. Ennen päätöksentekoa ohjaajat saattavat pitää kokouksen, jossa he keskustelevat asiasta. Viimekädessä\nrajoituspäätöksen tekee laitoksen johtaja.\nHaastateltavien nuorten mielestä rajoitustoimenpiteitä käytetään siksi, että työntekijät\nhaluavat kasvattaa ja kuntouttaa nuoria. Nuoret kokivat, että rajoitustoimenpiteiden käytöllä halutaan myös vaikuttaa heidän käyttäytymiseensä. Erään nuoren mukaan rajoitustoimenpiteiden käytöllä halutaan vaikuttaa vain yksittäisiin tilanteisiin, joissa nuori toimii ei-toivotulla tavalla. Hän ei kokenut rajoitustoimenpiteiden käytön olevan suunnitelmallista nuoren kasvattamista, vaan yksittäisiin pulmiin puuttumista.\nNo, jos eppäillään jotaki, että on huoneessa esimerkiks huumeita ynnä\nmuuta tämmöstä niin sitten niitä [rajoitustoimenpiteitä] tehhään. Jos on\neppäilyksiäkki tietty. -- Otetaan pois takavarikkoon tavaroita, yksinkertasta. 28N\nRajoitustoimenpidetilanteet ja niiden käsittely\nNuoren näkökulmasta rajoitustilanteet etenevät selkeästi saman kaavan mukaan: nuoren\nei-toivotusta käyttäytymisestä seuraa jokin rajoite tai rangaistus. Nuoren ”riehuminen”,\n”hölmöileminen” ja ”pään aukominen” nähtiin esimerkkeinä sellaisesta käyttäytymisestä, johon ohjaajat reagoivat.\nNo se alkaa jostain teosta tai tapahtumasta, mikä ei miellytä näitä ohjaajii.\nSiitä tullee seurauksena se rajotustoimenpide, sen jälkeen se kärsitään ja\nsitten melkee taas puhtaalta pöyvältä. 39N\nNuorista osa kertoi, että heidän kanssaan keskustellaan ennen rajoitustoimenpiteen täytäntöönpanoa. Heille kerrotaan rajoitustoimenpiteestä ja heiltä saatetaan kysyä mielipidettä esimerkiksi liikkumisvapauden rajoittamisen kestosta. Päätös rajoitustoimenpitees-\ntä annettiin nuorelle laitoksesta riippuen joko suullisesti tai kirjallisesti. Eräs haastateltavista nuorista koki, että rajoitustoimenpiteet ovat tulleet hänelle usein yllätyksenä, eikä hänelle ole annettu mahdollisuutta ilmaista mielipidettään ennen rajoitetta. Hänelle ei\nmyöskään ollut aina ilmoitettu rajoitteen käytöstä, vaan tieto siitä oli tullut vasta jälkeenpäin.\nNo ei sitä tiesti mitenkään ilmoteta vaan nyt se on nyt. ja sit… niin. Taskuja on tarkistettu kun on tultu pihalta ja reissusta kun ollaan tultu ja näin.\nTällasia normaaleja. Huoneen ovat ratsanneet sillä välin kun oon ollu lomilla ja näitä ja onhan niitä tehty vaikka mitä. 28N\nNe [rajoitustoimenpiteet] tullee kaikki aina niin puun takkaa suoraan. 28N\nHaastateltavilla nuorilla liittyi paljon erilaisia tunteita tilanteisiin, joissa oli käytetty rajoitustoimenpiteitä. Päällimmäisiksi tunteiksi nuoret mainitsivat ärsytyksen ja suuttumuksen. Jokainen nuori koki rajoitustilanteet eri tavalla. Yhteistä oli kuitenkin se, että\ntilanteeseen reagoitiin negatiivisilla tunteilla. Osalle haastateltavista nuorista negatiiviset tunteet menevät ohi nopeasti, osalla ne ovat hyvin voimakkaita ja niiden hallitseminen on vaikeaa. Nuoren oman kokemuksen rajoitustoimenpiteen oikeudenmukaisuudesta kerrottiin vaikuttavan siihen, miten rajoitteeseen suhtaudutaan ja millaisia tunteita sen\naikana koetaan. Aina rajoitustoimenpide ei ollut tuntunut nuoresta oikeutetulta. Eräs\nnuorista kertoi, että jos rajoitustoimenpide tuntuu hänestä kohtuuttomalta, hän alkaa\nNuorten kertoman mukaan tunteiden voimakkuus vaihtelee rajoitustoimenpiteen aikana.\nToiset reagoivat tilanteeseen negatiivisilla tunteilla, mutta rajoitustoimenpidetilanteen\naikana tunteet muuttuvat neutraaleimmiksi, kun ymmärretään miksi rajoitustoimenpide\non tehty. Osa nuorista tuntui suhtautuvan rajoitustoimenpiteisiin välinpitämättömästi,\nmutta kuvasivat kuitenkin kiukun ja ärtymyksen tunteita.\nNo alussa mennee ihan hyvin, mut jossain vaiheessa ruppee sitten sitä rangaistusta vituttammaan ja sit ei ennää jaksa olla täällä ja sitten mennee\nsemmoseks, en tiiä, sit se vaan ruppee ärsyttämmäään, mut sit ku se loppuu ni on taas ihan helpottunu olo. 39N\nVähän ehkä sillon vituttaa, mutta sitten naurattaa. noh, normaaliahan se on\nlaitoksessa. Nii ei siitä sitten toinna välittää. 28N\nHaastateltavien nuorten mukaan rajoitustoimenpidetilanteet käsitellään heidän kanssaan\nkeskustelemalla. Keskustelua käydään ennen rajoitustoimenpidetilannetta ja erityisesti\nsen jälkeen. Tilanteesta keskustellaan omaohjaajan lisäksi muidenkin laitoksen työntekijöiden kanssa. Omaohjaajan kanssa keskustelua pidettiin kuitenkin merkityksellisimpänä. Suurin osa haastateltavista nuorista piti keskustelua hyvänä ja tarpeellisena. Eräs\nnuorista kertoi kuitenkin, että aina rajoitustoimenpiteistä keskustelu ei ole ollut mielekästä, vaan se on koettu enemmänkin ”kuittailuna ja vanhojen kaiveluna”, joka ärsyttää\nNo miulla on ollu oma-ohjaaja semmonen kenen kanssa mie pystyn keskustelemmaan et sen kanssa saatetaaki keskustella, mutta muitten kanssa\nse on ylleensä semmosta pientä kuittailluu, että sannoo et ei myö sinnuun\nvoija luottaa ku sillon kerranki ja kerranki ni. 39N\nRajoitustoimenpiteiden merkitys nuoren käyttäytymiseen\nOsa haastateltavista nuorista kertoi pohtivansa rajoitustoimenpiteen syitä ja seurauksia\njälkeenpäin. Nuoret eivät välttämättä jää pohtimaan itse rajoitustoimenpidettä, vaan sitä,\nkuka sen on määrännyt ja millä perusteilla. Eräs nuori koki rajoitustoimenpiteen laajuuden riippuvan päätöksen tehneestä työntekijästä. Hänen kokemuksensa mukaan nuorilla\non erilainen suhde eri työntekijöihin. Tämän nuoren mukaan työntekijät, joiden kanssa\nhän tulee huonommin toimeen, määräävät kovempia rangaistuksia.\nNo yleensä mie mietin aina, että ketkähän ohjaajat on niinku ehottanu sitä\nrangaistusta. Tässäki tiimissä on aika monta ohjaajaa, jotka on aika erilaisii. Että kukahan sen on ehottannu, ku mie tiiän vaikka, että toinen sanos, että viikko riittää, toinen sannoo, että kolme viikkoo, toinen sannoo\nkuus viikkoo. -- että ku ehkä kaikki nuo tiimin jäsenet ei tykkää miusta\nihan yhtä paljon ku toiset. 39N\nRajoitustoimenpiteillä oli erilainen merkitys eri nuorille. Osa haastateltavista nuorista\noli sitä mieltä, että rajoitustoimenpiteillä on merkitystä heidän käyttäytymiseensä. Eitoivottu käyttäytyminen voi vähentyä, tai loppua kokonaan. Samoja asioita ei tule tehtyä\nuudestaan. Eräs nuorista oli huomannut rajoitustoimenpiteiden merkityksen häneen\nmuuttuneen. Hän kertoi myös niiden käytön tarpeen vähentyneen.\nNo niin no… en tiiä ehkä nyt ennen sillä ei ollu kauheesti merkitystä, mut\nnykysin mie harvemmin ees saan mittään näistä rajotuksista. Nykysin mie\nvaan jos miun tarvii purkaa paineita, niin mie vaan vittuilen noille, mut en\nmie ennää lähe niinku hatkaan. 39N\nMuutos nuoren käyttäytymisessä ei aina ole ollut toivotunlainen. Kaikille haastateltaville nuorille rajoitustoimenpiteiden käytöllä ei ollut suurta merkitystä. Sen sijaan, että\nnuori pyrkisi muuttamaan käyttäytymistään, hän keksii uusia keinoja piilotella kiellettyjä asioita.\nNo, se on samoin tein melekeinpä selevä . ei siinä nyt pitkään tarvii miettiä. hyvin on kyllä seleviä asioita miule. -- No paremmat piilopaikat pittää\naina keksii. 28N\nNuorten näkemyksiä rajoitustoimenpiteiden tarpeellisuudesta\nYleisesti ottaen haastateltavat nuoret kokivat rajoitustoimenpiteet järkevinä ja tarpeellisina. Nuoreen itseensä kohdistetut rajoitustoimenpiteet ärsyttivät nuoria, mutta he ymmärsivät miksi niitä käytetään. Nuorten mielestä on tärkeää, että rajoitustoimenpiteitä\nkäytetään oikein ja ainoastaan tilanteissa, jotka todella vaativat niiden käyttöä. Tupakan\npolttamiseen puuttuminen oli nuorten mielestä esimerkki tilanteesta, jossa rajoitustoimenpiteitä käytetään liian herkästi.\nOn niistä hyötyy silleen niinku, miekin nyt jos mie oisin täällä töissä, no\nen mie tiiä kyllä jaksasinko mie mistään röökin poltosta valittaa, tuskin, ku\nne polttaa kumminkin. -- Kyllä näitä tarvitaan miun mielestä. Mutta silleen\nniinku fiksuissa rajoissa ja järkee käyttäen. 39N\nEräs nuorista oli pohtinut rajoitustoimenpiteiden oikeutusta ja ottanut niihin liittyvistä\nkäytännöistä itse selvää. Hän oli kokenut, ettei rajoitustoimenpiteitä käytetä lain kirjaimen mukaan. Myös laitoksen kodinomaisuus puhututti nuorta.\nMeillä tuli jossain vaiheessa kiistaa -- noista rajotustoimenpiteistä, ku meitä rupes vituttamaan tää koko paikka niin sit myö käytiin kirjastosta lainaamassa kaikki lastensuojelulait ja luettiin läpi. Sit myö löydettiin täältä\nniin monta porsaanreikkää että ne on vaan niinku, miusta rajotustoimenpiteet on vaan sovellettu lastensuojelulakiin. 39N\nMiusta tää [lastensuojelulaitos] ei oo kodinomanen, koska tää ei oo perhekoti eikä täällä oo äitii ja issää. 39N\nNuori oli ottanut epäkohdat puheeksi työntekijöiden kanssa, mutta kokenut kuitenkin,\nettä asiaan ei ollut tullut muutosta eikä hänen mielipidettään ollut otettu huomioon.\nEi muuta ku, että ohjaajat sano et jos työ puututte meijän porsaanreikiin\nniin voijaan myö tehä teijänkin elämästä vaikeeta. No jokaisessa laitoksessa on varmasti porsaanreikii… 39N\nHaastateltavien nuorten mielestä rajoitustoimenpiteiden käytön sijaan tilanteita voisi\nselvittää myös keskustelemalla. He kokivat keskustelun mielekkääksi tavaksi selvittää\nvaikeitakin asioita. Nuoret kaipasivat enemmän sellaista keskustelua, jossa asioita käydään läpi perusteellisesti ja ajan kanssa. He toivoivat, että heitä kuunneltaisiin enemmän\nja heidän mielipiteensä otettaisiin huomioon. Nuoret kertoivat, että rajoitusten ja rangaistusten käyttö aiheuttaa heissä kiukkua ja suuttumusta ja se voi johtaa entistä haastavampaan käyttäytymiseen. Etenkin, jos asioista ei keskustella ja selvitetä miksi rajoitustoimenpiteitä on käytetty.\nAinaki tapoja selevittä noit vois olla vähän erilaisii. Vähän lepsumppii ettei nyt ois ihan niin jyrkkiä suoraan. 28N\nNo kyllä miusta se on silleen parempi ainaki, että ois enempi sitä keskustelluu koska mie oon ite ainakin huomannu, sillon ku mie tulin tänne niin\nmie olin semmonen tosi, protestoin kaikkee ja tein koko ajan kaikkee tyhmää. Mut sit ku meijän oma-ohjaajan kaa välit meni paremmaks, myö ollaan voitu keskustella niin ei oo tarvinnu niin paljoo [rajoitustoimenpiteitä]. 39N\n10.3 Yksittäisen rajoitustoimenpidetilanteen kuvaus\nAvoimessa haastattelussa haastattelimme yhden Pohjois-Karjalassa sijaitsevan lastensuojelulaitoksen työntekijää. Työntekijällä oli lähes kymmenen vuoden kokemus lastensuojelutyöstä useissa eri lastensuojelulaitoksissa. Haastattelussa haastateltava kuvasi\nkiinnipitotilanteen, jossa hän oli ollut toisena työntekijänä suorittamassa kiinnipitoa.\nKiinnipidon kohteena oli ollut 14 -vuotias poika, jolla oli vaikeuksia rajoittaa käyttäytymistään. Hänellä oli impulssikontrollin puutetta ja hallitsemattomia aggressioita, joiden takia häntä oli jouduttu rajoittamaan useasti. Tilanne oli käynnistynyt, kun nuorta\noli kielletty poistumasta lastensuojelulaitoksen alueelta. Kieltoa oli perusteltu nuorelle\nsillä, että oli ruoka-aika. Nuori oli hermostunut tästä ja purkanut suuttumustaan potkimalla pihalla olleita autoja ja kaikkea muuta, mitä hänen tielleen oli sattunut. Nuorta oli\nyritetty ohjata puheella pois tilanteesta, siinä onnistumatta. Nuori oli kulkenut kuitenkin\nkoko ajan sisälle päin, kohti omaa huonettaan. Sisälle tullessaan hän oli lyönyt työntekijää nyrkillä kasvoihin. Matkalla huoneeseensa hän oli rikkonut eteen tulleita tavaroita ja\nheittänyt muun muassa imurin television ruutuun. Tapahtuma-aikaan paikalla oli ollut\nmyös muita laitoksen nuoria. Työntekijät olivat päätyneet kiinnipitoon, koska tilanteessa oli jo sattunut henkilövahinkoja, eikä nuorta ollut pystytty rauhoittamaan puheella.\nMyös muiden paikalla olleiden nuorten turvallisuuden oli arvioitu olevan vaarassa.\nTilanteessa ollut työntekijä ei ollut lähtenyt kiinnipitotilanteeseen yksin, vaan oli odottanut, että toinen työntekijä ehtii paikalle. Työntekijät olivat suorittaneet kiinnipidon\nniin, että ensin toinen työntekijöistä oli asettunut nuoren taakse ja ottanut hänet ”halaukseen” lukiten nuoren kädet. Nuoren ranteet oli lukittu varovasti ristiin rintakehän päälle,\nettei nuori pääsisi raapimaan tai lyömään työntekijää. Toinen työntekijä oli pitänyt nuoren jaloista kiinni, ettei nuori pääsisi potkimaan. Nuori oli kaadettu mahdollisimman\nvarovasti lattialle, jossa hänen jalkansa oli lukittu koukkuasentoon. Nuori oli hakannut\npäätään taaksepäin. Tässä tilanteessa takana olevan ohjaajan oli suojattava kasvonsa\nlaskemalla nuori niin, että nuoren pää oli ollut työntekijän olkapäätä vasten. Kiinnipidossa nuori oli ollut selällään lattialla, hartiat tuettuina työntekijän kehoon. Haastateltavan mukaan tämä on turvallisin asento suorittaa kiinnipito. Nuori oli vastustanut kiinnipitoa ja yrittänyt päästä irti työntekijöiden otteesta. Kiinnipito oli kestänyt puolesta tunnista tuntiin ja paikalle oli tullut lisää työntekijöitä kiinnipitoa suorittamassa olevien\ntyöntekijöiden voimien loppuessa.\nKiinnipidon aikana nuori oli kertonut pahasta olostaan huutaen ja uhkaillen työntekijöitä. Nuori oli uhannut vahingoittaa myös itseään. Hän oli kertonut huutaen omasta vaurioittavasta elämänhistoriastaan ja siitä, kuinka arvoton hän on. Nuorella oli ollut paha\nmieli myös siitä, että hän oli lyönyt työntekijää, mikä oli voimistanut hänen omaa arvot-\ntomuuden tunnetta ja halua vahingoittaa itseään. Kyseinen nuori oli käynyt terapiassa jo\njonkin aikaa ja hänen kanssaan oli yritetty löytää keinoja, joiden avulla hän voisi purkaa\npahaa oloaan ja aggressioitaan. Nuoren keinot käsitellä asioita eivät olleet kuitenkaan\nvielä kehittyneet ja hänen keinonsa purkaa pahaa oloaan olivat kehollisia. Käytännössä\ntämä tarkoitti sitä, että nuori rikkoi tavaroita ja uhkasi muita ihmisiä. Kiinnipitotilanteet\nolivat nuorelle yksi keino purkaa pahaa oloaan.\nKiinnipitotilanne oli päättynyt, kun nuori oli alkanut itkeä ja hän oli rauhoittunut niin,\nettä hänestä oli voitu päästää irti. Hän oli hakeutunut huoneeseensa, jonne työntekijä oli\nmennyt perässä. Toinen työntekijä oli jäänyt huoneen läheisyyteen, niin että hän kuulisi\nkoko ajan, mitä huoneessa tapahtuu. Työntekijä oli käynyt nuoren kanssa keskustellen\nläpi, mitä oli tapahtunut ja millaisia tunteita tapahtuneeseen liittyi. Keskustelussa nuori\noli pyytänyt anteeksi käyttäytymistään\nKiinnipitotilanne oli käsitelty myös työntekijöiden kesken mahdollisimman nopeasti.\nKyseisessä tilanteessa yksi työntekijöistä oli kokenut väkivaltaa, mikä oli aiheuttanut\nhuolta ja myötätuntoa muissa paikalla olleissa työntekijöissä. Tilanne oli purettu keskustelemalla tapahtuneesta. Keskustelussa oli käyty läpi, mitä oli tapahtunut ja miten\ntilanteeseen oli reagoitu. Keskustelussa oli pohdittu myös laitoksen toimintamalleja ja\nniiden toimivuutta kiinnipitotilanteissa. Tilanteen jälkeen työntekijät olivat myös arvioineet nuoren tilannetta ja pohtineet riittääkö nuorelle lastensuojelulaitoksen tarjoama\nFyysinen ja psyykkinen turvallisuus kiinnipitotilanteessa\nHaastateltava kuvasi, että kiinnipitotilanteessa on tärkeää taata nuoren itsensä, työntekijöiden, sekä muiden paikalla olleiden nuorten turvallisuus. Oikeanlaisilla otteilla kiinnipidossa voidaan varmistaa, ettei nuori pääse vahingoittamaan itseään, työntekijöitä tai\nmuita nuoria. Haastateltavan kuvauksesta kävi ilmi, että kiinnipito pyrittiin suorittamaan\nniin, ettei nuorta vahingoiteta kiinnipidolla fyysisesti. Tärkeää kaikkien turvallisuuden\nkannalta oli, että kuvatussa tilanteessa oli kiinnipidon alusta saakka kaksi työntekijää.\nHaastateltava kertoi, että myös paikalla, jossa kiinnipito suoritetaan, on merkitystä. Ahtaissa paikoissa, kuten käytävissä kiinnipitoa ei kannata tehdä. Muiden paikalla olevien\nnuorten fyysinen ja psyykkinen turvallisuus on myös pystyttävä turvaamaan. Haastateltava kertoi, että kiinnipitotilanteet pyritään hoitamaan niin, etteivät muut nuoret joudu\nnäkemään tilannetta. Hänen mukaansa on tärkeää, että yksi työntekijöistä on muiden\nnuorten kanssa kertomassa heille mitä tapahtuu ja miksi.\nHaastateltavan mukaan kiinnipitotilanteissa on tärkeää huolehtia myös nuoren psyykkisestä turvallisuudesta. Hänen mielestään on tärkeää, että tilanne käydään läpi nuoren\nkanssa heti, kun hänen vointi sen sallii. Hänen mielestään työntekijällä on oltava herkkyyttä huomata, milloin nuori voi käsitellä asian kasvojaan menettämättä. Asian käsittely liian aikaisin voi pahimmillaan johtaa uuteen kiinnipitotilanteeseen. Tilanne täytyy\nkäsitellä myös työntekijöiden kesken. Haastateltavan mielestä vaikeistakin asioista, kuten työntekijään kohdistuneesta väkivallasta, on pysyttävä puhumaan. Edellä kuvatunlaiset tilanteet ovat hänen mukaansa osa lastensuojelutyötä ja työntekijän on pystyttävä\ntoimimaan niissä järkevästi. Haastateltavamme ei kokenut, että edellä kuvattu tilanne\nolisi aiheuttanut hänessä ahdistusta tai pelkoa. Lähes kymmenen vuoden kokemus lastensuojelutyöstä oli opettanut häntä käsittelemään vaikeitakin asioita.\nKeskustelimme haastateltavamme kanssa myös edellä kuvatun kiinnipitotilanteen kasvatuksellisuudesta. Haastateltava ei pidä kiinnipitoa ylipäätään kasvatuksellisena keinona, ei myöskään edellä kuvatussa tilanteessa. Sen sijaan hän pitää kiinnipitoa hoivan ja\nturvallisuudesta huolehtimisen välineenä. Hänen mukaansa kiinnipidossa ei kasvateta\nnuorta, vaan estetään tätä vahingoittamasta itseään tai muita. Nuorta, jolle ei ole vielä\nkehittynyt sisäistä itsesäätelyä, autetaan rauhoittumaan pitämällä häntä kiinni. Nuoren\nkanssa keskustellaan kiinnipidon jälkeen tapahtuneesta ja annetaan hänelle keinoja purkaa aggressioitaan niin, ettei kiinnipitoihin tarvitsisi turvautua.\nKeskustelu on sitten loppuviimein se tärkein juttu, että se tilannehan vaan\nrauhottuu siinä, kun se nuori pysähtyy mut sitten mitä sen jälkeen tapahtuu, miten pystytään niinku vaikuttamaan siihen seuraavaan valintaan, niin\nse on merkityksellistä.\nKasvatuksena haastateltava piti nuoren kanssa käytäviä keskusteluita. Keskusteluissa\nkäydään läpi, mistä nuoren aggressiot kumpuavat ja mitä tunteita nuoren aggressiivisuus\nmuissa herättää. Haastateltavan mielestä työntekijän on ansaittava nuoren luottamus\nolemalla nuoren kanssa omana itsenään ja kohtaamalla nuori ihmisenä. Keskustelujen\navulla nuorelle pyritään antamaan keinoja hallita itseään ja aggressiivisuuttaan. Näin\nvoidaan välttää kiinnipitotilanteisiin joutuminen. Haastateltava määritti tätä nuoren sisäisten rajojen asettamiseksi. Yleisellä tasolla haastateltava näki kasvatuksen olevan\nmuutakin kuin nuoren rajoittamista. Hän näki erityisesti nuoren kanssa käydyt keskustelut ja yhteisen arjen kasvatuksen keinoina.\nHaastateltava piti tunnetyöskentelyä nuoren kanssa hyvin tärkeänä. Hänen mielestään\nnuorelle pitää näyttää paitsi positiivisia myös negatiivisia tunteita. Nuorelle pitää voida\nkertoa, miltä työntekijästä tuntuu, kun häntä lyödään. Haastateltava korosti, että työntekijän pitää kuitenkin pystyä hallitsemaan tunteitaan ja tietää, miten ne tulevat ulos.\nTyöntekijä ei voi päästää itseään tunteiden valtaan. Haastateltava piti pelko negatiivisena tunteena lastensuojelutyössä. Pelon näyttämisessä ja siitä kertomisessa täytyy olla\nhänen mielestään todella varovainen. Haastateltavan mukaan pelko on osa monen lastensuojelulaitoksessa olevan nuoren elämää ja se luo heille turvattomuuden tunnetta.\nOsa nuorista puolestaan on tottunut hallitsemaan muita ihmisiä pelon avulla. Haastateltavan mielestä nuorelle voi kertoa, että hänen käytöksensä voi pelottaa jotakuta tai joku\nvoi kokea sen pelottavana, mutta työntekijän ei pitäisi näyttää omaa pelkoaan. Mikäli\ntyöntekijä itse alkaa pelätä nuorta, on hänen mukaan syytä miettiä voiko työntekijä enää\ntyöskennellä kyseisen nuoren kanssa.\nSosiaalinen tuki ja kontrolli kiinnipidon elementteinä\nHaastateltava määritteli sosiaalisen tuen ja kontrollin nuorta ympäröivien ihmisten antamana tukena ja ulkoisena kontrollina, joka turvaa nuoren kasvua ja kehitystä. Hän näki, että sosiaalisella tuella ja kontrollilla autetaan nuorta rakentamaan omaa sisäistä\nkontrolliaan. Yhteisillä säännöillä ja tarvittavalla tuella vahvistetaan nuoren itsekontrollia ja autetaan nuorta tekemään valintoja, jotka eivät ole haitallisia hänelle.\nElikä siis tota, sellasena ku nuori tarviaa siinä omassa elämäntilanteessaan\nniin tätä niin viranomasten, kun myös niitten omien läheisverkostonsa sosiaalista tukea, siis sitä, niitä ihmisiä siihen ympärille, mutta myös niitä\nihmisiä, jotka pystyy tosiaan sitä, antamaan sitä ulkoista kontrollia. Että\nkontrolloimaan sen nuoren valintoja ja käytöstä ja elämää siinä tilanteessa\nsen verran, kun sitä on tarpeen, sillon nuori on turvassa ja pystyy niinku, ei\nvahingoita niinku sillä omalla elämäntavallaan enemmän itseään. Näin\nminä sen jotenkin miellän.\nEdellä kuvatussa kiinnipitotilanteessa haastateltava näki sekä sosiaalisen tuen, että sosiaalisen kontrollin piirteitä. Kontrollina hän piti sitä, että nuorta estettiin toimimasta itseään ja muita vahingoittavalla tavalla. Tukena hän piti sitä, että nuorta tuettiin selviämään tilanteesta mahdollisimman vähin fyysisin ja psyykkisin vaurioin. Nuori ei kyennyt hallitsemaan itseään, eikä rauhoittumaan. Fyysisellä rajoittamisella nuorta autettiin\nselviämään tilanteesta. Tilanteen jälkeisessä keskustelussa nuorelle annettiin keinoja\nkertoa pahasta olostaan. Nuoren kanssa mietittiin, miten vastaavanlaisessa tilanteessa\nvoisi tulevaisuudessa toimia, ettei kiinnipitoon tarvitsisi ryhtyä. Arjessa nuorta tuettiin\nkäyttämään yhdessä mietittyjä keinoja purkaa pahaa oloa ja aggressioita.\n11.1 Nuoren tarpeisiin vastaaminen kasvatuksen keinoin\nTutkimukseemme osallistuneiden työntekijöiden määritelmät laitoskasvatuksen tehtävistä olivat hyvin samankaltaiset James P. Anglin (2002, Laakso 2009, 39 mukaan)\nmääritelmän kanssa. Sekä työntekijät että Anglin pitivät laitostyön keskeisinä tehtävinä\narkisen, osin kodinomaisenkin elinympäristön luomista, sekä lasten ja nuorten kipuun ja\nsen synnyttämään käyttäytymiseen vastaamista. Haastatellut työntekijät pitivät laitoksissa tehtävää kasvatustyötä osin samanlaisena kuin perheissä toteutettavan kasvatuksen. Nuoria tuetaan normaaliin, ikätasoiseen kehitykseen. Kyrönseppä & Rautiainen\n(1993, 64–65) määrittelevät laitoshuollon perustehtäväksi nimenomaan lapsen yksilöllisen, iän ja kehitystason mukaisen aikuisen antaman huolenpidon. Nuorten haastatteluissa kävi ilmi, etteivät kaikki nuoret kuitenkaan koe laitosta välttämättä kodinomaiseksi\nympäristöksi. Kodinomaisuuden toteutumiseksi laitoksessa tulisi heidän mielestään olla\npysyvästi paikalla samat aikuiset, jatkuvasti vaihtuvien työntekijöiden sijaan.\nKaipio (1999, 162) määrittelee kasvatuksen yksilön sosiaalistumiseksi ympäröivään yhteiskuntaan. Myös osa haastatelluista työntekijöistä piti sosiaalistumista tärkeänä osana\nkasvatusta. Lastensuojelulaitoksiin tulevilla nuorilla on heidän mukaan usein ongelmia\nsosiaalistumisessa ja siksi sen tukemista ja joidenkin nuorten kohdalla siihen kuntouttamistakin pidettiin tärkeänä. Tutkimukseemme osallistuneissa laitoksissa on sijoitettuna paljon itsenäistymisiässä olevia nuoria ja tämän takia työntekijät pitivät laitoskasvatuksen tärkeänä tehtävänä myös nuoren itsenäistymisprosessin tukemista.\nHaastattelemamme työntekijät pitivät rajoitustoimenpiteiden käytön mahdollisuutta lastensuojelulaitoksissa tärkeänä erityisesti nuorten turvallisuuden varmistamisen kannalta.\nMyös tekemässämme avoimessa haastattelussa korostui ajatus rajoitustoimenpiteistä\nhoivan ja turvallisuudesta huolehtimisen välineinä. Rajoittamalla esimerkiksi yhden\nnuoren aggressiivista käytöstä, turvataan myös muiden paikalla olevien nuorten sekä\nfyysinen, että psyykkinen turvallisuus. Haastattelemamme nuoret ajattelivat taas, että\nrajoitustoimenpiteitä käytetään siitä syystä, että niillä halutaan kasvattaa ja kuntouttaa\nheitä. Rajoitustoimenpiteiden tarpeellisuus lastensuojelulaitoksissa tuli esille myös tilastokatsauksessa. Lähes kaikissa Pohjois-Karjalassa laitosluvilla toimivissa yksiköissä oli\nkäytetty rajoitustoimenpiteitä vuosina 2008–2010.\nTyöntekijöiden mielipiteet rajoitustoimenpiteiden kasvatuksellisuudesta erosivat. Rajoitustoimenpiteitä pidettiin kuitenkin enemmän viimesijaisina keinoina puuttua tilanteisiin, kuin kasvatuksellisina menetelminä. Avoimessa haastattelussa haastateltava totesi,\nettä hänen mielestään esimerkiksi kasvatuksellista kiinnipitoa ei ole olemassa. Rajoitustoimenpiteistä ja niihin liittyvistä tilanteista keskustelemista pidettiin enemmänkin nuorta kasvattavana. Lastensuojelulaki painottaa rajoitustoimenpiteiden viimesijaisuutta ja\ntarkoituksenmukaista käyttöä. Se ei määritä rajoitustoimenpiteitä kasvatuksellisiksi rajoitteiksi. Lastensuojelulain mukaan rajoitustoimenpiteiden avulla voidaan puuttua lapsen oikeuksiin vain, jos lapsen vahvempi oikeus ihmisarvoisen elämän edellyttämään\nvälttämättömään huolenpitoon on vaarantumassa. (LSL 64.§.)\n11.2 Keskustelu, rajat ja rajoittaminen\nNuorten oli vaikea hahmottaa, mitkä laitoksissa olevista rajoitteista ovat normaaliin\nkasvatukseen kuuluvia ja mitkä taas lastensuojelulain mukaisia rajoitustoimenpiteitä.\nNuoret pohtivat esimerkiksi, onko huoneessa oleminen lastensuojelulain mukaista eristämistä. Osa nuorista oli joutunut olemaan huoneessaan heidän kuvauksensa mukaan\nlyhyestä ajasta jopa kahteen viikkoon. Missään Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksessa ei kuitenkaan ole lähivuosina tehty eristämispäätöstä. Ero kasvatuksellisten rajoitteiden ja rajoitustoimenpiteiden välillä ei ollut kaikille työntekijöillekään itsestäänselvyys.\nEräs työntekijöistä kertoi, että nuori saattaa joutua olemaan huoneessaan pari päivää\npalattuaan takaisin karkaamisen jälkeen. Nuori saa poistua huoneestaan vain hakemaan\nruokaa ja käymään vessassa. Työntekijä ei ollut itse varma, onko kyseessä eristäminen\nvai ei, päätöstä siitä ei kuitenkaan ollut tehty. Lastensuojelulain mukaan eristämiseksi ei\nkatsota sitä, jos lasta lyhytaikaisesti pyydetään omaan huoneeseen rauhoittumaan ja hänen poistumistaan huoneesta estetään. Lapsen lukitsemista huoneeseen pidemmäksi aikaa voidaan kuitenkin pitää eristämisenluonteisena toimenpiteenä ja siihen näin ollen\ntulee soveltaa eristämistä koskevia säännöksiä. (LSL 70.§.)\nYleisesti ottaen rajoitustoimenpiteisiin liittyvät käytännöt olivat tutkimukseemme osallistuneille työntekijöille hyvin selviä. Myös haastatellut nuoret olivat hyvin perillä siitä,\nkuka rajoitustoimenpiteistä voi päättää. Keskusteltaessa henkilökatsastuksesta ja henkilötarkastuksesta jäimme kuitenkin pohtimaan, tehdäänkö niitä osittain säännönomaisesti, ilman erillisiä perusteluja. Eräs haastateltavista kertoi esimerkiksi, että karanneelle\nnuorelle tehtävät puhallukset ovat muodostuneet automaatioksi. Lastensuojelulaki painottaa kuitenkin, että lastensuojelulaitoksen säännöillä ei voida tehdä rajoitustoimenpiteiden säännöksiä merkityksettömiksi. Jotta rajoitustoimenpiteitä voidaan toteuttaa, on\nlaissa olevien rajoitustoimenpiteiden edellytysten oltava olemassa. (Saastamoinen 2010,\nAvoimessa haastattelussa kävi ilmi, kuinka tärkeää on, että työntekijöillä on riittävät\nvalmiudet ja ammattitaito rajoitustoimenpiteiden käyttöön. Työntekijän on pystyttävä\narvioimaan, milloin on perusteltua ryhtyä esimerkiksi kiinnipitoon. Lastensuojelulain\nmukaan kiinnipidon tarkoituksena on estää nuorta vahingoittamasta itseään, sekä suojella laitoksen henkilökuntaa tai muita nuoria, sekä omaisuutta (LSL 68.§). Haastateltavan\nkuvauksessa korostuikin kiinnipidon suorittaminen niin, että siinä pystytään turvaamaan\nsekä nuoren itsensä, muiden paikalla olevien nuorten sekä työntekijöiden fyysinen ja\nHaastateltavat työntekijät korostivat, että rajoitustoimenpidetilanteet on tärkeää käsitellä\nnuoren kanssa niin pian kuin nuoren vointi sen sallii. Heidän mukaansa nuoren kanssa\nkeskustellaan siitä, miksi rajoitteeseen on ryhdytty, mitä siitä seuraa ja kuinka tilanne\nolisi voitu mahdollisesti välttää. Tutkimukseemme osallistuneet nuoret pitivät keskustelua myös hyvin tärkeänä. Rajoitustoimenpidetilanteet herättivät nuorissa paljon erilaisia\ntunteita ja ajatuksia, minkä takia niiden käsittelyn tärkeyttä korostettiin. Rajoitustoimenpidetilanteiden purkamista myös työntekijöiden kesken pidettiin tärkeänä, varsinkin, jos niissä on ollut selkeä väkivallan uhka.\nSuuri osa haastateltavista nuorista ei kokenut rajoitustoimenpiteillä olevan merkitystä\nheidän käyttäytymisen muuttumiseen. Sen sijaan nuoret toivoivat, että keskustelulle olisi enemmän mahdollisuuksia. Keskustelun avulla voisi heidän mukaansa jopa välttää\nrajoitustoimenpidetilanteiden syntymisen. Sama näkökulma tuli esiin myös avoimessa\nhaastattelussa. Haastateltavan mukaan kasvatuksellisilla keskusteluilla nuoren kanssa\nvoidaan välttää tilanteen kärjistyminen, eikä rajoitustoimenpiteisiin tarvitse turvautua.\nPurjon (2009, 19) mukaan vuorovaikutteinen keskustelu, aito dialogi, onkin eettisen\nkasvatuksen ihanteena. Mikäli ohjaaja haluaa saada aikaan vaikutuksia nuoressa, on hänen antauduttava vuorovaikutukseen rehellisesti ja aidosti.\nTutkimuksemme avoimessa haastattelussa työntekijä korosti, että jos nuoren käyttäytymistä halutaan muuttaa, on työntekijän pystyttävä luomaan luottamuksellinen suhde\nnuoren kanssa. Hänen mukaansa luottamus syntyy siten, että nuorelle osoitetaan, että\nhäntä oikeasti kuunnellaan ja hänestä välitetään. Nuorta on lähestyttävä ihmisenä, eikä\nviranomaisena, joka sanelee ehdot nuoren elämälle. Kaipion (1999, 172–173) mukaan\nkasvatuksessa onkin tärkeää, että kasvattaja kykenee näkemään mahdollisimman monipuolisesti kasvatettavan yksilön ja ryhmän sosiaalisen todellisuuden, sekä tietoiset ja\ntiedostamattomat käyttäytymisen merkitykset ja motiivit.\nKaipion (1999, 243) mukaan vastuuttaminen on osa kasvatusta, minkä kautta nuorta\nmyös valtautetaan. Tällä pyritään siihen, että nuori ottaa vastuuta omasta käyttäytymisestään ja omista teoistaan. (Kaipio 1999, 243.) Tutkimuksessamme kävi ilmi, että nuoren rajoittamista pidettiin osin kyseenalaisena välineenä. Haastateltavat työntekijät eivät\nnuorten tavoin uskoneet, että rajoittamisella voidaan muuttaa nuoren perimmäistä käyttäytymistä. Sen sijaan juuri nuorten vastuuttamista pidettiin tärkeänä. Työntekijöiden\nmukaan erityisesti itsenäistymisiässä olevan nuoren on opittava punnitsemaan valintojensa seurauksia ilman ulkopuolista rajoittajaa.\n11.3 Tukea ja kontrollia nuoren kasvuun ja kehitykseen\nTutkimukseemme osallistuneet työntekijät määrittelivät sosiaalisen tuen vuorovaikutukseen perustuvaksi verbaaliseksi tai läsnäolona annettavaksi tueksi. Sosiaalinen tuki näkyi laitosten arjessa muun muassa keskusteluina nuorten kanssa. Myös Kumpusalo\n(1991, 14) korostaa sosiaalisessa tuessa vuorovaikutuksellisuutta. Hänen mukaansa sosiaalinen tuki on ihmisten välistä vuorovaikutusta, jossa he saavat ja antavat henkistä,\nemotionaalista, tiedollista, toiminnallista ja aineellista tukea. (Kumpusalo 1991, 14.)\nTutkimuksessamme sosiaalinen tuki määrittyi myös tuen antamiseksi erityisesti sosiaalisissa tilanteissa. Sosiaalisten suhteiden olemassaoloa pidettiin nuorten elämässä hyvin\ntärkeänä. Eräs haastateltavista työntekijöistä piti sosiaalista tukea erityisesti nuorten tukemisena sosiaalisiin ympäristöihin. Myös Sidney Cobbin (1976, Ellonen 2008, 179–\n180 mukaan) määritelmä sosiaalisesta tuesta keskittyy pääasiassa sosiaalisiin verkostoihin kuulumiseen ja siinä koettuun rakkauden ja arvostuksen tunteeseen. Cobbin mukaan\nsosiaalinen tuki on informaatiota, joka saa ihmisen uskomaan olevansa rakastettu.\nSosiaalinen kontrolli määrittyi tutkimuksessamme nuoria rajoittavaksi toiminnaksi.\nTyöntekijät puuttuvat nuorta itseään tai muita vahingoittavaan käytökseen. Lastensuojelulaitoksissa on myös tietyt säännöt ja toimintamallit, joiden toteutumista työntekijät\nvalvovat. Myös Stakes (2002) määrittää sosiaalisen kontrollin yhteisön pyrkimykseksi\nohjata ja valvoa tuottamiensa normien noudattamista.\nKääriäinen, Rostila, Ellonen, Kivivuori ja Korkiamäki (2005) liittävät sosiaalisen kontrollin yhteisölliseen toimintaan. Sosiaalista kontrollia pidetään yhteisön toimintakykynä,\njoka viittaa yhteisön haluun puuttua asioihin ja sitä kautta muodostaa resursseja sekä\nyksilölle että yhteisölle. Tekemässämme avoimessa haastattelussa tuli esiin näkökulma,\njoka mukailee Kääriäisen ym. näkemystä. Haastateltavien mukaan sosiaalisella kontrol-\nlilla, kuten yhteisillä säännöillä, pyritään vahvistamaan nuoren itsekontrollia ja tätä\nkautta vaikuttamaan hänen tekemiinsä valintoihin.\nTutkimuksessamme kävi ilmi, että sosiaalista kontrollia eivät toteuta vain työntekijät\nvaan myös laitokseen sijoitettuna olevat nuoret. Haastateltavat työntekijät kertoivat, että\nnuoret usein valvovat heidän toimintaansa. Työntekijöiden odotetaan valvovan sääntöjen noudattamista yhdenmukaisella tavalla, sekä noudattavan niitä myös itse. Myös nuoret ottivat asian haastatteluissa esille. Eräs haastateltava nuori oli kokenut, että rajoitustoimenpiteitä käytetään väärin. Hän oli ottanut asioista itse selvää, sillä hänellä oli halu\npuuttua toimintatapaan, jonka hän koki vääräksi.\nRajoitustoimenpiteitä pidettiin sekä sosiaalisen tuen, että sosiaalisen kontrollin muotona. Pääosin sosiaalisena kontrollina pidettiin itse rajoittamistilannetta, jossa nuorta estetään tekemästä jotain hänelle haitallista. Rajoittamisen tavoitteet liittyivät taas nuoren\nsosiaaliseen tukemiseen. Rajoitustoimenpidetilanteet koettiin kuitenkin myös itsessään\nnuorta tukeviksi. Erään haastateltavan mukaan esimerkiksi kiinnipitotilanteita voidaan\npitää sosiaalisena tukena: nuoren aggression purkautumiseen väkivaltaisella tavalla puututaan, jotta nuoren turvallisuus pystyttäisiin takaamaan. Nuorta tuetaan myös selviämään tilanteesta mahdollisimman vähin fyysisin ja psyykkisin vaurioin.\nMoni haastateltavista työntekijöistä koki kuitenkin, että vaikka rajoitustoimenpiteet ajateltaisiin sosiaalisen tuen muodoksi, on niissä aina rangaistuksen maku. Työntekijät eivät halunneetkaan puhua rajoitustoimenpiteistä sosiaalisen tuen muotona, vaan äärimmäisenä keinona puuttua tilanteisiin. Heidän mukaansa rajoitustoimenpiteissä voi olla\nsosiaalisen tuen elementtejä, mutta ne eivät ole keino tukea nuorta. Yleisesti ottaen rajoitustoimenpiteitä käytettiinkin lastensuojelulaitoksissa äärimmäisissä tilanteissa, kun\nnuoren itsensä tai muiden paikalla olevien nuorten turvallisuuden turvaaminen ei enää\nmuilla tavoin ole onnistunut.\n12.1 Menetelmien arviointi ja tavoitteiden saavuttaminen\nTutkimuksemme tavoitteena oli saada monipuolinen kuva Pohjois-Karjalassa sijaitsevissa lastensuojelulaitoksissa käytetyistä rajoitustoimenpiteistä. Koimme onnistuneemme tavoitteessamme hyvin ja saimme koottua aineiston, jonka avulla saimme laajan kuvan tutkittavasta ilmiöstä. Haasteenamme oli rajata tutkimuskysymyksemme ja aineiston koko niin, että ne vastaavat opinnäytetyön laajuutta. Luovuimme alkuperäisestä ajatuksesta tehdä kattava määrällinen tutkimus Pohjois-Karjalassa käytetyistä rajoitustoimenpiteistä. Mielestämme oli kuitenkin tutkimuksen kannalta tärkeää saada selkeä kuva\nsiitä, mitä rajoitustoimenpiteitä on käytetty ja kuinka paljon. Päädyimme tekemään tilastokatsauksen, jossa kokosimme alehallintovirastolta saamiamme tilastoja ja nostimme niistä esiin mielestämme tärkeimmät seikat.\nTarkastelimme rajoitustoimenpiteiden käyttöä sekä nuorten, että työntekijöiden näkökulmasta. Selvitimme, miten rajoitustoimenpiteiden kohteena olevien nuorten ja rajoitustoimenpiteitä toteuttavien työntekijöiden näkemykset eroavat toisistaan. Teemahaastattelu aineiston keruumenetelmänä osoittautui hyväksi. Aineistoja oli helppo käsitellä\nja vertailla, kun kaikissa haastatteluissa oli käsitelty samoja teemoja. Avoimen haastattelun avulla saimme esimerkin siitä, miten teemahaastatteluissa yleisellä tasolla pohditut\nasiat todentuvat yksittäisessä rajoitustoimenpidetilanteessa.\nYksi tutkimuksemme onnistumisen avain oli haastateltavien avoimuus. Vastoin odotuksiamme etenkin nuoret kertoivat haastatteluissa avoimesti omista kokemuksistaan. He\npohtivat myös vaihtoehtoja rajoitustoimenpiteiden käytölle. Myös työntekijät kertoivat\navoimesti rajoitustoimenpiteistä. He pohtivat rajoitteiden eettisyyttä ja sitä, miten he\ntyöntekijöinä voisivat toimia toisin. Koemme, että taitomme haastattelijoina kehittyivät\ntutkimuksen edetessä. Ensimmäisissä haastatteluissa olimme vielä epävarmoja, mikä\nvaikutti haastattelujen laatuun. Alussa emme osanneet, emmekä uskaltaneet kysyä lisäkysymyksiä samalla lailla kuin viimeisissä haastatteluissa.\nHirsjärvi jne. (2007, 201) toteaa, että haastattelun luotettavuutta saattaa heikentää se,\nettä haastateltavilla on taipumus antaa sosiaalisesti suotavia vastauksia. Haastateltava\nvoi myös kokea haastattelun itseään uhkaavaksi tai pelottavaksi. Koska olimme haastateltaville ennestään tuntemattomia ja tutkimamme aihe on arkaluontoinen, on mahdollista, että haastateltavat valikoivat tarkemmin vastauksiaan. Emme kuitenkaan usko, että\nhaastateltavilla oli tarvetta miellyttää meitä. Haastattelujen yleinen ilmapiiri oli avoin.\nOsa nuorista ehkä jännitti haastattelutilannetta, mitä olisimme voineet helpottaa jutustelemalla enemmän ennen haastattelun aloittamista.\nToinen tutkimuksemme onnistumisen avainseikka oli oma kiinnostuksemme tutkimaamme ilmiötä kohtaan. Itseä kiinnostavaa aihetta oli mielekästä tutkia ja usein tuli\ntunne, että mitä enemmän saimme tietoa aiheesta, sitä enemmän halusimme siihen paneutua. Saimme myös koottua tutkimuksemme pohjaksi laajan teoriapohjan.\n12.2 Tutkimuksen luotettavuus ja eettisyys\nLaadullisessa tutkimuksessa tutkimuksen luotettavuuden eli reliabiliteetin arviointi ei\nperustu määrällisen tutkimuksen tavoin mittaustulosten luotettavuuteen, vaan koko tutkimusprosessin arviointiin. Tutkija on laadullisen tutkimuksen keskeisin tutkimusväline,\nminkä vuoksi luotettavuutta arvioitaessa tarkastellaan tutkijan tekemiä valintoja ja niiden vaikutuksia tutkimuksen luotettavuuteen. Tutkijan on oltava avoimen subjektiivinen\nja otettava huomioon omat ennakko-oletuksensa tutkimuksen tuloksista. (Eskola & Suoranta 1999, 210–212.)\nTutkimusprosessin kuvauksen on oltava selkeä ja totuudenmukainen. Siinä tulee tulla\nesille muun muassa aineistonkeruun vaiheet ja esimerkiksi haastattelun virhetulkinnat,\nsekä tutkijan oma arvio haastattelutilanteesta. Lukijalle on selvitettävä laadulliselle tutkimukselle keskeisen luokittelun perusteet ja selostettava luokittelun synty. (Hirsjärvi\nym. 1997, 227.) Pyrimme tutkimusraportissamme kuvaamaan tutkimusprosessimme\nmahdollisimman tarkkaan niin, että lukija pystyy seuraamaan tutkimuksemme kulkua ja\narvioimaan tutkimuksemme luotettavuutta.\nTutkimusta tehdessä meillä oli etuna se, että teimme tutkimusta kahdestaan. Pystyimme\nkeskustelemaan tekemistämme valinnoista tutkimuksen eri vaiheissa ja pohtimaan omaa\nsubjektiuttamme ja sen vaikutusta tekemiimme valintoihin. Ennen tutkimuksen aloittamista keskustelimme aiheeseen liittyvistä ennakko-oletuksistamme ja purimme ne auki.\nTällä pyrimme siihen, että ennakko-oletukset näkyisivät mahdollisimman vähän tutkimusprosessissamme. Analyysivaiheessa olimme molemmat tiiviisti mukana. Luimme\nmolemmat koko aineiston ja teimme siihen omat alleviivauksemme ja muistiinpanomme, joita sitten vertasimme. Tällä halusimme varmistaa, että käsittelemme aineiston perusteellisesti. Pidimme alkuperäisaineistoa käsitellyn aineiston rinnalla koko analyysin\najan, välttääksemme virhetulkintoja.\nTeemahaastattelun laatua parantaa hyvä haastattelurunko, joka on rakennettu ennen\nhaastattelujen aloittamista. Ennakkoon voi myös miettiä tarkentavia kysymyksiä ja\nvaihtoehtoisia kysymysmuotoja. Aineiston luotettavuutta parantaa se, että haastattelut\nlitteroidaan mahdollisimman nopeasti haastattelujen teon jälkeen. (Hirsjärvi & Hurme\n2010, 184–185.) Kappaleessa 9 olemme kertoneet haastattelujen ja litteroinnin toteutuksesta.\nEskola ja Suoranta (1999, 68) määrittelevät triangulaation erilaisten teorioiden ja/tai\nmenetelmien käytöksi samassa tutkimuksessa. He tuovat esiin näkökulman, jonka mukaan tutkimuksen luotettavuutta voidaan parantaa lähestymällä tutkittavaa ilmiötä usealla menetelmällä. Samaa ilmiötä voi tutkia useampi kuin yksi tutkija. (Eskola & Suoranta\n1999, 68.) Tutkimuksessamme on piirteitä triangulaatiosta. Lähestyimme tutkimaamme\nilmiötä, rajoitustoimenpiteiden käyttöä lastensuojelulaitoksissa, useasta eri näkökulmasta. Tutkimuksen aluksi teimme tilastokatsauksen, jonka jälkeen keräsimme aineistomme\nteemahaastatteluilla, sekä avoimella haastattelulla. Tarkastelimme rajoitustoimenpiteiden käyttöä sekä yleisellä tasolla, että yksittäisen esimerkin kautta.\nUsealla menetelmällä koottu aineisto voi paisua niin, suureksi, että sen käsitteleminen\non hankalaa (Eskola & Suoranta 1999, 214). Jouduimmekin rajaamaan haastateltavien\nmäärää ja haastattelukertoja niin, että tutkimuksen aineisto säilyy opinnäytetyön aineiston mittakaavassa. Tutkimuksemme haastateltavat valittiin sillä perusteella, että heillä\non kokemusta rajoitustoimenpiteistä ja he voivat antaa tutkimuksemme kannalta arvokasta tietoa (ks. kappale 8.2.1). Hirsjärven ja Hurmeen (2010, 60) mukaan tutkimuksen\naineisto on tarpeeksi laaja, kun uudet haastateltavat eivät anna enää tutkimuksen kannal-\nta merkittävää uutta tietoa. Tätä ilmiötä kutsutaan saturaatioksi. Tutkimuksessamme\nhuomasimme, että saturaatio täyttyi teemahaastatteluissa. Myös avoimessa haastattelussa nousi esiin samat asiat kuin teemahaastatteluissa, mutta yksittäisen rajoitustoimenpiteen näkökulmasta.\nTutkija joutuu ottamaan kantaa tutkimuksensa eettisiin kysymyksiin tutkimuksen alusta\nsaakka. Hirsjärvi ym. (2007, 24) sekä Eskola ja Suoranta (1999, 52) esittelevät listaukset tutkimuksen eettisyyteen liittyvistä seikoista. Molemmissa listauksissa nousi esiin\ntutkimusaineiston hankinnan ja käsittelyn eettisyyden sekä tutkimuksen yksityiskohtaisen ja rehellisen raportoinnin tärkeys.\nEnnen tutkimuksemme alkua meillä ei ollut paljonkaan tietoa, mitä rajoitustoimenpiteet\novat. Tutustuttuamme aiheeseen koimme sen tunteita herättäväksi, koska rajoitustoimenpiteillä puututaan nuorten perusoikeuksiin. Yhtenä ennakko-oletuksenamme olikin,\netteivät lastensuojelulaitokset halua osallistua tutkimukseemme juuri aiheen arkaluonteisuuden vuoksi. Eskolan ja Suorannan (2008, 56) mukaan yksi tärkeä eettinen kysymys tutkimusta aloittaessa on hankkia tutkimuslupa tutkittavalle aiheelle. Lähetimme\njokaiseen Pohjois-Karjalassa sijaitsevaan lastensuojelulaitokseen tutkimuslupahakemuksen ja saatekirjeen (Liite 5), jossa kerroimme tutkimuksestamme. Tutkimuskohteeksemme valikoituivat ne neljä laitosta, jotka myönsivät meille tutkimusluvan.\nHirsjärven ja Hurmeen (2010, 20) mukaan haastateltaville tulee antaa riittävästi tietoa\ntutkimuksesta, jotta he voivat päättää tutkimukseen osallistumisesta (vrt. Tuomi, Sarajaärvi 2002, 128). Jokaisen haastattelun alussa kerroimme vielä haastateltavallemme tutkimuksestamme ja sen eri vaiheista varmistaaksemme, että haastateltava on tietoinen\nmillaiseen tutkimukseen hän on osallistumassa. Ennen haastatteluja ohjeistimme tutkimukseen osallistuvia lastensuojelulaitoksia valitsemaan tutkimukseemme osallistuvat\nhaastateltavat antamiemme kriteerin mukaan. (ks. kappale 8.2.1) Emme pyytäneet haastateltavilta erillistä kirjallista suostumusta tutkimukseen osallistumiseen. Oletimme, että\nlaitosten johtajat ja henkilökunta olivat varmistaneet valituilta haastateltavilta suostumuksen osallistua tutkimukseen.\nEskolan ja Suorannan (1999, 56) mukaan tietojen käsittelyn kaksi keskeistä käsitettä\novat luottamuksellisuus ja haastateltavien anonymiteetin sälyttäminen. Olemme tutkimuksessamme pyrkineet häivyttämään haastateltavien tunnistettavuustiedot. Arvioim-\nme, että tutkittavien nuorten ikä ja sukupuoli, sekä työntekijöiden työkokemus ja sukupuoli riittävät tutkimuksessamme tutkittavien perustiedoiksi. Emme kysyneet tutkittavien nimiä tai muita tietoja. Tutkimuksemme alkuperäisaineistoa ei ole lukenut meidän\nlisäksemme kukaan muu.\nEskola ja Suoranta (1999, 57) painottavat, että mitä arkaluonteisemmasta asiasta on kysymys, sitä tiukemmin on suojattava anonymiteettiä. Pohdimme kauan tutkimuslupien\nlaittamista tutkimusraportin liitteeksi. Koska tutkimusluvista paljastuisi, mitkä laitokset\novat tutkimukseemme osallistuneet, päätimme jättää ne pois liitteistä. Koodauksessa\nemme käyttäneet samasta laitoksesta haastatellulla nuorella ja työntekijällä samaa tunnistenumeroa. Tällä halusimme varmistaa, etteivät haastatellut työntekijät pysty koodauksen avulla selvittämään, kuka nuorista on heidän laitoksestaan.\nTutkimuksella ei saa vahingoittaa tutkittavaa. Arkaluonteisia asioita tutkittaessa on\npohdittava tarvitaanko kyseistä tietoa, onko se niin arvokasta, että se oikeuttaa puuttumaan ihmisen yksityisyyteen. (Eskola & Suoranta 1999, 56.) Pohdimme tutkimukseemme liittyviä eettisiä kysymyksiä etenkin nuorten haastattelujen kohdalla. Työntekijät olivat haastatteluissa työntekijän roolissa, mutta nuoret vastasivat kysymyksiin\n”omana itsenään”, omien henkilökohtaisten kokemuksien kautta. Nuoren huostaanotto\nja sijoitus lastensuojelulaitokseen ovat isoja muutoksia nuoren elämässä ja ne saattavat\nolla hyvinkin arkoja aiheita nuorelle. Jo pelkkä haastatteluun osallistuminen ”pakottaa”\nnuoren tulemaan esille huostaanotettuna.\nRajoitustoimenpiteiden käyttö lastensuojelulaitoksissa on myös arkaluontoinen aihe,\nsillä rajoitustoimenpiteillä puututaan nuoren perusoikeuksiin. Nuoret voivat kokea olevansa haavoittuvassa asemassa kertoessaan henkilökohtaisia kokemuksiaan ja tunteitaan\nrajoitustoimenpiteistä. Aiheen arkaluontoisuuden takia halusimme pitää mahdollisimman tarkasti huolta haastateltavien anonymiteetistä. Tutkimuslupia hakiessamme painotimme myös, että on tärkeää, että haastateltavat osallistuvat haastatteluun vapaaehtoisesti. Haastattelujen aikana pyrimme myös olemaan herkkiä kuulemaan, milloin nuori ei\nhalua puhua jostain asiasta. Tällaisissa tilanteissa siirryimme kysymyksissä eteenpäin ja\njätimme nuoren vaikeaksi kokeman kysymyksen vähemmälle käsittelylle.\nNuorelle on tärkeää viestiä, että hänen mielipiteistään ja vastauksistaan ollaan kiinnostuneita. Haastattelu on syytä tehdä rauhallisessa paikassa, niin etteivät vanhemmat tai\nmuut aikuiset kuule haastattelua. (Hirsjärvi & Hurme 2010, 132–133.) Haastattelujen\nalussa pyrimme perustelemaan nuorille, miksi heidän ajatuksensa ovat tärkeitä. Kaikki\nhaastattelut tehtiin rauhallisessa paikassa, niin, että nuori pystyi jakamaan ajatuksiaan\nilman pelkoa siitä, että esimerkiksi työntekijä kuulee häntä.\n12.3 Oma ammatillinen kasvu\nOpinnäytetyöprosessin aikana olemme kehittyneet ammatillisesti monella tavalla. Tutkimusta aloittaessamme emme tienneet rajoitustoimenpiteistä juuri mitään. Vaikka emme pyrkineet tutkimaan laitoksissa esiintyviä väärinkäytöksiä, niistä syntynyt mielikuva\nsai meidät olettamaan, että rajoitustoimenpiteitä käytetään monissa laitoksissa väärin.\nTämän takia suhtauduimme aiheeseen aluksi melko kriittisestikin. Tutkimuksemme edetessä ja tiedon lisääntyessä ymmärsimme kuitenkin, että asioilla on monta puolta. Vaikka rajoitustoimenpiteillä puututaan nuoren oikeuksiin, on niillä paikkansa lastensuojelulaitoksissa ja niiden ensisijainen tarkoitus on turvata nuoren normaalia kehitystä.\nTutkimuksen tulosten myötä oivalsimme myös keskustelun merkityksen nuorten kanssa\ntoimiessa. Työntekijän tulee kuunnella nuorta aidosti ja kuulla, mitä sanottavaa hänellä\non. Yllätyimme siitä, kuinka merkitykselliseksi nuoret kokivat työntekijöiden kanssa\nkäydyt keskustelut. He tarvitsevat rajoituksille hyvät perustelut, että he voivat toimia\nrajojen mukaan. Avoimessa haastattelussa esiin tullut nuoren kohtaaminen nuorena ja\nnuoren luottamuksen ansaitseminen sai meidät pohtimaan nuoren kohtaamisen tärkeyttä\nja sitä kautta omia vuorovaikutustaitojamme.\nOpinnäytetyön tekeminen oli meille molemmille ensimmäinen tutkimus. Koimme sen\ntekemisen melko haastavaksi ja yllätyimme siitä, miten paljon aikaa pienimuotoisenkin\ntutkimuksen tekeminen vie. Huomasimme, miten tärkeä piirre esimerkiksi pitkäjänteisyys on tutkijassa. Tutkimuksen tekeminen toi kuitenkin esiin omia vahvuuksiamme\nkirjoittajina, minkä pohjalta oli helppo tehdä työnjakoa.\nOpinnäytetyötämme voi hyödyntää tulevaisuudessa kehitettäessä lastensuojelun käytäntöjä. Lastensuojelulaitoksissa käytettävät rajoitustoimenpiteet on varsin vähän tutkittu\nilmiö. Tutkimuksemme on ensimmäinen laadullinen tutkimus Pohjois-Karjalassa sijaitsevissa lastensuojelulaitoksissa käytetyistä rajoitustoimenpiteistä. Ilmiössä riittää tutkittavaa useaan tutkimukseen. Sitä voisi lähestyä muun muassa nuorten, vanhempien,\ntyöntekijöiden ja lain näkökulmasta. Rajoitustoimenpiteiden käyttöä voisi lähestyä\nmyös ihmisoikeuksien, eettisyyden, työntekijöiden ammatillisuuden sekä yhteisöllisyyden pohjalta.\nTutkimuksemme laaja-alaisuuden vuoksi emme voineet paneutua nuorten näkökulmaan\nniin syvällisesti, kuin olisimme halunneet. Olisi mielenkiinoista selvittää perusteellisemmin, miten nuoret kokevat rajoitustoimenpiteet ja kokevatko jo itsenäistyneet nuoret\nrajoitustoimenpiteillä olleen merkitystä kasvuunsa. Oliko rajoitustoimenpiteiden käytöllä positiivisia vai negatiivisia vaikutuksia heidän kehitykseensä?\nRajoitustoimenpiteiden käyttöä lastensuojelulaitoksissa ei ole tutkittu sijoitettuina olevien nuorten vanhempien näkökulmasta. Perheiden kanssa tehtävän työn näkökulmasta\nvoisi tutkia, kuinka vanhemmat kokevat heidän sijoitettuina oleviin lapsiin kohdistetut\nrajoitustoimenpiteet. Tutkimuksessa voitaisiin selvittää myös esimerkiksi se, onko rajoitustoimenpiteiden käytöllä vanhempien mielestä merkitystä nuoren käyttäytymiseen.\nSelvää on kuitenkin se, että tutkimustietoa rajoitustoimenpiteistä ja niiden toimivuudesta laitoskasvatuksessa tarvitaan lisää, jotta lastensuojelulaitosten rajoittamiskäytäntöjä\nEllonen, N. 2008a. Kasvuyhteisö nuoren turvana. Tampere: Tampereen yliopistopaino\nEllonen, N. 2008b. Tuki ja kontrolli yhteisöllisenä resurssina. Vertaileva tutkimus\nlähiympäristöjen sosiaalisesta pääomasta. Teoksessa\nRoivainen, I., Nylund, M., Korkiamäki, R. & Raitakari, S. (toim.)\nYhteisöt ja sosiaalityö – Kansalaisen vai asiakkaan asialla?\nBookwell Oy, 157–172.\nEskola, J. 2007. Laadullisen tutkimuksen Juhannustaiat – Laadullisen aineiston analyysi\nvaihe vaiheelta. Teoksessa: Aaltola, J., Valli, R. (toim.). 2007. Ikkunoita\ntutkimusmetodeihin – Näkökulmia aloittelevalle tutkijalle tutkimuksen\nteoreettisiin lähtökohtiin ja analyyseihin. Juva: Bookwell Oy, 159–183.\nEskola, J. & Suoranta, J. 1999. Johdatus laadulliseen tutkimukseen. Jyväskylä:\nHelminen, J. 2005. Nuoruuden huuma ja psykososiaalinen työ nuorten kanssa. Teokses\nsa Helminen, J. (toim.) Kiintopisteitä nuoruusaikaan. Psykososiaalinen\ntuki ja työ nuorten kanssa toimittaessa. Helsinki: Multiprint Oy.\nHirsjärvi, S. & Hurme, H. 2010. Tutkimushaastattelu – Teemahaastattelun teoria ja\nkäytäntö. Tallinna: Gaudeanus Helsinki university press\nHirsjärvi, S., Remes, P. & Sajavaara, P. 1997. Tuki ja kirjoita. Keuruu: Otavan\nHyyppä, M. 2002. Elinvoimaa yhteisöstä. Sosiaalinen pääoma ja terveys. Keuruu: Otavan kirjapaino Oy.\nJoensuun kaupunki 2011. Lastensuojelun kehittämisyksikkö Kaaripiha.\nJulku 2011. Hoitajat pitivät lapsia kuukauden vangittuina. Iltalehti.\nKaipio, K. 1999. Kasvattava yhteisö. Jyväskylä: Gummerus kirjapaino Oy.\nKantonen, H. & Kuusela, J. 2009. Yksilölliset kasvatuskeskustelut viranomaistyön\nmuotona. Teoksessa Purjo, T (toim). Väkivaltaisesta nuoruudesta\nvastuulliseen aikuisuuteen – Nuorten erityiskasvatuksen mahdollisuudet ja\nkeinot. 2008. Tampere: Juvenes Print, 102–113.\nKiviniemi, K. 2007. Laadullinen tutkimus prosessina. Teoksessa: Aaltola, J. & Valli, R.\n(toim.). 2007. Ikkunoita tutkimusmetodeihin – Näkökulmia aloittelevalle\ntutkijalle tutkimuksen teoreettisiin lähtökohtiin ja analyyseihin. Juva:\nBookwell Oy, 70–85.\nKumpusalo, E. 1991. Sosiaalinen tuki, huolenpito ja terveys. Helsinki: Valtion\nKuntoutusyksikkö Messi Oy\nKuusela J. Väkivallaton sukupolvi tässä ja nyt. Teoksessa: Purjo T., Kuusela J. (toim.)\n2009. Tappelusta jutteluun – nuoren kohtaamisen taito. Tampereen\nYliopistopaino – Juvenesprint, 36–49.\nKyrönseppä, U., Rautiainen, J-M. 1993 Lapsi laitoksessa. Porvoo: WSOY\nKääriäinen, J., Rostila, I., Ellonen, N., Kivivuori, J., Korkiamäki, R. 2005. Nuorten\nmasentuneisuudesta ja rikekäyttäytymisestä sosiaaliseen pääomaan.\nLaakso, R. 2009. Arjen rutiinit ja yllätykset – etnografia lastenkotityössä. Tampere:\nLiperin kunta. Lastensuojeluyksikkö Verso.\nMatilainen 2011. Lastenkodin työntekijälle sakot teinin pahoinpitelystä. Iltalehti.\nMikkola, L. Sosiaalinen tuki työssä: katsaus 2000-luvun tutkimuskirjallisuuteen.\nTeoksessa Prologi. Puheviestinnän vuosikirja 2009. 26–47.\nMikkola, M. & Helminen, J. 1994. Lastensuojelu. Jyväskylä: Gummerus kirjapaino Oy.\nPartanen, I. 2005. Arvot ja eettiset periaatteet toiminnan kulmakivenä - Dialogi\nsijaishuollon käytännön ja Martti Lindqvistin ajatusten välillä. Teoksessa\nLaaksonen, S. & Kemppainen, M. Oljista, risuista vai tiilestä? Artikkeleita\nGummerus kirjapaino Oy, 7-30.\nPurjo, T. 2008. Kasvatuksen tarkoitus nuorten väkivallan ehkäisemisessä. Teoksessa\nPurjo, T (toim). Väkivaltaisesta nuoruudesta vastuulliseen aikuisuuteen –\nNuorten erityiskasvatuksen mahdollisuudet ja keinot. 2008. Tampere:\nJuvenes Print, 18–33.\nPurjo, T. 2009. Kasvatuksen haasteet ja mahdollisuudet nuorten väkivallan ehkäisyssä.\nTeoksessa: Purjo T. & Kuusela J. (toim.) 2009. Tappelusta jutteluun –\nnuoren kohtaamisen taito. Tampereen Yliopistopaino – Juvenesprint, 1223.\nPösö, T. 1995. Hoidollisuus ja kokonaisvaltainen huolenpito lastensuojelutyössä –\nvälineenä sijaishuolto. Teoksessa Virtanen , P. (toim.) Näkökulmia\nlastensuojeluun. Porvoo:WSOY, 78–94.\nPösö, T. 2004. Vakavat silmät ja muita kokemuksia koulukodista. Saarijärvi:\nRantola, R. 2009. Ihmiseksi kasvaminen monimutkaisessa ja moniarvoisessa m\naailmassa. Teoksessa: Purjo T. & Kuusela J. (toim.) 2009. Tappelusta\njutteluun – nuoren kohtaamisen taito. Tampereen Yliopistopaino Juvenesprint, 106–119.\nRomon Perhekodit Oy.\nRoos, J.P. 2004. Huostaanottokirja. Jyväskylä\nRuonavaara, H. Sosiologia: peruskäsitteitä ja -näkökulmia. Sosiaaliset instituutiot.\nSaastamoinen, K. 2010. Lapsen asema sijaishuollossa – Käsikirja arjen toimintaan.\nSallinen, V. 2005. Lastenkoti ja rajoittaminen. Teoksessa Laaksonen, S. & Kemppainen\nM. (toim.) Oljista, risuista vai tiilestä? Artikkeleita hoidon laatua tukevista\ntekijöistä sijaishuollossa. Helsinki: Gummerus kirjapaino Oy, 155–165.\nSosiaaliportti 2011. Sijaishuolto.\nStakes 2002. Sosiaalityön sanasto\nTaskinen, S. 2010. Lastensuojelulain soveltaminen. Helsinki: WSOYpro Oy\nTuomi, J. & Sarajärvi, A. 2002. Laadullinen tutkimus ja sisällön analyysi. Jyväskylä:\nTörrönen, M. 1999. Lasten arki laitoksessa. Helsinki: Yliopistopaino\nUusitalo, M. 2011. Rajoitustoimenpidetilastoista. Email. [email protected]\nOlemme kolmannen vuoden sosiaalialan (Sosionomi AMK) opiskelijoita PohjoisKarjalan ammattikorkeakoulusta. Teemme opinnäytetyötä Pohjois-Karjalan lastensuojelulaitoksissa käytettävistä rajoitustoimenpiteistä. Opinnäytetyö on Pohjois-Karjalan\nammattikorkeakoulun Sosiaalialan koulutusohjelman toimeksianto. Tarkoituksena on\nselvittää lastensuojelulaitosten työntekijöiden valmiuksia sekä nuorten kokemuksia rajoitustoimenpiteistä.\nAineisto opinnäytetyöhömme kerätään teemahaastatteluilla. Jokaisesta tutkimukseen\nosallistuvasta lastensuojelulaitoksesta haastatellaan yhtä nuorta ja yhtä työntekijää.\nHaastatteluun osallistuminen perustuu vapaaehtoisuuteen. Haastattelut ovat yksilöhaastatteluja, jolloin paikalla on haastateltavan lisäksi ainoastaan haastattelijat. Haastattelut\nnauhoitetaan. Tutkimuksessamme haastateltavien henkilöllisyys ei tule ilmi. Opinnäytetyön valmistuttua aineistot hävitetään.\nTutkimukseen on valittu satunnaisesti viisi Pohjois-Karjalassa sijaitsevaa lastensuojelulaitosta. Haemme tutkimuslupaa erikseen jokaiselta tutkimukseemme osallistuvalta lastensuojelulaitokselta.\nLiitteenä tutkimussuunnitelma, jossa tutkimuksestamme on kerrottu yksityiskohtaisemmin.\nOdotamme vastaustanne huhtikuun loppuun mennessä, sillä haastattelut suoritetaan kesän ja alkusyksyn 2011 aikana.\nPuh. 0400 191 255\nKuinka kauan olet tehnyt lastensuojelutyötä?\nKuinka kauan olet ollut töissä tässä lastensuojeluyksikössä?\nRajoitustoimenpiteiden määrä ja muoto:\nKuinka monta kertaa olet ollut tilanteessa, jossa rajoitustoimenpiteitä on käytetty? Mikä on ollut roolisi tilanteessa?\nMillaisia rajoitustoimenpiteitä on käytetty?\nValmiudet toimia rajoitustoimenpiteissä:\nMitä rajoitustoimenpiteiden käytöstä on sovittu työyhteisössänne?\no Kuka tekee päätökset rajoitustoimenpiteiden käytöstä?\no Kuka hoitaa käytettyjen rajoitustoimenpiteiden kirjaamisen?\no Onko työyhteisössänne mielestäsi selvää missä kulkee raja rajoitustoimenpiteiden ja normaaliin kasvatukseen liittyvän rajoittamisen välillä?\nMiten tilanteet puretaan/käsitellään nuoren/henkilökunnan kanssa?\nMikä on mielestäsi laitoskasvatuksen tehtävä?\no Tukeeko rajoitustoimenpiteen mielestäsi tätä tehtävää?\nMitä merkitystä mielestäsi rajoitustoimenpiteillä on nuoren kasvuun ja kehitykseen?\no Muuttuuko nuoren käyttäytyminen rajoitustoimenpiteen jälkeen?\no Onko muutos yleensä toivotunlainen?\nMitä merkitystä rajoitustoimenpiteiden käytöllä on muille kuin rajoitustoimenpiteen kohteena olevalle nuorelle?\nMitä on mielestäsi sosiaalinen tuki ja kontrolli? Miten määrittelisit nuo käsitteet?\nMiten sosiaalinen tuki ja kontrolli näkyvät laitoksenne arjessa ja kasvatustyössä?\nNäetkö rajoitustoimenpiteet sosiaalisen tuen ja/tai kontrollin muotona?\nOnko jotain lisättävää / jotain mitä haluat kertoa näihin teemoihin liittyen?\nNuoren ymmärrys rajoitustoimenpiteistä:\nMitä rajoitustoimenpiteet sinun mielestäsi ovat?\nKuka rajoitustoimenpiteistä päättää ja miten?\nMiksi rajoitustoimenpiteitä käytetään?\n(Avataan käsite rajoitustoimenpiteet)\nKuinka useasti täällä ollessasi olet joutunut rajoitustoimenpiteeseen?\nMitä rajoitustoimenpiteitä sinuun on käytetty?\nRajoitustoimenpiteen kulku ja vaikutus nuoreen:\nMitä rajoitustoimenpiteessä yleensä tapahtuu? Mistä kaikki alkaa ja mihin loppuu?\nMillaisia tunteita sinä koet rajoitustilanteissa?\nMitä rajoitustoimenpiteen loputtua tapahtuu? Keskustellaanko asiasta myöhemmin? Jäätkö miettimään tapahtunutta?\nMitä merkitystä rajoitustoimenpiteellä on käyttäytymiseesi jatkossa?\nAvoimen haastattelun runko\nMahdollisimman tarkka kuvaus yhdestä rajoitustoimenpidetilanteesta, jossa haastateltava on\nollut itse mukana\nPohdintaa rajoitustoimenpiteen kasvatuksellisuudesta ja merkityksestä nuoren käyttäytymiseen\nRajoitustoimenpiteen suhde sosiaaliseen tukeen ja sosiaaliseen kontrolliin\nNauhoitetun aineiston litterointi\nja haastateltavien tunnistetietojen\nkoodaaminen. Aineistoon perehtyminen.\n1T, 2T , 3T, 4T\nolennaisten asioiden alleviivaaminen.\n3T: eli tuota ne tulee niinku siis päätöksen\nvoi tehä nyt en muista. tavallaan siitä että\ntehhään joku tämmönen vaikka tuota aineiden ja esineiden haltuunotto niin sen\ntekee, ohjaaja tekee sen siinä hetkessä ja\nsit siihen niinku tuota siihen sit tietysti\nTekstin tiivistäminen helpommin\nvuorossa oleva ohjaaja tekee päätöksen\nsiinä hetkessä ja esimies hyväksyy.\nAineiston jakaminen haastattelurungoista nousseiden pääteemo-\nTeema 2 Rajoitustoimenpiteet\nTeema 2.1 Rajoitustoimenpiteisiin liittyvät\nAineiston jakaminen pääteemoja\njäsentävien alateemojen alle.\n1T: kaikilla on mahdollisuus tehdä rajoituspäätös, mutta omaohjaaja ja laitoksen johtaja tekevät lopulliset päätökset.\nKustakin alateemasta yhtäläisyyk-\n2T: Siinä hetkessä tehtävät päätökset tekee\npaikalla oleva ohjaaja. Pidempiaikaiset rajoitteet varmistetaan laitoksen johtajalta tai\nsien ja eroavaisuuksien etsimistä\nten esiin nostaminen ja tulosten\nKaikissa tutkimukseen osallistuneissa lastensuojelulaitoksissa käytäntönä oli, että\npaikalla olevat ohjaajat voivat tehdä päätöksen niiden rajoitustoimenpiteiden käytöstä, jotka ovat kestoltaan lyhyitä tai vaativat päätöksentekoa välittömästi.\nKEMI-TORNION AMMATTIKORKEAKOULU Dimensioltaan suurten teräskappaleiden koneellinen polttoleikkaus\nLAPSEN KUULEMINEN HUOSTAANOTOSSA JA SIJAISHUOLTOON SIJOITTAMISESSA