Osio 30: Luvut 58 ja 59 - Tammi\nOsio 30: Luvut 58 ja 59\nKun Lilja kertoi suunnitelmansa muille, Vili kieltäytyi ensin osallistumasta siihen.\n”Suojelisin sitä hirviötä? En suostu”, hän sanoi kiivaasti. ”Minä vannoin tappavani sen, Lilja. Ikkabog murhasi minun isäni!”\n”Vili, ei se murhannut”, Lilja sanoi. ”Se ei ole koskaan tappanut ketään. Ole kiltti ja kuuntele, mitä sillä on sanottavaa!”\nNiinpä sinä iltana Vili, Martta ja Sebastian siirtyivät luolassa ensimmäistä kertaa ikkabogin lähelle niin kuin eivät olleet aikaisemmin uskaltaneet, ja ikkabog kertoi kaikille neljälle ihmiselle siitä yöstä vuosia sitten, jolloin se oli osunut sumussa kasvoikkain miehen kanssa.\n”…keltaista naamakarvaa”, ikkabog sanoi ja osoitti omaa ylähuultaan.\n”Viikset?” Lilja ehdotti.\n”Ja tuikkiva miekka.”\n”Jalokiviä”, Lilja sanoi. ”Se oli taatusti kuningas.”\n”Entä keitä muita kohtasit?” Vili kysyi.\n”En ketään”, ikkabog sanoi. ”Juoksin pakoon ja piilouduin kivenlohkareen taakse. Ihmiset tappoivat kaikki esi-isäni. Minä pelkäsin.”\n”No, miten minun isäni sitten kuoli?” Vili tivasi.\n”Oliko sinun ikkerisi se, jota ammuttiin isolla pyssyllä?” ikkabog kysyi.\n”Ammuttiin?” Vili toisti ja kalpeni. ”Miten tiedät sen, jos juoksit pakoon?”\n”Katsoin lohkareen takaa”, ikkabog sanoi. ”Ikkabogit näkevät hyvin sumussa. Minua pelotti. Halusin nähdä, mitä miehet tekivät suolla. Yksi mies ampui toisen miehen.”\n”Raukee!” Sebastian tokaisi viimein. Hän ei ollut aikaisemmin uskaltanut kertoa Vilille, mutta ei pystynyt enää pidättelemään. ”Vili, minä kuulin kerran kun isä kertoi äidille, että oli ylennyksensä velkaa lordi Raukeelle ja tämän väkipyssylle. Olin ihan lapsi… en ymmärtänyt silloin, mitä se tarkoitti… anteeksi, etten ole koskaan kertonut sinulle, minä…. minä pelkäsin, mitä sanoisit.”\nVili ei sanonut mitään pitkään aikaan. Hän muisteli sitä kauheaa yötä sinisessä salongissa, jolloin hän kaivoi isänsä kylmän, kuolleen käden esiin Runsaudensarven lipun alta, jotta äiti sai suudella sitä. Hän muisti Sylkyarvon sanoneen, etteivät he saa nähdä isän ruumista, ja hän muisti lordi Raukeen purskauttaneen piirakan murusia hänen ja äidin päälle sanoessaan, miten paljon oli aina pitänyt majuri Valoisasta. Vili painoi kätensä rinnalleen, missä isän mitali riippui hänen ihoaan vasten, kääntyi Liljaan päin ja sanoi matalalla äänellä:\n”Hyvä on. Olen mukana.”\nNiin neljä ihmistä ja ikkabog alkoivat toteuttaa Liljan suunnitelmaa, toimia nopeasti, koska lumi suli vauhdilla ja he pelkäsivät sotilaiden palaavan Joutosuolle.\nEnsin he ottivat valtavat, tyhjät puulautaset, joissa oli ollut ne juustot, piiraat ja leivonnaiset, jotka he olivat jo syöneet, ja Lilja kaiversi niihin sanoja. Seuraavaksi ikkabog auttoi poikia kiskomaan vankkurit mudasta sillä välin kun Martta keräsi niin paljon sieniä kuin ikinä löysi, jotta ikkabogille olisi kylliksi ravintoa matkalla etelään.\nKolmannen päivän aamun koitteessa he lähtivät liikkeelle. He olivat suunnitelleet kaiken tarkoin. Ikkabog veti vankkureita, joihin oli lastattu viimeiset jäiset juustot ja korikaupalla sieniä. Ikkabogin edellä kävelivät Vili ja Sebastian, jotka kantoivat kumpikin kylttiä. Vilin kyltissä luki: IKKABOG ON VAARATON. Sebastianin kyltissä luki: SYLKYARVO ON VALEHDELLUT TEILLE. Lilja ratsasti ikkabogin harteilla. Hänen kyltissään luki: IKKABOG SYÖ VAIN SIENIÄ. Martta matkusti vankkureissa ruoan ja ison lumikellokimpun kanssa, jotka myös kuuluivat Liljan suunnitelmaan. Martan kyltissä luki: ELÄKÖÖN IKKABOG! ALAS LORDI SYLKYARVO!\nMoneen mailiin he eivät tavanneet ketään, mutta puolen päivän lähestyessä he kohtasivat kaksi resuista ihmistä, jotka taluttivat yhtä ainoaa, hyvin laihaa lammasta. Tämä uupunut ja nälkäinen pari oli kukapa muu kuin Helli Hopkins, sisäkkö joka oli antanut lapsensa Mama Ruoskalle, ja hänen miehensä. He olivat kävelleet ympäri maata ja etsineet töitä, mutta kenelläkään ei ollut antaa mitään. Löydettyään nälkiintyneen lampaan tieltä he olivat ottaneet sen mukaansa, mutta sen villa oli niin ohutta, ettei siitä saanut rahaa.\nKun herra Hopkins näki ikkabogin, hän vajosi järkytyksestä polvilleen, kun taas Helli vain seisoi paikoillaan suu auki loksahtaneena. Kun omituinen seurue tuli kyllin lähelle ja mies ja vaimo pystyivät lukemaan kyltit, he arvelivat tulleensa hulluksi.\nLilja, joka oli odottanutkin ihmisten reagoivan niin, huusi heille:\n”Te ette näe unta! Tämä on ikkabog, ja se on kiltti ja rauhallinen! Se ei ole koskaan tappanut ketään! Sen sijaan se pelasti meidän henkemme!”\nIkkabog kumartui alas varovasti, niin ettei Lilja pudonnut, ja taputti laihaa lammasta päähän. Lammas ei sännännyt pakoon, vaan määkäisi aivan pelottomana ja jatkoi sitten kuivan, kitukasvuisen ruohon syömistä.\n”Näettekö?” Lilja sanoi. ”Teidän lampaanne tietää, että se on vaaraton! Tulkaa mukaamme — saatte matkustaa vankkureissa!”\nHopkinsit olivat niin uuvuksissa ja nälissään, että vaikka ikkabog yhä pelottikin heitä kovasti, he kiipesivät ylös Martan viereen ja ottivat lampaansakin sinne. Sitten jatkoivat hidasta matkantekoaan ikkabog, kuusi ihmistä ja lammas, suuntanaan Jeroboam.\nAlkoi hämärtää kun Jeroboamin tummanharmaa siluetti tuli näkyviin. Ikkabogin seurue pysähtyi hetkeksi kukkulalle, josta näki alas kaupunkiin. Martta antoi ikkabogille ison kimpun lumikelloja. Sitten kaikki varmistivat, että pitelivät kylttejä oikein päin, ja neljä ystävystä puristivat toistensa käsiä, koska olivat vannoneet toisilleen ja ikkabogille, että suojelisivat ikkabogia eivätkä väistyisi sen rinnalta, vaikka ihmiset uhkaisivat aseilla.\nRinnettä siis alas kohti viinintekijöiden kaupunkia ikkabog marssi, ja vartijat kaupungin portilla näkivät sen tulevan. He kohottivat aseensa ampuakseen, mutta Lilja nousi seisomaan ikkabogin harteilla ja heilutti käsiään ja Vili ja Sebastian pitivät kylttejään koholla. Kiväärit tärisivät, kun vartijat katselivat peloissaan yhä lähestyvää hirviötä.\n”Ikkabog ei ole koskaan tappanut ketään!” Lilja huusi.\n”Teille on valehdeltu!” Vili huusi.\nVartijat eivät tienneet mitä tehdä, koska he eivät halunneet ampua neljää nuorta. Ikkabog laahusti vielä lähemmäs, ja sekä sen koko että sen omituisuus hirvittivät heitä. Mutta sen valtavissa silmissä oli ystävällinen katse, ja se piteli tassussaan lumikelloja. Saavuttuaan lopulta vartijoiden luo ikkabog pysähtyi, kumartui ja ojensi kummallekin vartijalle lumikellon.\nVartijat ottivat kukat, koska pelkäsivät olla ottamatta. Sitten ikkabog taputti kumpaakin hellästi päähän samoin kuin oli taputtanut lammasta, ja käveli sisään Jeroboamiin.\nJoka puolella joku kirkui: ihmiset pakenivat ikkabogin edeltä tai syöksyivät hakemaan aseita, mutta Vili ja Sebastian marssivat määrätietoisesti ikkabogin edessä kyltit korkealla ja ikkabog yritti tarjota lumikelloja ohikulkijoille, kunnes viimein yksi nuori nainen rohkeni ottaa yhden. Ikkabog ilahtui niin, että kiitti naista jylisevällä äänellään, mikä sai yhä useamman ihmisen kirkumaan, mutta jotkut hivuttautuivat lähemmäs ikkabogia, ja pian hirviön ympärille oli kertynyt ihmisjoukko, ja ihmiset ottivat ikkabogin tassusta lumikelloja ja nauroivat. Ja ikkabog alkoi sekin hymyillä. Se ei ollut ikinä odottanut ihmisten hurraavan sille tai kiittävän sitä.\n”Minähän sanoin, että ihmiset rakastavat sinua, jos tuntevat sinut!” Lilja kuiskasi ikkabogin korvaan.\n”Tulkaa mukaamme!” Vili huusi väkijoukolle. ”Me marssimme etelään kuninkaan puheille!”\nJa nyt jeroboamilaiset, jotka olivat kärsineet raskaasti Sylkyarvon vallan alla, juoksivat koteihinsa hakemaan soihtuja, talikoita ja aseita, mutta eivät vahingoittaakseen ikkabogia, vaan suojellakseen sitä. Raivoissaan valheista, joita heille oli syötetty, he ryhmittyivät hirviön ympärille. Ja niin marssi jatkui pimeyden hiljalleen langetessa, vain yhden pikku mutkan kautta.\nLilja tahtoi välttämättä poiketa orpokodissa. Ovi oli tietenkin lujasti lukittu ja säpitetty, mutta ikkabogin potku hoiti sen homman. Ikkabog auttoi Liljan hellästi alas ja Lilja juoksi hakemaan lapset. Pikkuiset kapusivat vankkureihin, Hopkinsin kaksoset heittäytyivät vanhempiensa syliin, isommat lapset liittyivät väkijoukkoon ja Mama Ruoska karjui ja raivosi ja yritti huutaa lapsia takaisin. Sitten hän näki ikkabogin valtavan karvaisen naaman katsovan silmät sirrissä ikkunasta sisään ja — ilokseni saan kertoa — kaatui tajuttomana lattialle.\nSitten ilahtunut ikkabog jatkoi matkaa Jeroboamin pääkatua pitkin ja keräsi matkan varrelta yhä lisää väkeä mukaan, eikä kukaan huomannut, että Pieksijä-Matti katseli kulman takaa, kun väki kulki ohi. Pieksijä-Matti, joka oli ollut ryyppäämässä lähikapakassa, ei ollut unohtanut nenäverenvuotoa, jonka oli saanut Sebastian Särjeltä iltana, jona pojat varastivat hänen avaimensa. Hän tajusi oitis, että jos nuo hulinoitsijat pääsisivät ylikasvaneen suohirviönsä kera pääkaupunkiin asti, ne, jotka olivat tienanneet ruukkukaupalla kultaa kertomalla tarinaa vaarallisesta ikkabogista, olisivat vaikeuksissa. Pieksijä-Matti ei siis palannutkaan orpokotiin vaan varasti kapakan edestä jonkun toisen juopon hevosen.\nToisin kuin ikkabog, joka liikkui hitaasti, Pieksijä-Matti laukkasi vauhdilla etelään varoittamaan lordi Sylkyarvoa vaarasta, joka parastaikaa marssi kohti Tuulihattulaa.\nKuvitusteemat osio 30: Luvut 58 ja 59\nHelli ja hänen aviomiehensä hämmästyneinä\nHyvin laiha lammas\nLilja ratsastamassa ikkabogin hartioilla\nPieksijä-Matti kurkistamassa nurkan takaa\nIkkabog ojentamassa lumikelloja\nVäkijoukko talikoidensa kanssa


Mediakasvatuksesta opettajille: elokuuta 2006\nOlen viime päivät puuhaillut mediakasvatukseen liittyvän kilpailun laatimisessa. Vielä on vähän kesken, mutta tästä jo idean älyää, ja sen saa varastaa - hyvin mielellään, ja omakseen muotoilla. Puuhani sai pontta viime viikkojen lukuisista huolestuksella reunustetuista lapset/nuoret∫ernet/media -lehtijutuista. Toki, kuten tässä on jo aiemmin ollut esillä, huolenpito on tärkeää. Mutta myös iloa ja oivallusta tulisi ruokkia. Vastuullisuuteen kasvamista. Omaa nuorisoa haastattaessa aina karisee vähän kaikkitietävyyden haavekuvat. Niinpä kilpailumme innostaa kouluväkeä itse esittämään, kuinka käyttää mediaa älykkäästi, viisaasti ja hyvin. Sarjoja on viisi: eskari, ala- ja yläkoulut, toinen aste ja opettajat. Ja kädentaitojen intohimoisena puolustajana olen virittänyt kilpailun niin, että on pakko käsittää, tehdä käsillä ja ajatella. Katsotaan, mitä tulee!


Ladylaw - avoliitto\nAvoliittolaki koskee pareja, jotka ovat asuneet yhdessä vähintään viisi vuotta tai joilla on yhteinen lapsi.\nAvoliiton päätyttyä joko eroon tai kuolemaan avopuoliso tai kuolleen avopuolison perilliset voivat vaatia omaisuuden erottelua ja hakea pesänjakajaa toimittamaan erottelu.\nAvopuolisolla on lain mukaan mahdollisuus saada hyvitystä yhteistalouteen annetusta panoksesta, mikäli se tuottaa perusteetonta etua toiselle avopuolisolle.\nMuuten avopuolisoiden keskinäisiin taloudellisiin suhteisiin sovelletaan yleisiä sopimusoikeudellisia normeja. Avopuolisoiden kannattaa tehdä sopimus taloudellisista suhteistaan avoliiton purkautumisen varalta. Sopimuksen laatimisessa kannattaa käyttää asiantuntijaa, jotta kaikki asiaan vaikuttavat seikat tulevat otetuksi huomioon.\nKumpikin avopuoliso omistaa yksin omaisuutensa eikä avopuolisoilla ole avoliiton loputtua oikeutta toisen omaisuuteen. Sen johdosta olisi tärkeä sopia, kumman nimiin omaisuus hankitaan, ja mitkä ovat omistusosuudet. Velat ovat kummankin omia, joten myös tässä asiassa olisi hyvä sopia, miten lainat maksetaan. Avopuolisoiden väliset lahjat ovat sallittuja.\nAvoliitossa ei tunneta vallintarajoituksia. Jos toinen puolisoista omistaa perheen asunnon, voi hän sen vapaasti myydä. Samoin hän voi halutessaan määrätä toisen muuttamaan pois asunnosta.\nAvopuoliso ei peri puolisoaan. On tehtävä testamentti, mikäli hänen halutaan saavan jäämistöstä osuuden. Jos avopuolisoilla on yhteinen lapsi, määräytyy perintövero edullisimman I-luokan mukaan, muussa tapauksessa avopuoliso joutuu maksamaan korkeamman veron. Avoliittolain mukaan toisen puolison kuoleman jälkeen avoleski voi saada harkinnanvaraista avustusta kuolinpesältä toimeentulonsa turvaamiseksi. Avopuolisolla ei ole aviolesken oikeutta jäädä asumaan yhteiseen asuntoon. Perillisten niin vaatiessa yhteisesti omistettu asunto on myytävä ja avolesken muutettava pois, mikäli hän ei kykene lunastamaan asunnon puolikasta itselleen.


Other side of the Atlantic: SPRING BREAK - MINNESOTA\nSPRING BREAK - MINNESOTA\nJoo taas mä kuolin viikon ajaksi, mutta kun tämä procrastination on ihan mun juttu, niin kaikki on jäänyt viime tinkaan, esimerkiksi 116 historian sanaselitystä viimeiselle illalle. Tosiaan tässä teille mun SB14 pähkinänkuoressa ja pari "janinamaista" tapahtumaa. Köh.\nMutta tosiaan lähdettiin ajamaan 4.45 kohti Minnesotaa. Ei tarvinnut pysähtyä kuin tankkaamaan ja Drive-In ravintoloihin. Pakattiin eväät niin hyvin, ettei tarvinnut kyllä paljoa syödä, mutta perille päästyämme kyllä ällötti kun tuli syötyä kaikennäköistä roskaa :-D Mutta tosiaan silmät ristissä herättiin ja silmät ristissä päästiin perille 14 tuntia myöhemmin. Matka meni kyllä lepposin meiningein, matkaseura oli ihan huippu ja osattiin pitää hauskaa pienessä tilassa. Mitä väsyneemmäksi tultiin, jotenkin kaikki oli hauskempaa. Kehitin myös taitojani ahtaassa paikassa nukkumisessa.\nTosiaan perille päästiin, tapasin melkein kaikki ekana iltana kun saavuttiin. Jotenkuten sain pysyttyä hereillä ja kertoa elämäntarinani taas kerran. Host-äiti siis asui 18-vuotiaaksi asti Minnesodassa kunnes muutti Texasiin. Hänen sukulaiset olisi tappaneet hänet ellei he ois tavannut mua ennen kun lähtöpäivä tulee!\nKäytiin Mall of Americassa, joka on noin tunnin päässä host-äidin vanhemmilta. Mentiin enimmäkseen siellä huvipuistossa, ei niinkään ostoksilla. Mutta hyvänen aika se oli ihan jättimäinen paikka, hämmennys on jo täällä Planon ostoskeskuksissa ja sitten tämä neiti vietiin tuonne. Huhhuh! + Näin maailman suurimman saappaan.\nMentiin myöskin pyörähtämässä Wisconsinissa. Voi kun ois ollut vähemmän kuin 2h matkaa mun lukiokaveriin, joka parhaillaan tuolla pohjoisessa palelee! Ollaan nyt kaksi kertaa oltu samassa osavaltiossa, mutta kertaakaan ei nähty :-D Ihan meidän tuuria. Tosiaan mentiin siis sellaiseen hotelliin, missä on ulko-ja sisähuvipuisto + vesipuistot. Tietty oltiin vain sisällä koska lumi ja kylmä.\nSaavuttuamme mentiin etsimään syötävää, heivattiin laukut huoneisiin, laitettiin uikkarit päälle ja käppäiltiin vesipuistoon. Oli kyllä tosi hauskaa, kunnes tämä tapahtui: Mentiin host-äidin siskonpojan kanssa sellaisesta rengasliukumäestä ja kun päästiin alas taisin hypätä liian aikaisin pois. Olin siis keskellä allasta (huom. koko puiston ympärillä menee Lazy River, minkä virtaus on aika luja) ja sitten huomaan etten voi liikkua sitten mihinkään suuntaan. No, siinä tämä neiti tönöttää ja nauraa, kun on näköjään niin köykänen ettei pysty ottamaan askeltakaan eteenpäin. Hengenpelastaja sitten näkee että ihan ongelmavapaata puuhaa ei oo. Hän ojentaa mulle jonkinlaisen narun, josta voin ottaa kiinni ja alkaa hinata mua pois altaasta. Sai kyllä nauraa tuolle happeningille :-D\nSitten kun oli lähtöpäivä hotellista, pakattiin kimpsut ja kampsut, suunnaten mäkeen. Mentiin siis laskemaan renkailla mäkeen, missä vietettiin mukavat pari tuntia! Sielläkin sattui ja tapahtui. Laskettiin isolla porukalla, meitä taisi olla joku 15 henkeä laskemassa yhtä aikaa. Jokainen oli vastuussa jonkun toisen renkaasta, jotta kaikki laskevat yhtäaikaa. Oli mun vuoro kuvailla, eli en ottanut kenestäkään kiinni ja mun rengas oli yhden tyypin käsissä. Mutta hänellä iski pari muuttujaa ja hänen piti päästää mun renkaasta irti. No, siinä mä lasken muun ryhmän edellä ja kun mun vauhti alkaa hiipua, loppu porukka alkaa tulla nopeampaa ja nopeampaa mua kohti. Tajusin siinä sitten, että 14 henkeä tulee täysillä mua päin, menen pieneen kippuraan ja valmistaudun törmäykseen. Sen jälkeen olikin aikaimoinen mustelma koristamassa mun reittä :-D\nMutta mun Spring Break oli todella hauska reissu, käytiin Skandinaavikaupassa, näin suomalaista juustoa Wisconsinin juustotehtaan myymälässä, melkein menin maalaamaan suomenlipun kalliolle norjan viereen, näin upeita auringonnousuja ja -laskuja, selvittiin ukkosmyrskystä takaisintullessa, kävin kuudessa osavaltiossa, vatsalihakset sai hommia kaikesta nauramisesta, ja tosiaan, sain kokea pikkuisen Suomea Minnesodassa. Oikeastaan oli hämäävää kuinka paljon se siltä vaikutti. Huippureissu!\nJuuli 23. maaliskuuta 2014 klo 19.49\ntosi kiva postaus :-)


JYX - Piiriksi kaikki yhtykäämme (3/4 F)\nPiiriksi kaikki yhtykäämme (3/4 F)\nLaulun sanat: Piiriksi kaikki yhtykäämme! Iloita vielä saamme. Nuorna kun oomme, pyörikäämme, Vapautt' nauttikaamme! Ottakaat piirikumppaninne, Pyörikäät kaikki ympärinne! Nuorna kun oomme, pyörimme me Niin kauvan, kuin vaan saamme.\nPiiriksi kaikki yhtykäämme! Iloita vielä saamme. Nuorna kun oomme, pyörikäämme, Vapautt' nauttikaamme! Ottakaat piirikumppaninne, Pyörikäät kaikki ympärinne! Nuorna kun oomme, pyörimme me Niin kauvan, kuin vaan saamme.\nhttp://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103243978 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103244241 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103244935 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248566 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248570 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248571 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248572 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248619 http://urn.fi/URN:NBN:fi:jyu-201103248691


Maalämpöjärjestelmän hinnan kuullessasi saatat säpsähtää sen suhteellisen korkeaa hintaa. Vai pitäisikö sanoa hintamielikuvaa? Todellisuudessa kun mietit asiaa hieman pidemmälle, maalämmöstä saadut säästöt sekä muut hyödyt ovat alkukustannukseen verrattuna suuria. Lisäksi kotitalousvähennyksellä ja muilla lämmitysjärjestelmän vaihtoon ja hiilijalanjäljen pienentämiseen liittyvillä tuilla pienennät todellista kustannusta ennestään!\nTutustu alta erinomaisiis syihin valita maalämpö kotisi lämmitysjärjestelmäksi!\nKuusi syytä maalämmön valintaan:\nHyödyntämällä maalämpötekniikkaa säästät merkittävästi lämmityskuluissa.\nPatteriverkostolla lämmityskustannukset putoavat noin kolmannekseen ja lattialämmityksellä noin neljännekseen verrattuna vanhaan lämmitysjärjestelmään.\n2. Kotitalousvähennys tai muut tuet\nHyödyntämällä kotitalousvähennyksen voit vähentää osan kuluista verotuksessasi kotitalousvähennyksenä. Kotitalousvähennys on maksimissaan 2400e per henki vuodessa, joten pariskunta voi saada vähennystä 4800 euroa vuodessa. Huom. oheiset määrät ovat vuoden 2019 lukuja.\n17 500 euron maalämpöinvestoinnista on työn osuus n. 8 000 euroa. Tuosta summasta pariskunta saa palautusta 50 %:a eli 4 000 euroa. Omavastuuosuus on 100 euroa/hlö, joten nettopalautus on 3 800 euroa. Maalämpöjärjestelmän todellinen hinta onkin vain 13 700 euroa.\nVoit laskea kotitalousvähennyksen helposti näin:\nKotitalousvähennyksen lisäksi on tarjolla myös valtion energiatuki ja öljylämmityksen vaihtajan tuki. Tutustu tukiin:\n- Energiatuki -tietopaketti\n- Öljylämmityksen vaihtajan tuki\nMaalämpöjärjestelmä nostaa talon arvoa sekä helpottaa ja nopeuttaa talon myyntiä, kun myyjällä on esittää ostajalle talon edulliset lämmityslaskut. Maalämpö on myös helppokäyttöinen ja varmatoiminen ratkaisu, mitä moni asunnon ostaja arvostaa. Nopea myyntiaika takaa myös asunnosta saatavan parhaan mahdollisen myyntihinnan.\nMaalämpö on uusiutuvaa energiaa ja siksi ympäristöystävällinen ratkaisu. Valitsemalla maalämmön pienennät myös hiilijalanjälkeäsi. Maalämpö on yksi suositelluista lämmitysmuodoista oman henkilökohtaisen hiilijalanjäljen pienentämiseen.\nOikein mitoitettu ja asennettu maalämpöjärjestelmä on käytössä huoleton ja vaivaton ratkaisu. Sähkölaskut ovat pieniä eikä laitteisto vaadi asukkaalta erityisen suuria huoltotoimenpiteitä. Osta maalämpöpumppu ammattimaiselta asennusliikkeeltä, jolloin laite toimii täydellisesti ja antaa sinulle parhaat mahdolliset säästöt. Suosi laitevalmistajien suosittamia jälleenmyyjiä ja asennusliikkeitä. Näin järjestelmä on toimiva pitkälle tulevaisuuteen ja säästyt ylimääräisiltä huoltokuluilta sekä saavutat parhaan mahdollisen säästön.\nPorakaivolla varustettua maalämpöjärjestelmää voi hyödyntää talon viilentämiseen. Tämän ns. ”maakylmän” hyödyntäminen on erittäin edullinen tapa viilentää taloa kesäkuumalla. Voit tutustua maakylmään esimerkiksi Bosch Lämpötekniikan Youtubessa!\nTutustu maalämpöpumpulla saamaasi säästöön oheisella videolla!


KATSE VASEMPAAN PÄIN: syyskuuta 2015\nHERKÄN IHMISEN TYÖROOLI\nSana on matka, sitä voi lukea, siinä voi viipyä, tai lähteä matkaan. Enemmän kokee kun lähtee. On haluttava enemmän, että näkisi enemmän kuin muuten näkee.\nLuen tekstin, joka kiinnostaa aina moneen kertaan ja yleensä myös myöhemmin. Olen hidas lukija, viipyilijä, jään sanoihin ja annan niiden imeytyä.\nLumoudun sanojen maisemiin ja katselen niiden avaamaa näkymää, kuin vaeltaja tunturivaelluksella, kirjainten kivisen polun kavuttuaan.\nSanat, lauseet ja tarinat ovat kiviä maastossa, kuoppia, polkuja, kallioita tai huippuja, näköalapaikkoja raskaan vaelluksen jälkeen.\nJokainen vaellus päättyy kerran ja alkaa uudelleen jossain toisaalla. Kun elämästä oivaltaa jotain oleellista, se merkitsee aina entisen loppua ja uuden alkua.\nMietin illalla lukemaani tekstiä aamun varhaisina hetkinä. On vielä pimeää ja huomaan jälleen, että ajatus liikkuu eri tavoin, kuin aamupäivän arjessa.\nEi välttämättä paremmin, ehkä vain eri tavalla, kuin vapaana arjen realismin rajoista.\nTekstin ajatukset, joita illalla luin, avasivat uomia ajatteluuni, täyttyivät mielikuvien virralla.\nYli äyräiden tulvivat ajatusvirrat kuljettivat mukanaan paljon pois heitettyä, tarpeetonta sanarojua.\nHYLÄTTYJEN SANOJEN ROJULAUTTA\nKaikki se roju on sanojen röykkiö, virran kuohujen keräämä, hyödyttömien ajatusten lautta. Jotenkin yön tunteina, levossa, niistä löytyy oivalluksia.\nHyödyttömien kirjaimien, sanojen roina, alkaa itsekseen, omaan tahtiinsa ja tahtoonsa asettua virran pyörteissä ajatuksien ketjuksi.\nNiistä kehittyy vastauksia kysymyksiin, jotka siihen hetkeen ovat asettuneet virran poikki, poimineet sananrojuista lautan.\nOMA TARINA ON TOISIIN KIRJOITETTU\nOlemme tässä, ajatusvirran rannalla, elämän myrskyjen, virran yli kaataman puun vieressä ja keräämme ne pois heitettyjen, hyödyttömien sanojen muodostamat ajatukset talteen.\nNiillä kirjoitamme toisiimme tarinamme, joka on omamme. Pois heitetystä tuleekin sillä tavoin löytäjälle kallisarvoinen tarina.\nAinoastaan toiseen ihmiseen kirjoitettu tarina voi olla oma tarina.\nHARMAAT PILVIMASSAT PEITTÄVÄT VERIKUUN\nHerään tuohon ajatukseen hieman ennen puoli neljää. Nousen heti vuoteesta ja kävelen suoraan kuistille.\nHaluan nähdä verikuun, kuunpimennyksen, joka on alkanut kolmen maissa ja päättyy aamulla seitsemän maissa.\nVielä iltayöstä oli kirkas kuutamo ja ajattelin verikuun näkyvän aamuyöllä ehkä hyvin, vaikka säätiedotus lupasikin pilvistä.\nIltayön kultainen kuu oli vaihtunut yön tunteina mustanpuhuviin pilvimassoihin, tuulen liikuttamien pilvien aukosta yksi tähti loistaa kuistille kirkkaasti.\nKäyn vielä puoli seitsemän aikaan ulkona katsomassa, mutta pilvet vyöryvät harjun mäntyjen päällä kuin raskas esirippu.\nVAHVAN SELVIÄJÄN ROOLI\nAjattelen kuinka moni kerää parhaillaan itsetuntonsa rippeitä ja kasaa rooliaan alkavan maanantaiaamun arkeen.\nHerkän ihmisen ei ole helppo lähteä niiden myllynkivien väliin, jotka jauhavat elämässä.\nEi varsinkaan, jos sairaus vie levon ja kyvyn olla oma itsensä. Harva pystyy sitä olemaan jatkuvan väsymyksen uuvuttamana.\nOn pakko vetää päälle se vahvan selviäjän rooli, koska ei ole voimaa olla, herkkä, oma itsensä.\nTämän päivän maailmassa, jos koskaan, ei herkkyys ole voimavara, ellei sitä osaa kätketysti käyttää.\nAvoimesti sen paljastamalla asettuu vain helpoksi maalitauluksi ja neulatyynyksi.\nVÄRISEVÄ VEDEN PINTA\nEräs ihminen, jonka kanssa hiljattain keskustelin herkkyydestä, kertoi omasta elämästään esimerkin herkkyydestä, joka oli pakko piilottaa roolin alle.\nPuhuin hänelle omasta herkkyydestäni, joka on toisinaan hyvin raskas taakka. Moni asia, sanominen ja asennoituminen sattuu kipeästi, vaikka jollekin toiselle tilanne on lähes huomaamaton.\nToisaalta herkkyys on lahja, joka saa nauttimaan hyvinkin pienistä asioista. Vähäinenkin hyvä sana, pieni ele tai myönteinen asenne tuo valon hetkeen.\nHerkälle ihmiselle elämä on kuin veden pinta, joka hetkessä elää ja muuttuu.\nHERKKYYS ON SATTUVA LAHJA\nIstuin tuon ihmisen kanssa ja keskustelin herkkyyden vaikutuksesta omaan elämääni. Sanoin, että olisin usein halunnut olla mieluummin tunteeton, kova ja kyyninen, koska herkkyys on niin kipeä lahja.\nHän katsoi minua, kuunteli rauhallisesti ja veti sitten henkisesti maton jalkojeni alta kertomalla olevansa hyvin herkkä ihminen.\nEn olisi sitä hänestä mitenkään uskonut päällepäin, niin taitavasti hän oli roolinsa rakentanut.\nASIALLISEN KUOREN SUOJALASI\nEi hän millään tavalla tyly tai kova ollut, hän oli asiallinen, sillä tavoin persoonana esillä, että sen suojalasin läpi ei nähnyt, kohtelias kuori, jonka sisään ei päässyt.\nEi ennen, kuin aloin kertoa omasta herkkyydestäni avoimesti.\nKertomani jälkeen hän oli hetken hiljaa, muotoili ajatuksia, katsoi ja pohti miten aloittaisi tarinansa.\nTarinan, joka kertoi erittäin herkästä ihmisestä ja siitä miten hän oppi rakentamaan roolinsa.\nEnsin kovan työroolin ja sitten nykyisen, asiallisen, läpinäkymättömän virkaroolin.\nSYDÄN SALASI HERKKYYDEN\nHän kertoi olleensa silloin kovassa yritysmaailmassa ja tehtävissä, joissa piti olla pintaa, pitävää pintaa, joka vakuutti vastapuolen.\nKovuutta, joka näytti paikan, kanttia joka kuittasi aina terävämmin takaisin.\nHerkkyydelleen hän ei kuitenkaan voinut mitään, se oli hänessä, kuin tuntosarvet yökiitäjässä, peilasi ilmeitä, ajatuksia, ihmisten mielipiteitä, sitä mitä hänestä kuitenkin ajateltiin.\nRooli oli pakko rakentaa, kuori kovettaa ja silti säilyttää herkkyys minkä sydän salasi.\nHERKKYYS KOPISI KADULLE KUIN HEDELMÄT\nHän oppi lopulta tekniikan, millä sai säilytettyä herkkyyden ja rakennettua roolihahmon työelämään.\nOman aikansa se otti, mutta lopulta hän puki roolin ylleen kuin puvun, yksi vaate kerrallaan.\nHän teki sen joka kerta samalla tavalla, keskellä aamuruuhkaa, pukeutui rooliinsa töihin rynnivässä ihmisjoukossa.\nAskel kerrallaan hän ravisteli herkkyyden itsestään, kuin hedelmät puusta, jotka kopsahdellen tipahtelivat korkokenkien rytmissä katukiville.\nTYÖROOLI TOIMI VUOSIA HYVIN\nKotoa lähti herkkä, katseestakin haavoittuva ihminen, joka askel kerrallaan peitti herkkyytensä ja pukeutui tietoisesti kovapintaiseen työrooliin.\nKaikki toimi vuosia hyvin, hän kertoi ja katsoi pöydän yli minua silmiin. Yritin pitää katseeni hänessä, vaikka pääni vääntyi niskavääntöjen vuoksi vasemmalle.\nKatse kääntyi lopulta sinne ja ikkunasta näkyvään lehmukseen. Oli elokuu ja vielä lämmin, aurinkoinen kesäpäivä.\nPerhosia lepatti kosteana kiilteleville lehmuksen lehdille.\nKOVA TYÖROOLI JÄI PÄÄLLE\nKysyin häneltä, jäikö kova rooli koskaan päälle hektisen yritysmaailman vaativassa työrytmissä.\nPystyikö hän riisumaan sen aina kotiin palatessaan?\nHän myönsi, ettei pystynyt. Kova työrooli jäi jossain vaiheessa kiivaassa rytmissä päälle ja herkkyys tukahtui sen alle.\nNyt kun on päässyt oravanpyörästä pois, hän yrittää löytää herkkyyden uudelleen.\nHelppoa se ei kaikkien vuosien jälkeen ole, hän sanoi lopuksi.\nVOIKO KADONNUTTA HERKKYYTTÄ LÖYTÄÄ?\nKatselin perhosia, joita oli kymmeniä lepattamassa lehmuksen lehdillä ja ajattelin, että ihminen voi joskus menettää arvokkaimman ominaisuutensa.\nHän voi menettää sen, saavuttamalla jotain, minkä menettäminen on lopulta suuri helpotus.\nOman herkkyyden säilyttäminen on ehkä sittenkin helpompaa, kuin sen uudelleen löytäminen.\nVoiko sitä edes löytää enää samanlaisena?\nLähettänyt Harzu Run klo tiistaina, syyskuuta 29, 2015 Ei kommentteja:\nSINUHE, SELINA JA STIMUTANSSI\nKirjoittaessani olen terve, vapaa ja onnellinen. En ole varma onko se tunne luonnollinen vai pakoa todellisuudesta. Luonko kirjoittaessani itselleni kuplan, johon pakenen elämän todellisuutta.\nMitä todellinen elämä sitten on, on taas toinen kysymys. Toisille se on rutiinien täyttämiä asioita, hetkiä ja tehtäviä, joiden katoaminen on yhtä kuin elämän hajoaminen.\nEntä jos elämä on vain odottamista? Mitä seuraavaksi tapahtuu on vain alku uudelle odotukselle. Mitä me odotamme? Loppuuko odotus vasta kun aika pysähtyy?\nElämä ei odota sanotaan, ja kuitenkin sitä ihminen aina odottaa. Kuinka moni ihminen kuolee kauan ennen hautajaisiaan? Pitääkö sairastua, että huomaa elävänsä? Ymmärtää oman elämänsä ainutkertaisuuden.\nENID BLYTONIN ELÄMÄ JA KIRJAT\nKatsoin eilen elokuvan Enid Blytonista, jonka kirjoittaman Viisikko-sarjan luin miljoonien muiden mukana lapsena. Muistan tarinoiden tunnelman vieläkin, seikkailun ja jännityksen. Onneksi en tiennyt mitään ihmisestä kirjojen takana.\nBlyton kasvoi elokuvan mukaan kodissa, jonka isä hylkäsi, Enidin ollessa vielä nuori. Pian myös Blyton lähti kotoaan ja loi huikean uran lastenkirjailijana.\nTapa millä elämänkertaelokuva esittää Blytonin häikäilemättömänä ihmisenä, joka ei piitannut omista lapsistaan, samalla kun kirjoitti seikkailuja lukijoille, on järkyttävää katsottavaa hänen kirjojensa maailmoissa kasvaneelle.\nEnid Blyton on elokuvan mukaan selkeä narsisti, joka raivaa kaiken unelmiensa ja omien tavoitteidensa tieltä. Hänen elämänsä kesti hieman yli 71-vuotta, joista viimeiset noin seitsemän kuluivat muistisairaana.\nEnid Blyton kirjoitti elämänsä aikana käsittämättömän määrän, yli 600 lasten- ja nuortenkirjaa. Tosin elokuvassa oli kyseenalaistettu se, että hän itse ne kaikki kirjoitti.\nEnidin häikäilemätön käytös oman edun ajamisessa ja kaikkien tahtonsa eteen astuvien tieltä raivaamisessa ravisteli katsojana.\nKIRJAILIJAN LUKEMATTOMAT ELÄMÄT\nMieleen tuli ajatus, että jos kirjoittaa noin valtavasti, on väkisinkin itsekäs, koska muuten ei ehdi kirjoittaa. Eräs suomalainen, aikansa kuuluisa kirjailija totesi kerran jossain, että kirjailijan on pakko olla itsekäs. En tiedä päteekö se enää tämän päivän kirjailijoihin.\nJotain outoa siinä on, että kirjailija, synnyttää, elää ja vie kuolemaankin asti monta ihmisen elämää. Kietoo tarinat kuin sienien juuririhmastot maan alla, nostaa niitä sieltä ylös kuin suppilovahveroita ja syöttää maailmansa lukijoille, kuin haperot madoille.\nSINUHE HUONEEN NURKASSA\nKirjailija voi elää tarinansa henkilöiden elämän niin, että he ovat työhuoneessa kuin elävinä. Mika Waltari kirjoitti niin vahvan innoituksen vallassa kirjojaan, että niiden henkilöt välillä liikkuivat huoneessa lähes elävinä.\nHänen kirjoittaessaan Sinuhe egyptiläistä tuli koira yläkerran huoneeseen ja alkoi haukkua huoneen nurkkaan, kuin siellä joku olisi.\nOlisiko itse kirjan päähenkilö Sinuhe, egyptiläinen lääkäri, siellä istunut ja jutellut tarinoitaan Waltarille.\nMUINAINEN EGYPTILÄINEN JA DBS-HOITO\nMuistan Sinuhe egyptiläisestä kohdan, jossa hän poraa erään päähänsä kovan iskun saaneen miehen kalloon reiän ja poistaa verenpurkauman. Mies paranee kallonporauksen seurauksena ja Sinuhen maine kasvaa lääkärinä.\nTästä saankin hyvän aasinsillan viime aikojen lempiaiheeseeni DBS-hoitoon, eli syväaivostimulaatioon, joka suoritetaan kalloon porattujen reikien kautta. Onhan kyseessä erittäin vanha lääketieteellinen hoitomuoto.\nKallonporauksella, eli trepanaatiolla on vuosituhansien perinteet, vaikka laitteet ovat kehittyneet keskiajan käsiporasta ja inkojen ajan taltasta. Kuitenkin, myös näinä päivinä pääluuhun on reikä tehtävä ennen hoitoa.\nSiinä mielessä olemme samalla viivalla muinaisen faaraoiden ajan egyptiläisen potilaan tai inkapoppamiehen taltan alle päätyneen kanssa.\nKun mielikuvissa asetun näihin kolmeen hoitoon ja ajattelen koko toimenpiteen, niin olen onnellinen, että lääketiede on astunut muutaman askelen Sinuhen ajoista eteenpäin.\n“AJELIN AUTOA SINISTÄ”\nOlen huomannut, että myös blogeilla on jatkuvuutta ja vanhemmillakin teksteillä lukijoita. Aloitin tämän blogini pari vuotta sitten marraskuussa, vähän sen jälkeen, kun sain servikaalisen dystonian diagnoosin.\nEnsimmäinen blogini oli tutun rallin mukaan soviteltuna nimeltään “Ajelin autoa sinistä, kun niskani alkoivat inistä”.\nTarkoitukseni oli tuoda ja jättää tänne internetin maailmoihin tarinani siitä, kuinka sairastuin dystoniaan ja miten siitä selvisin.\nOlin itse saanut paljon apua sairauteni alkuaikoina tuntemattomien kirjoituksista ja pidin, ikäänkuin kunniavelkana jättää tänne oman tarinani.\nToivoin, että joku yksinäinen yössä surffailija tai kesken työpäivän lihasvääntöjään ihmettelevä kanssakulkija löytäisi samaistumisen kokemuksen näiden blogien kautta.\nTänä päivänä olen onnellinen siitä, että jossain määrin olen onnistunut, jopa niin että olen saanut siitä palautetta.\nKiitos paljon, se on tuntunut hyvältä ja ollut omiinkin tilanteisiini ilonaihe.\nKun äiti kelaa -blogi\nKUN SELINA KELAA\nLuen joitain blogeja säännöllisesti ja toisia satunnaisesti, kun etsin tietoa jostain asiasta. Viime päivinä olen lukenut nimimerkki Selinan “Kun äiti kelaa” -blogia, joka on ehdottomasti suositeltava.\nSelinan blogi kannattaa käydä lukemassa ja tutustua tarinaan rohkeasta ihmisestä, joka sairauksistaan huolimatta elää niin täysipainoista elämää, että joka kerta jään miettimään, miten hienoa elämä on. En aina edes huomaa Selinan sairautta hänen valoisan ja huumorilla ryyditetyn tekstinsä luettuani.\nSelinan blogista olen oppinut kuinka paljon merkitsee valoisa asenne elämään ja hyvistä hetkistä, rakkaasta perheestä ja ystävistä nauttiminen.\nParkinson työssä -blogit\nToinen blogi, tai blogisarja, jota olen lukenut, on “Parkinson työssä”, hyviä blogeja kaikki. Eniten kuitenkin olen lukenut nimimerkki “Marakatin” blogia, ehkä siksi, että hän käy taitavasti ja tunteetkin mukana läpi elämäänsä, matkaa DBS-leikkaukseen ja siitä toipumista.\nSuosittelen Marakatin blogia niille, joita syväaivostimulaatio kiinnostaa ja kuinka sen lähestymisen, itse tilanteen ja stimulaattorin hyödyt, hyödyttömyydet, vaivat ja hoidot kokee. Marakatti kertoo avoimesti, persoonaansa säästämättä, kuin itsekin tarinaansa syttyen värikkäät ja joskus turhauttavatkin vaiheet hoidoissa.\nMielestäni molemmat blogit; Selinan “Kun äiti kelaa” ja Marakatin “Stimutanssi”, ovat tämän päivän kirjallisuutta. Eläviä kirjoja netissä.\nLähettänyt Harzu Run klo perjantaina, syyskuuta 25, 2015 Ei kommentteja:\nToisinaan sitä yrittää nielaista norsun ja kärsä jää kurkkuun. Siinä sitten miettii, että kärsii mitä nielee.\nKirjoitin viimeksi positiivisuudesta ja nimeksi annoin “Aito positiivisuus”. Olin aika optimistinen otsikon suhteen.\nHuomasin jälkeenpäin, että tuli taottua niin iso otsikko ja aihe, ettei rahkeet tai yksi blogi riitä siihen.\nToki tämä on vain elämän kulkurin blogi ja aihe on vapaa. Pohdiskeluni ovat tavallisen vaeltajan tuumailua.\nAjattelin jälkeenpäin, että olisi ollut ehkä parempi laittaa otsikoksi “Ajatuksia positiivisuudesta”.\nSain kuitenkin hyviä kommentteja aiheesta ja huomasin, että se herätti lukijoissa ajatuksia, joita jäin pohtimaan.\nLukijat, jotka kommentoivat aihetta olivat elämän koulussa rankkojakin kursseja läpi käyneitä ja paljon matkallaan nähneitä ihmisiä.\nSain niistä ajatuksista monta oivallusta ja kypsää viisautta.\nAito positiivisuus tulee elämän kärsimysten läpi kuin verso mustasta mullasta, murtautuu voikukan tavoin asvaltin halkeamasta.\nJäin miettimään mitä sana positiivisuus merkitsee minulle henkilökohtaisesti, maistelin sanaa ja tunsin siinä vähän erikoisen sivumaun.\nSuomalaiseen, läskisoosin, perunamuusin ja muikkujen kasvattamaan luonteeseen sana positiivisuus sopii yhtä hyvin, kuin kaupan kermavaahto ruisleivälle.\nPOSITIIVISUUS ON ELÄMÄNVOIMAA\nMinun lapsuudessani ei edes tunnettu koko sanaa positiivisuus. Siitä huolimatta elämäniloa ja voimaa pursusi kaikkialta, kuin munkista hilloa.\nIsälläni oli usein tapana sanoa minulle ja veljelleni, että “kyllä meiän pojat osaa”. Siitä jäi sydämeen usko, että sitä pystyy mihin vain, ja kestää mitä vain, jos oikeasti haluaa.\nEhkä se on sitten sitä positiivisuutta, mitä tänään hoetaan, sillä tavoin minä sen ainakin ymmärrän.\nPositiivisuus on elämänvoimaa, joka vie läpi vaikeiden aikojen.\nSanaa positiivisuus on käytetty väärin ja levitelty sitä liian kevyesti. On syytä kyseenalaistaa sanan käyttö siellä, missä siitä puuttuu elämän maku.\nJotenkin positiivisuuteen pitää saada särmää ja elämänkokemuksia, muuten se karkaa todellisuudesta ja lipuu kuin ilmalaiva horisonttiin.\nMukaan siihen unelmien ilmalaivaan ei pääse ja hyvä niin. Pahinta ihmiselle on, että hänen unelmansa toteutuvat.\nIHMINEN SAA MITÄ TARVITSEE\n“Kun jumalat tahtovat rangaista meitä, he vastaavat rukouksiimme”, Oscar Wilde väitti.\nHän ehkä ajatteli, ettei ihminen lopulta itse osaa pyytää sitä, mitä oikeasti tarvitsee.\nUsein sitä elämässä huomaa, ettei osaa rukoilla sitä oikeasti, pyytää mitä haluaa ja saa mitä tarvitsee.\nEinstein sanoikin, että “Sattuma on Jumalan tapa toimia anonyymina”.\nDYSTONIA RAJOITTAA AINA ELÄMÄÄ\nSairaana sitä rukoilee paranemista tai ainakin helpotusta kipuihin ja toivoo luonnollisesti myös lääketieteen apua.\nDystonia ei varsinaisesti sairautena uhkaa elämää, vaikka rajoittaa sitä monella tavoin sairauden oireista riippuen.\nToisilla se esiintyy lievempinä oireina, jotka pysyvät botuliinihoitojen avulla siedettävinä.\nToisilla se voi viedä lähes kaiken; yöunet, liikuntakyvyn, sosiaaliset suhteet ja elämänilon.\nBOTULIINI EI AUTA KAIKKIA\nDystonia on harvinainen sairaus ja sen yleisimpään muotoon, servikaaliseen dystoniaan sairastuu Wikipedian mukaan vuosittain koko maailman väestöstä arviolta 1,2 ihmistä sadasta tuhannesta.\nSuomessa arvioidaan olevan pari tuhatta dystoniaa sairastavaa, joista puolet potee servikaalista dystoniaa.\nNäistä noin tuhannesta sairaasta saa vaivoihin helpotusta botuliinitoksiinista suurin osa.\nNiille, joille botuliinipiikit eivät tuo helpotusta liikehäiriöihin jää jäljelle vielä DBS-hoito, eli syväaivostimulaatio.\nSAIRAALAN PARANTAVA ILMAPIIRI\nKuulun siihen 10-20 prosentin joukkoon, jolle botuliini ei tuo merkittävää apua dystonian aiheuttamiin vääntöihin ja minulle on esitetty mahdollisuutta päästä DBS-leikkaukseen.\nIstuin hiljattain Töölön sairaalassa ja odotin Mannerheimin taulun alapuolella, hieman niskat vääntyneenä kutsua sisään.\nKuuntelin ja aistin aulan ilmapiiriä, kun potilaana on siihen aikaa. Olen muutenkin luonteeltani huomioija ja pienten palojen kerääjä.\nMinulle kelpaavat sananpalat, ilmeilyt, liikkeilyt ja yleensä kaikki mikä elää ympärillä, tai yrittää kätkeytyä, sitäkin on kyllä yllättävän paljon.\nAIVOSTIMULAATIO ON POSITIIVINEN ASIA\nYleinen totuushan on, että sairaalan ilmapiiri parantaa. Moni jopa valittaa, että tuntee itsensä sairaalassa selvästi terveemmäksi kuin kotona.\nMinä koen saman kollektiivisen tunteen myös aina sairaalassa ja havaitsin sen itsessäni myös siinä Töölön sairaalan aulassa, neurologisella osastolla, kun istuin ja odotin.\nEn kuitenkaan kokenut ihmeparantumista siinä Mannerheimin katseen alla. Jokin ilmapiirissä kuitenkin värisi sisälläni.\nOn hienoa olla terve. Siitä kannattaa olla kiitollinen.\nOlen kiitollinen myös siitä, että on olemassa vielä tämä DBS-hoito.\nMielestäni se mahdollisuus on riskeistään huolimatta positiivinen asia.\nDBS JAKAA KAHTEEN LEIRIIN\nTiedän, että dystoniaa sairastavista monet pohtivat syväaivostimulaatiota tänäänkin hoitovaihtoehtona.\nAjatus leikkauksesta jakaa selkeästi ihmisiä kahteen leiriin, joiden välillä käy liike edestakaisin.\nToiset ovat sitä mieltä, että pääkallon poraaminen on heille jo ajatuksena liian raju asia.\nAIVOLEIKKAUS ON ISO ASIA\nEräs ystäväni kertoi, kuinka eräässä keskustelussa kaikki olivat sitä mieltä, ettei sellaiseen leikkaukseen mennä niin kauan kuin jalat pelaavat.\nToiset dystoniaa sairastavat, kuten Elli Närhi Lapista, lähtevät leikkaukseen heti kun saavat siihen mahdollisuuden.\nOlen kuullut monien muuttavan mieltään leikkaukseen menosta päivittäin, eikä se mikään ihme ole, onhan aivoleikkaus iso asia jokaiselle.\nVarsinkin, kun sen eteen joutuu itse, tai sitten pääsee.\nTYÖKALUT TUNTEIDEN KÄSITTELYYN\nLuin tänään useita tarinoita leikkauksen läpi käyneistä Suomen dystoniayhdistyksen jäsenviestistä ja blogeista. Niissä oli hyvin käyty läpi leikkaus ja sen tuomat kokemukset.\nErään parkinsonin tautia sairastavan blogi oli mielestäni kattavin kaikista. Siinä käytiin läpi koko leikkaus, jopa fantasian keinoin tunnelmia kuvaten.\nPidän itse tavasta elää asiat kuvitelmin jo etukäteen, se antaa mielestäni hyvät työkalut asian ja tunteiden käsittelyyn.\nVALINTA ON AINA TEHTÄVÄ\nOn mukava lukea ajatuksia leikkauksen kokeneilta ja niiltä, jotka sitä vielä harkitsevat.\nTämän asian kanssa kun on niin usein sittenkin yksin ja kamppailee omaa sisäistä epävarmuuttaan vastaan.\nEmme varmaan ihmisiä olisikaan, jos ei näitä asioita joutuisi kipuilemaan.\nDystoniakaan ei sairautena tarjoa helppoa tietä kenellekään ja joku valinta on aina tehtävä.\nJos ei sitä tee, niin sekin on valinta, ja vaikka näyttää, että elämä jatkuu kuin ennenkin, niin ihminen muuttuu, halusipa tai ei.\nKYNNYS KASVAA KUIN PUU\nOlen itse pyrkinyt näkemään leikkauksen mahdollisuutena vaikuttaa elämäänsä.\nVaikka pärjäisinkin näin ja voisin jatkaa elämää vaikka päätä vääntää, eihän tämä ole elämää pysäyttävä sairaus.\nTämäkään ei kuitenkaan muutu helpoksi odottamalla. Kynnys leikkaukseen kasvaa kuin puu ja ehkä se jossain vaiheessa käy liian korkeaksi.\nNäin olen ajatellut, sillä leikkaus auttaa yleensä sitä paremmin, mitä lievempiä oireet ovat.\nOdottelussakin on riskinsä jos sairaus vaikeutuu.\nKävin neurokirurgilla ja hän oli sitä mieltä, että minun tapauksessani DBS-leikkaus todennäköisesti voisi auttaa.\nKaikissa tapauksissa se ei auta yhtä paljon, mutta yhtään tapausta hän ei tiennyt, missä leikkaus ei ole auttanut ollenkaan.\nIsohan se leikkaus on ja kestää ainakin kuusi tuntia. Vaikutus tulee viiveellä, vasta noin puolen vuoden jälkeen.\nLEIKKAUS ON RANKKA TIE\nYmmärrän täysin vuoristoratatunteet, joita käydään läpi tämän leikkauksen edessä.\nTuo tunne on tuttu minullekin. Ei ole mukava ajatella, että päähän porataan reikiä, ihon alle asennetaan akku ja sitten säädetään ja haetaan sopivaa voimakkuutta kuukausien ajan.\nPieniä, mutta todellisia riskejäkin leikkaus sisältää. Hienoa kuitenkin on, että me saamme itse vielä valita, otammeko hoidon vastaan.\nAivoleikkaukseen meno on vaikea päätös, varsinkin kun useimmat meistä dystoniaa sairastavista ovat vielä herkkiä.\nLeikkaus on aina myös rankka tie ja muuttaa varmasti elämää.\nJos elämä sujuu kohtalaisesti ilman sitäkin, eikä dystonia ole hiljalleen vaikeutumassa, niin kannattaa tämäkin asia harkita kunnolla.\nVoi vaikka asettaa nykyisen tilanteen ja leikkauksen riskit, vaivat ja hyödyt omiin vaakakuppeihin.\nKannattaa kuunnella sydäntään ja minne se painavimmin sykkii on paras mennä.\nLähettänyt Harzu Run klo maanantaina, syyskuuta 21, 2015 2 kommenttia:\nKirjoittaja on alkuun aina ajatuksen päässä sanoista ja teksti syntyy vasta, kun löytää lähteen mistä ajatus virtaa.\nSitten sanat alkavat juoksemaan vapaasti ja vallattomasti uomaansa, joka mukailee maastoa ja etsii sydäntä, avointa tai ehkä valmista avautumaan.\nMistä sanat tulevat? Missä on sanojen lähde? Ehkä niiden sydämessä, jotka odottavat.\nVoi olla, että kirjoittaja kuuli ne ja kirjoitti.\nKirjoitin blogissa “Niskalenkki elämässä" sanoista ja teoista, jotka ovat kuin näkymätön kultalanka, jotka rihmoina ja juurina kuljettavat voimaa elämään.\nEräs blogin lukija kirjoitti ajatuksiaan aiheesta:\n“Niin totta. Hyvissä sanoissa ja teoissa on jotain ikuista. Tänään juttelin erään vanhuksen kanssa. Hän on ikääntyessään, niinkuin me kaikki, tullut kömpelöksi ja häntä oli kohdeltu loukkaavan ilkeästi. Hän kysyi; "miksi kaikkialla nykyään ollaan kireitä ja ilkeitä". Havahduin. Niin, miksi?”\nKysyin lupaa käyttää hänen kertomaansa kokemusta blogissani, hän antoi sen mielellään ja kertoi vielä hieman lisää ajatuksiaan tuosta tilanteesta.\nElämästä, joka herkemmille ihmisille tulee vastaan täysin erilaisena, kuin vahvoille jyrääjille.\n“Saat ilman muuta käyttää sitä kokemusta. Oon iloinen että se liikautti. Tosin ei ollu yllättävää koska tiedän sun tuntevan elämää syvällisemmällä tasolla. Oot myös paljon kirjoittanu tästä. Mua myös oikein pysäytti se vanhan ihmisen tyly kohtelu. Tää aika on just tätä ja herkimmillä, niinkuin minäkin, on tosi vaikeeta elää tämmösessä ilmapiirissä. Aattele se mummo rukka ei tehny mitään väärää. Oli vaan niinku toisten tiellä ja vaivaksi. Vahvat jyrää. Mää niin viihdyn sellasessa seurassa, mikä on elämän makuista, josta löytää ystävällisyyttä ja ymmärrystä. Ei me dystonikot tai tuo vanha ystäväni haluta sääliä, vaan ystävällisiä välittäviä kohtaamisia.”\nKOKEMUKSEN TULEE OLLA NUOREKAS\nVanhojen ihmisten vähättely on jotenkin suomalaiskansallinen ilmiö, josta olen lukenut, ettei sitä muissa kulttuureissa sillä tavalla esiinny.\nMonissa vanhoissa kulttuureissa päin vastoin arvostetaan ja kunnioitetaan vanhuksia. Heidän asemansa perustuu iän tuomaan kokemukseen ja ymmärrykseen.\nKyllä meilläkin kokemusta arvostetaan, mutta sen ei saisi olla vanhan ihmisen kokemusta, vaan nuorekasta kokemuksen voimaa.\nIKÄRASISMI ON YLEISESTI HYVÄKSYTTYÄ\nVanhusten kokemuksia yleensä pilkataan kaikilla elämän tasoilla, ja ollaan heti sanomassa, että unohdetaan jo ne menneet. Ei anneta vanhusten kokemuksille arvoa, jotka ne ehdottomasti ansaitsisivat.\nVanhempia ihmisiä ei haluta enää hoitaa sairaaloissa yhtä hyvin kuin nuorempia, heitä ei haluta kouluttaa enää uusiin ammatteihin. Tämä syrjintä ja ikärasismi on yhteiskunnassa jo yleinen tapa toimia.\nKuulin kerran jostain, ettei ihmisen muisti heikkene sinänsä vanhetessa, jos ei sairastu. Muisti vain tulee täyteen, kuin kiintolevy, johon ei mahdu enää uutta tietoa.\nSiitä syystä vanhemman ihmisen oppiminen on hitaampaa. On kuitenkin hyvä muistaa, että meistä jokainen on eräänä päivänä vanha ja hidas.\nNEGATIIVISTEN KOKEMUSTEN KÄSITTELY\nEräs ihminen meni ensimmäisen kerran samaa sairautta potevien tilaisuuteen mukaan. Vertaistukiryhmässä vastassa oli tilaisuuden vetäjä, jolle hän esittäytyi.\nVertaistukiryhmän vetäjä kuunteli tulijaa ja sanoi sitten, ettei tilaisuudessa saa puhua mitään menneistä negatiivisista kokemuksista, piti keskittyä tulevaan ja positiivisiin asioihin.\nTulija oli mennyt vastaanotosta hieman hämilleen ja miettinyt miksi ryhmässä, jonka tarkoitus on olla vertaistuki, ei saisi puhua negatiivisista kokemuksista.\nELÄMÄSSÄ ON OLTAVA UNELMIA\nOn tietysti selvää, että elämän tulee olla eteenpäin suuntautuvaa, että sitä jaksaa yleensä elää.\nOn hyvä keskittyä positiivisiin asioihin. Elämässä on oltava hyviä ja kannustavia, realistisia tavoitteita.\nNiiden lisäksi on oltava unelmia, joita ei ehkä koskaan edes tavoita.\nUnelmia, joiden avulla jaksaa kurottaa huomiseen.\nVAIKEATKIN ASIAT ON KÄSITELTÄVÄ\nKuitenkin menneiden, myös negatiivisten kokemusten kieltämisellä on oma riskinsä.\nEllei niitä käsitellä, ne näkyvät ajan myötä elämässä aina jollain tasolla, sairautena tai käytöksenä.\nSitten ihmetellään, että mikä sille ihmiselle oikein tuli?\nELÄMÄN POHJALASTI ESTÄÄ TUULIAJON\nJos keskitytään pelkästään positiivisiin asioihin tulee elämästä helposti liian pinnallista.\nElämässä on kuitenkin paljon asioita, jotka eivät ole aina helppoja, niiden käsittelyyn on myös syytä.\nKielteisten kokemusten ja vaikeiden elämäntilanteiden käsittely antaa varmuuden, joka pitää elämän vakaana.\nElämän negatiiviset kokemukset, on käytävä läpi puhumalla ja kuuntelemalla ne aina uudelleen ja uudelleen.\nVaikeuksien käsittely siihen asti, kunnes ne voi jättää kokonaan taakse, toimii samalla tavoin kuin laivan pohjalasti, joka estää sen joutumisen tuuliajolle.\nAITO POSITIIVISUUS JA ELÄMÄNVOIMA\nNegatiivisten kokemusten kuuntelu vaatii ymmärtävää sydäntä ja herkkää korvaa.\nOn pystyttävä näkemään kerrotun tarinan taakse, nähtävä siellä vapiseva sydän.\nSydän, joka kysyy, miksi juuri minulle annettiin näin kova kohtalo.\nOn annettava myös herkille ja heikoille ihmiselle tilaisuus ja lupa kysyä.\nKaikki eivät uskalla tehdä sitä muuten, koska pelkäävät vahvojen jyräämistä.\nAito myönteisyys ja positiivinen voima tulee vasta sitten, kun saa purkaa toiselle ihmiselle elämänsä taakkoja.\nNiitä, joita on jo vuosia tai kymmeniä, uupuen kantanut.\nLähettänyt Harzu Run klo keskiviikkona, syyskuuta 16, 2015 Ei kommentteja:\nHANKALA DYSTONIA JA DBS-HOITO\nTyynenä juokseva vesi, virtaa ja soi musiikkina, on sama ja joka kerta uusi, levoton ja vapaa, uomaansa asettunut, aina matkalla, aina perillä.\nSeison virran rannalla, tutulla paikalla, tässä olen usein eri elämäntilanteissa pohtinut asioita.\nKatson joesta erkanevaa kapeaa uomaa, joka päättyy kymmenen metrin päässä sammaleiseen betoniseinään.\nSammaloituneen betoniseinän keskelle on luonto jättänyt vaaleamman kohdan, kuin ihmishahmon.\nMinä näen sen vaaleanharmaan hahmon aina soihtu kädessä juoksevana ihmisenä.\nELÄMÄ KUIN BETONISEINÄ\nSeinämä on vanhan, ajat sitten käytöstä poistetun pienen sähkövoimalan kanava, johon vesi on joskus tullut joesta.\nNyt sen keskeltä, betonipohjan aukosta kasvaa haapa, joka kurottaa kohti pientä punatiilistä, autiota voimalarakennusta.\nKerran tuon kaiken rakentaminen vaati työtä ja taitoa, siinä oli oman ajan hieno tekniikka josta syntyi virtaa.\nJoki, kanava ja voimala kuljettivat sähkövirtaa koteihin, toivat valoa ja lämpöä pimeään ja koleaan.\nIhmiselämä, sen hauraus ja voima, on joskus samanlaista.\nJykevää, kuin voittamatonta.\nToisten elämä on kuin betoniseinää.\nLopulta soihtu on kuitenkin annettava seuraavalle.\nVirta vie ohi, lamput sammuvat ja seinät sammaloituvat.\nOlen ajatellut, että tämä blogi on myös kuin pieni voimala, jonka läpi kulkee ajatusten virta, sanojen ja tarinoiden virta.\nToivottavasti, joku on saanut tämän blogin kautta valoa, virtaa ja lämpöä sydämeensä.\nEn arvannut, kun tämän blogini noin kaksi vuotta sitten aloitin, mikä vaellus on edessäni.\nEn osannut tämän matkan ja kokemusten voimaa arvata.\nJos en olisi usein ennenkin avannut sydäntäni ja elämääni kirjoittamalla, rohkeuteni ei olisi riittänyt tähän matkaan.\nKESKEN JÄÄNEET BLOGIT\nVielä nytkin, usein mietin syytä miksi kirjoitan, eihän kukaan minua siihen pyydä tai vaadi.\nNetissä on paljon kesken jääneitä tai hiipuneita blogeja. Monet on aloitettu päivityksillä, joissa on elämän makua.\nNiitä lukee ja odottaa jatkoa, löytää kosketuksen omaan elämäänsä.\nSitten tapahtuu jotain, vähitellen päivitykset harvenevat ja niiden väli pidentyy.\n“HALUSIN KERTOA JOTAIN”\nToiset pitävät bloginsa henkitoreissa postauksella parilla vuodessa, jotkut yhdellä, eivät ehkä vain henno lopettaa.\nToiset jättävät bloginsa kesken, kuin auton tien laitaan. Joskus he menevät siitä ohi ja muistavat, että hetken he halusivat kertoa jotain.\nMuutaman blogin jälkeen tuli rimakauhu, tai ajatus, että lukeeko näitä kukaan, oma elämä ja ajatukset siitä, ketä ne kiinnostavat?\nPYÖRÄTIEN YLI ON PITKÄ MATKA\nBlogi jäi siihen, kuin pienet päästäiset, joita lenkillä näkee keskellä pyörätietä, varsinkin nyt syksyllä.\nNiiden matka, ihmisen silmissä lyhyt ja helppo, on ollut pienelle kulkijalle liian pitkä ja vaativa.\nPäästäinen elää lyhyen elämän, joka usein päättyykin nopeasti. Ellei sen elimistö saa ravintoa tietyin välein, niin matka loppuu hetkessä.\nPäästäiselle matka polun tai pyörätien yli voi joskus olla liian pitkä. On hyvä muistaa, ettei kaikilla ihmisilläkään ole voimaa kestää elämän vaikeuksia.\nToiset uupuvat vastoinkäymisiin, jotka vahvemmat menevät tahdonvoimalla läpi.\nEi ole helppo avata elämäänsä, ainakaan silloin, kun se ei ole helppoa. Elämä ei tietenkään useimmille sitä edes ole kuin hetkittäin.\nOn vaikeaa kohdata elämä sellaisena, kuin se oikeasti on. Haluaisi nähdä todellisen elämänsä hieman väritettynä.\nMistä löytää ne kadonneet värit, joilla lapsena maalasi sateenkaaren.\nMoni pitää kokemuksiaan ja ajatuksiaan liian vähäisinä. He vertaavat niitä johonkin julkaistuun ja toteavat, ettei omassa elämässä tai ajatuksissa ole mitään kertomisen arvoista.\nHe puhuvat korkeintaan tutussa, rajatussa piirissä ajatuksiaan, eikä sitä valintaa voi kukaan kyseenalaistaa, se on jokaisen oma asia. Harva haluaa edes kommentoida blogia julkisesti.\nKynnykset ovat kuin puita; mitä pidempään niiden edessä odottaa, sitä korkeammaksi ne kasvavat.\nAvautuminen voi lähteä aina vain itsestä. Sydämessä on kahva vain sisällä.\nTähän blogiin kommentteja on kirjoittanut aktiivisesti nimimerkki Välläys. Hänestä on tullut myös ystävä tekstiensä kautta, vaikka en häntä muuten millään tavalla tunne.\nVälläyksen ja hänen isänsä tarinat, runot ja koetut hetket tulivat mukaan blogiin jo sen alussa. Olimme kirjoittaneet jo aikaisemminkin Suomen Dystoniayhdistyksen keskustelupalstalla ja yhteistyö jatkui myös blogissa.\nVälläyksen tarinat ovatkin muodostuneet vahvaksi osaksi tätä blogia ja ilman hänen tekstejään, tästä puuttuisi iso ulottuvuus.\nMonet Välläyksen tarinat vievät meidät lukijat kauas, niihin aikoihin, joita ei enää ole. Menneen maailman tavat ja olot ovat niissä elävästi läsnä.\nVällläys kertoo usein myös elämästään tänä päivänä, kokemuksista puutarhassa, sairaanhoidossa ja tarinoi avoimesti sairauksista, joita potee.\nOlen hyvin kiitollinen, että Välläys on pysynyt blogissa mukana alusta asti ja kertonut tarinoita ja kokemuksia meille.\nAINA JOKU NÄKEE\nSuurin osa tämän blogin kommenteista on tullut Facebookin sisällä, jossa olen julkaissut linkit alkuajoista lähtien ja saanut lähes joka kerta palautetta.\nKommentit ovat siellä tietysti usein vain rajatulle ryhmälle, koska avoimuus vaatii luottamusta.\nNetissä kirjoittajan on hyvä kuitenkin muistaa, että salattua tekstiä ei ole.\nJokainen teksti on jonkun ulkopuolisen luettavissa.\nToisinaan Facebookin kommenteissa olen lukenut niin koskettavia tarinoita tai kommentteja, että niistä on versonut uusi blogi.\nKommenttien tai tarinoiden suoraan blogissa käyttämiseen olen aina pyytänyt luvan jo luottamuksen säilymisen vuoksi.\nKommentit usein koskettavat ja niitä lukiessa ymmärtää, ettei ihminen halua kokemaansa julkisesti jakaa.\nKoettuun sisältyy niin paljon tuskaa, että sitä vaalii kuin vitriinissä.\nSYDÄN VASTAA SYDÄMELLE\nAina kun luen blogini kommentit, tunnen niissä sen saman, mikä sai aikoinaan minut tämän blogisavotan aloittamaan.\nTunnen niissä ihmisyyden ja inhimillisen kosketuksen, saman jonka ensimmäisestä blogistani lähtien olen kokenut.\nAina jostain se kosketus on tullut ja saanut jatkamaan kirjoittamista.\nJoku lukija on vastannut ja kertonut blogin olleen hänen elämäänsä ja tähän hetkeen tehty.\nSydän on vastannut sydämelle.\nSiitä syystä olen jatkanut ja lopetan vasta sitten, kun en saa enää vastausta.\nKIRJOITTAJA ETSII IHMISTÄ\nKirjoittajana olen niin vapaa, kuin voi olla. Siitä huolimatta tunnen vastuuni ja rajani kirjoittajana.\nKuitenkin on kirjoitettava, kuin rajoja ei olisi.\nVain sillä tavoin voi saavuttaa toisen ihmisen.\nOn uskallettava astua oman pienuuden, minänsä vähättelyn yli, ja kuunneltava sydämen ääntä.\nOn tehtävä se ilman henkilökohtaisia pyrkimyksiä, ilman tavoitetta saada vaikutusta.\nVain palvellen, kantaen soihtua, etsien kosketusta, ihmistä kenelle kirjoittaa.\nTÖÖLÖN SAIRAALAN PORTAAT\nEn ole siihen pystynyt joka kerta, en ole aina tavoittanut sydämen ääntä. Toisinaan olen huomannut, että tulen vasta lopussa alkuun.\nEdellisessä blogissani kävi juuri niin, tulin alkuun vasta lopussa, ja jäin myös siihen.\nKirjoitin alun aamuvarhain ja kun sain tekstini valmiiksi, oli jo aika lähteä bussille. Loput kirjoitin iltapäivällä, kun olin palannut lääkäristä.\nJäin siinä blogissa Töölön sairaalan portaisiin ja huomasin, että olin kirjoittanut jo niin paljon, että on parempi jatkaa tarinaa myöhemmin.\nPyysin lääkärin lausunnon myös itselleni.\nNeurokirurgi kirjoitti siinä, että olen pääsääntöisesti terve mies, jolla on hankala dystonia.\nBotuliinihoito ei ole siihen auttanut.\nSiitä syystä käydään läpi DBS-hoidon käytännön toteutusta ja hoitotavoitteita.\nLähettänyt Harzu Run klo sunnuntaina, syyskuuta 13, 2015 2 kommenttia:\nMe elämme täällä toisiamme varten ja vuoksi, siksi vain annettu on omaa ja jaettu lisääntyy, jopa moninkertaistuu.\nLohdun sanat, rohkaisu ja kannustaminen ovat iso sivu ihmisen tarinaa, joka alkaa ajatuksista, muotoutuu sanoiksi ja päätyy teoiksi.\nHyvien sanojen, rohkaisujen ja tekojen muistot on syytä säilyttää, sillä ne usein kantavat elämän vaikeiden aikojen yli.\nOlen usein kokenut niiden kulkevan, kuin kultaisena lankana, liittyvän yhteen ja kiertyvän turvaköydeksi, joka vetää ylös epätoivosta.\nKultaisten läheisten ja ystävien sanat ja teot eivät katoa koskaan.\nKaikki koettu elää sydämessä, näkymättä, mutta vahvasti koettavana, juurina ja rihmastoina, jotka saavat ja antavat voimansa elämän hyvistä kokemuksista.\nNiiden voima virtaa koetussa, jota kukaan ei pois voi ottaa.\nOn jotain joka odottaa vain, että saisi viedä elämää eteenpäin. On eletty, koettu elämä, on tämä hetki ja on tuleva. Tieto siitä on meissä.\nVAIKEIDEN AIKOJEN SELVIÄJÄT\nTunnen jonkun verran ihmisiä, joiden elämä ei ole kulkenut aina helpointa reittiä. Ihmisiä, jotka ovat käyneet läpi vaikeita aikoja ja selvinneet niistä kiitollisina, elämän pienistäkin onnen hetkistä nauttien.\nIhmisiä, jotka ovat kulkeneet oman tiensä ja selvinneet kaikesta, säilyttäen elämänilonsa, katkeroitumatta ja jäämättä siihen selliin, jonka avoimen oven saranat narisevat ruosteisina.\nHe ovat käsitelleet elämänsä kokemukset sillä tavoin, että olen usein tuntenut heidän voimansa sanoissa, ymmärryksessä ja lempeän lujassa myötätunnossa.\nOlen saanut niistä hetkistä paljon voimaa ja ymmärrystä omien kokemusteni keskellä.\nAAMUPÄIVÄLLÄ TÖÖLÖN SAIRAALAAN\nSaan niistä voimaa tälläkin hetkellä, kun nousen keittämään kahvia. Olen herännyt kolmen aikaan ja kello napsahtaa neljään kun painautan kahvinkeittimen päälle. On vielä täysin pimeää. Yöt ovat jo kylmiä ja eilen lämmitin ensimmäisen kerran takan kesän jälkeen.\nTänään aamupäivällä minulla on Töölön sairaalassa neurokirurgille aika. Menen aamubussilla Helsinkiin ja kävelen sairaalaan. Päätä vääntää kävellessä, mutta raikas aamuilma tekee hyvää koko olemukselle.\nAjattelin lähteä aikaisemmalla vuorolla, niin ei tarvitse pitää kiirettä ja voi käydä kahvilla ennen vastaanottoa. Minä pidän kiireettömästä aikataulusta, mutta dystonia ei pidä, se rakastaa kaikkea kiirettä, hosumista ja jännitettä.\nRentoa olemista ja tekemistä se inhoaa, huomiota kaipaa hillittömästi.\nDYSTONIA RAKASTAA JÄNNITYSTÄ\nOlipa jännite mistä tahansa johtuvaa, niin se yleensä lisää dystonian oireita. Juostessa olen kokenut usein, että jännittynyt asento lisää sen oireita ja niskojen vääntöä. Kaikki rentous taas vähentää vääntöä. Voisi sanoa, että dystonia rakastaa huomiota yli kaiken.\nJuostessa olen huomannut myös, että hyvän ja rennon asennon löytyminen saa usein pään pysymään suorassa paremmin kuin tietoinen yritys siihen, pakottamalla niin että niskajänteet soivat.\nOn tutkittava koko vartalon, yläkropan asentoa ja löydettävä oikea juoksurytmi. Usein pää pysyy silloin pitkään suorassa ja juostessahan pään heiluminen tai liike ei haittaa mitään. Antaa vain pään heilua, mukavampaa se on kuin kivulias sivulle vääntyminen.\nTällainen vaatii tietysti keskittymistä ja jonkinlaista meditaatiota, toisaalta sitähän juoksu jollain tasolla aina on.\nOn mielenkiintoista tehdä näitä luovia löytöjä ja huomata, että myös dystonia on sairaus, joka haastaa ajattelemaan ja kokeilemaan ennakkoluulottomasti.\nIHMINEN SYNTYY LUOVAKSI\nJokainen ihminenhän on luova ja tekee jatkuvasti arjessaan luovia ratkaisuja. Usein luovuudesta tehdään erityistä, rajataan se taiteeseen, tai johonkin, missä tarvitaan jotain poikkeavia ominaisuuksia.\nEihän se näin ole, luovuus on elämisen taitoa. Ennen vanhaan, varsinkin maalla, ja varmaan kaupungissakin oli pakko olla luova, että yleensä selvisi arjesta. Ei ollut internetin ihmeellistä maailmaa, josta googlettaa kysymyksiä ongelmiin. Oli keksittävä itse ratkaisut, oli oltava luova.\nAjatellaan nyt vaikka lapsen luovuutta leikeissä, sellainen luomisen ilo ja se on jokaisella elävällä olennolla.\nMissä vaiheessa meistä tuli niin järkeviä, että luovuus sammui.\nAnnetaan luovan hulluuden elää.\nLÄHIKAUPPANA KALAISA JÄRVI\nOlen yhä enemmän iän myötä alkanut arvostaa niitä kokemuksia ja muistoja, korvenraivaajan juuria, jotka minulla vievät Lapin metsiin ja jokivarsiin. Ajan kuluessa alkaa näkemään itsensä yhtenä osana sukupolvien ketjua.\nAlkaa nähdä ja arvostaa niitä tapoja, joilla sitkeät esivanhemmat selvisivät elämästään. Vaikka lähikauppaa ei ollut. Oli kalaisa järvi, pellot ja metsät.\nOli luova mielikuvitus, sisu ja tahto selvitä, niillä selvittiin ja ne geenit jätettiin meillekin perinnöksi, niillä selvitään.\nREITTI LÄPI MYRSKYJEN\nNe muistot, jotka jokaisella on vain omassa mielessä ja sydämessä, niissä on se voima.\nVoima, joka kantaa ja antaa tietoisuuden, että matkassa on aina enemmän, kuin päälle päin arvaisi.\nSiinä on se muistojen helminauha, joka ulottuu tätä hetkeä pidemmälle.\nNauha, koka kantaa ja näyttää reittiä, antaa tietoisuuden selviämisestä.\nTietoisuuden, että elämän myrskyjä on ennenkin kestetty.\nUSVAISTEN PELTOJEN OHI\nLähden ajoissa bussille, että voin kävellä kiireettömän rennosti ja annan nopeampien mennä ohi.\nLopulta olemme kuitenkin kaikki samassa kohdassa odottamassa autoa. Nopeimmat vain odottavat pisimpään.\nUudenmaan usvapellot ovat aamusta upeita bussin ikkunasta. Olen pyöräillyt kerran tämän reitin läpi. Pyöräilykaista on vain niin kapea, että ohi surahtavat autot menevät pelottavan läheltä.\nAamuksi töihin menevien puhe sorisee auton sisällä. Viereeni tulee matkustaja, joka ottaa heti kännykän, alkaa surffailla ja kuuntelee korvanapeilla.\nMinä kirjoittelen blogia ja välillä luen Brenda Currey Lewisin “A Twisted Fate” -kirjaa.\nHänen tarinansa on vaikuttava ja kirja kertoo myös monista ihmiskohtaloista, joita hän lapsuus- ja nuoruusvuosinaan tapasi sairaaloissa.\nOlen jonkin verran keskustellut Brendan kanssa Twitterissä ja kertonut, että harkitsen DBS-leikkausta.\nHän on todennut pohtineensa myös itse sitä, mutta tulleensa siihen päätökseen, ettei leikkaus ole häntä varten.\n“Sinulle se leikkaus voi silti olla sopiva hoito”, Brenda on rohkaissut minua.\nHän tietää, että botuliinipiikit eivät paljon auta servikaalisen dystonian aiheuttamiin lihasvääntöihini.\n“KAIKILLAHAN NISKOJA SÄRKEE”\nNiskoja vääntää ja särkee bussissa istuessa kipeästi ja yritän rentouttaa niitä.\nLöydän lepotilan, jossa niskat eivät väänny, kun annan pään vain olla enkä ajattele asiaa. En anna dystonialle sen kaipaamaa huomiota.\n“Kaikillahan niskoja särkee”, mieleeni tulee erään ystäväni saama kommentti, kun hän kertoi dystonian aiheuttamista niskaväännöistään ja kivuista.\nIhminen on sillä tavoin utelias, että hänen pitäisi aina kuulla jotain uutta.\nJos niskoja vääntää joka päivä, niin toiset pitävät sen kertomista turhana valittamisena.\nHYVÄT JA ROHKAISEVAT SANAT\nMuuttolintujen suuret aurat kehä ykkösen yläpuolella kertovat syksyn etenemisestä.\nHelsinkiin saavumme varttia vaille kahdeksan. Nousen portaat ja menen ulkokautta Kampin keskukseen.\nIlma on raikkaan kostea. Narinkkatorilta tulee työmiehiä kahvitunnille äänekkäästi ja hyväntuulisena toisilleen jutellen.\nOstan kahvin ja rapean croissantin kahvilasta. Istun pöytään ja kirjoittelen vähän ajatuksia kännykkään, on kiireetön ja rauhallinen olo. Saan samalla joitain rohkaisevia viestejä.\nOn hienoa kokea, että välitetään, hyvät sanat kantavat ja antavat aina voimaa.\nKELTAISET RUUSUT PUISTOSSA\nKävelen rauhallisesti Töölön sairaalaa kohti ja rentoutan niskoja tietoisesti. Välillä onnistunkin siinä ja pää pysyy suorassa, kun löydän rentouden. Jännite vääntää sen heti sivuun.\nIhmisiä kulkee jatkuvana aamuvirtana ohi ja vastaan, autoja jyrää tauotta, aurinko paistaa jo lämpimästi.\nTulen sairaalan kohdalle niin aikaisin, että menen vielä viereiseen puistoon istumaan.\nOn kaunis syyskuun aamupäivä. Keltaiset ruusut hiekkatien reunalla ovat jo hieman lakastuneet, kukkivat kuitenkin vielä hehkeinä puiden ympärillä.\nYhdeksän maissa kävelen sairaalaan sisälle. Kysyn neuvonnasta reitin osastolle ja menen kanttiiniin kahville vielä toviksi. Kahvi maksaa kaksi euroa, se on hyvää ja tuoretta.\nNuori mies kiertelee salia, tulee pöytäni viereen ja pyytää tupakkaa koska sitä ei saa kanttiinista. Sanon hänelle, että olen lopettanut polttamisen.\n“No, sehän on vain hyvä asia” hän sanoo.\nKahvit juotuani kävelen portaat alas ja menen kirurgiselle osastolle.\nLähettänyt Harzu Run klo torstaina, syyskuuta 10, 2015 Ei kommentteja:\nKAIKKI ELÄMÄNI YÖT


Etusivu > Tilastot > Rakentaminen > Korjausrakentaminen > 2010 > Rakennusyritysten korjaukset > Suurimpien rakennusyritysten korjausrakentamisen liikevaihto kasvoi 3 prosenttia vuonna 2010\nSuurimpien rakennusyritysten korjausrakentamisen liikevaihto kasvoi 3 prosenttia vuonna 2010\nVähintään 10 hengen rakennusyritysten korjausrakentamisesta kertynyt liikevaihto oli vuonna 2010 kaikkiaan 4,4 mrd. euroa. Korjausrakentaminen on pysynyt lähes samalla tasolla kuin vuonna 2009. Kasvua edelliseen vuoteen oli 3 prosenttia. Tiedot käyvät ilmi Tilastokeskuksen talonrakennusyritysten korjausrakentamisen tilastosta.\nSuurten rakennusyritysten korjausrakentamisen kohteet 2010\nKaikkiaan vähintään 10 hengen rakennusyritysten rakentamisen liikevaihto vuonna 2010 oli 13,3 mrd. euroa. Uudisrakentamisen osuus liikevaihdosta oli 68 prosenttia ja korjausrakentamisen 32 prosenttia. Talonrakentamisen toimialalla toimivien yritysten osuus korjausten liikevaihdosta oli 48 prosenttia ja erikoistuneen rakentamisen eli rakennusasennusten ja viimeistelyn osuus korjausten liikevaihdosta oli 52 prosenttia.\nNoin 57 prosenttia korjausten liikevaihdosta muodostui muiden kuin asuinrakennusten korjauksista. Asuinrakennusten korjausten osuus talonrakentamisen korjausten liikevaihdosta oli 42 prosenttia.\nRakennusyritysten korjausrakentamisen tilasto perustuu otokseen yli 10 hengen rakennusyrityksistä. Tiedustelussa on mukana noin 450 yritystä. Tiedustelun tutkimusperusjoukkoa on laajennettu vuonna 2009 eivätkä tiedot ole vertailukelpoisia aiempien vuosien kanssa.\nLisätietoja: Kaj Isaksson (09) 1734 2723, rakennus.suhdanne@tilastokeskus.fi\nLiitetaulukko 1. Suurimpien talonrakennusyritysten rakentamisen liikevaihto 2000 - 2010 1) (10.10.2011)\nLiitetaulukko 2. Suurimpien talonrakennusyritysten korjausrakentamisen liikevaihto kohteen mukaan 2000 - 2010 1) (10.10.2011)\nLaatuseloste: Yritysten korjausrakentaminen (10.10.2011)\nISSN=1799-2958. Rakennusyritysten korjaukset 2010. Helsinki: Tilastokeskus [viitattu: 24.1.2020].


Käyttöehdot | Eepee Öljypalvelu\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelun käyttöehdot\nEtelä-Pohjanmaan Osuuskaupan ylläpitämän eepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelun käyttö edellyttää, että käyttäjä noudattaa näitä verkkopalvelun käyttöehtoja.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelu koostuu useasta palvelukokonaisuudesta. Yksittäisellä palvelukokonaisuudella voi olla näiden käyttöehtojen lisäksi omat käyttöehdot, jotka ilmoitetaan palvelun yhteydessä tai siihen liityttäessä.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelun sisältö, mukaan lukien kuvat, tuotetiedot, tavaramerkit, tuotemerkit,\nliiketunnukset jne, ovat Etelä-Pohjanmaan Osuuskaupan tai kolmannen osapuolen omaisuutta, jota tekijänoikeuslaki ja muut lait suojaavat. Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa pidättää kaikki oikeudet eepeeoljypalvelu.fi –verkkopalveluun ja sen sisältöön, jollei näissä käyttöehdoissa tai verkkopalvelussa toisin mainita.\nEepeeoljypalvelu.fi –verkkopalvelua saa katsella ja selata sekä tulostaa käyttäjän omaa, henkilökohtaista käyttöä varten. Käyttäjä ei saa osaksikaan kopioida tai muutoin jäljentää, siirtää, jaella tai tallentaa mitään eepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelun sisältöä, eikä käyttää verkkopalvelussa olevia kuvia, tuotetietoja, tavaramerkkejä, tuotemerkkejä, liiketunnuksia tai muuta sisältöä ilman Etelä-Pohjanmaan Osuuskaupan etukäteen antamaa kirjallista lupaa. Tekstiä tai kuvia ei saa käyttää kaupallisiin tarkoituksiin.\nEepeeoljypalvelu.fi –verkkopalvelussa julkaistuja tiedotteita on sallittua käyttää journalistisiin tarkoituksiin sillä edellytyksellä, että tiedon lähde mainitaan sitä käytettäessä.\nEtelä-Pohjanmaan Osuuskauppa ei takaa eepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelussa olevien tietojen oikeellisuutta tai luotettavuutta. Tuotteiden hinnat, kuvat, tuotetiedot, tuotteiden saatavuus ja kaikki muu verkkopalvelussa oleva aineisto julkaistaan ilman takuuta. Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa ei vastaa verkkopalvelussa olevien tietojen mahdollisesti aiheuttamista välittömistä tai välillisistä vahingoista.\nEtelä-Pohjanmaan Osuuskauppa varaa oikeuden milloin tahansa ilman ennakkoilmoitusta ja mistä tahansa syystä muuttaa eepeeoljypalvelu.fi –verkkopalvelun käyttöehtoja, ulkoasua, sisältöä, saatavuutta sekä niillä tarjottavia palveluita tai muita verkkopalvelun ominaisuuksia.\nEtelä-Pohjanmaan Osuuskauppa ei takaa eepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelun keskeytyksetöntä tai virheetöntä toimintaa, eikä vastaa sen saatavuudesta. Mikäli pakottavasta lainsäädännöstä ei muuta johdu, Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa ei vastaa mistään verkkopalvelun käytöstä, niiden estyneestä käytöstä tai muusta näihin liittyvästä syystä aiheutuvasta vahingosta.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelussa voi olla linkkejä kolmansien osapuolien omistamille tai ylläpitämille sivuille. Näille sivuille siirtyessään käyttäjän on tutustuttava ja hyväksyttävä niiden mahdolliset käyttöehdot ennen käytön aloittamista. Etelä-Pohjanmaan Osuukaupalla ei ole mahdollisuuksia vaikuttaa niiden sivujen sisältöön, joiden tekijä tai julkaisija on joku muu kuin Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa, eikä Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa vastaa näiden kolmansien osapuolien tuottamien sivujen toiminnasta, sisällöstä tai muista ominaisuuksista.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelussa voidaan käyttää tekniikoita, jotka vaativat kolmansien osapuolien tuottamien sovellusten ja lisäominaisuuksien asentamisen. Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa ei vastaa käyttäjän asentamien kolmansien osapuolien sovellusten ja lisäominaisuuksien toimivuudesta, niiden aiheuttamista häiriöistä ja virheistä, tai muista näihin liittyvistä tai niistä aiheutuvista vahingoista.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelu hyödyntää evästeitä eli käyttäjän tietokoneeseen tallennettavia pieniä tekstitiedostoja palvelun istunnon hallitsemisessa ja kävijäseurannassa. Evästeiden avulla analysoidaan, miten käyttäjä käyttää verkkopalvelua. Evästeiden käyttäjästä tallentamat tiedot sisältävät tunnistetietoja selaimesta, sivuston käytöstä sekä käyttäjän tietokoneen IP-osoitteesta.\nEepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelu hyödyntää verkkosivuston käytön analysoimisessa kävijäseurantapalvelua. Kerätyt tiedot toimitetaan edelleen tallennettavaksi kävijäseurantapalvelun Suomessa sijaitseville palvelimille. Kävijäseurannan tietoja voidaan luovuttaa myös kolmansille osapuolille, jos laki sitä edellyttää, tai, jos kolmas osapuoli käsittelee tietoja Etelä-Pohjanmaan Osuuskaupan puolesta. Etelä-Pohjanmaan Osuuskauppa hyödyntää tilastotietoja S-ryhmän liiketoiminnan kehittämisessä.\nKäyttäjä voi halutessaan estää evästeiden käytön muuttamalla internet-selaimen asetuksia. Evästeiden käytön estäminen voi kuitenkin vaikuttaa sivuston toimivuuteen. Käyttämällä eepeeoljypalvelu.fi -verkkopalvelua käyttäjä antaa suostumuksensa edellä kuvatulla tavalla tapahtuvalle tietojen käsittelylle.


Do What You Love, Love What You Do: helmikuuta 2015\nOma, kaunis, rakas keho\nHiihtolomaviikolla käsittelimme kolmen iltapäivän ajan naiseutta Veeran ohjaamassa työpajassa. Tarkoituksena oli tuottaa materiaalia Ladies Night -tapahtumaan katugallupin ja valokuvien muodossa. Siis ideoimme, haastattelimme ja kuvasimme - naiseutta. Tai oikeastaan, Veera kuvasi… Saimmekin siis itse toimia malleina kameran edessä.\nYhdessä, me tytöt ja naiset, teimme työpajasta hauskan, yhteisöllisen ja jokaisen omaa naiseutta vahvistavan kokemuksen. Minulle oli erityisen tärkeää ja voimaannuttavaa saada olla kuvattavana, ja ihanaa oli nähdä myös ystävieni nauttivan kameran edessä olemisesta. Kaikkein parasta oli uskaltautua kameran eteen lähes meikittömänä, tietäen, että kuvat tulevat osaksi isoa, julkista tapahtumaa.\nKun näin kuvat, olin hämmentynyt. Tyytyväinen. Iloinen. Onnellinen. Kelpaan sittenkin itselleni. Kelpaan, ja se tunne välittyy kuvista myös muille.\nKunpa jokainen tyttö ja nainen voisi kelvata itselleen.\nOlen viime aikoina uskaltanut olla entistä enemmän oma, aito itseni, ja ymmärrän, ettei kamerankaan edessä tarvitse olla muuta. Olen oppinut löytämään sekä peilistä että valokuvista oman kauniin ja aidon itseni ainaisen vikojen etsimisen ja häpeän kokemisen sijaan. Pystyn katsomaan itseäni myös vanhoista valokuvista lempeämmin ja hyväksyn sen mitä näen.\nOon oikeesti kaunis ja mulla on upea keho just näin. Mä pystyn joka päivä hyväksymään mun kehon, koska se on paras ja ainoa keho mitä mulla on.\nLähettänyt Siru klo 14.29 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Fiilistely, Naiseus, Omia juttuja, parasta, Tunteet, Turku, Turun Tyttöjen Talo, Työpaja, Valokuvaus, Ystävyys\nmissä on toivo?\ntoivo hiipuu hamaan pimeyteen\nturruttava yksinäisyys kovettaa,\nviimeisetkin itsetunnon rippeet;\nriistetään hyppysistä käsistä pienistä.\nkuinka kauan tätä jaksaakaan?\nsanat käskevät sattuu;\npahaa kukaan ei halua.\nkaikki tuntuu valuvan syvälle;\njoka rakkauden tahtoisi antaa,\njatkuuko yksinäisyys tää loputtomiin?\nulkopuolisuus syö ihmistä pientä.\nulkoisesti kaikki on fine;\nnäkeekö kukaan sisälle mun?\nsisältä rikkinäinen on ihminen pieni tää.\ntarvitsee halauksen välittävän,\nunen hentoisen vieressä toisen,\nvälittävät sanat; kaikki on hyvin\nLähettänyt -Frankie klo 14.26 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Fiilistely, runot, Tunteet\nLähettänyt Erkku klo 14.24 Ei kommentteja:\nHyvä ystävä on....\n- Ihana. lempeä\n- Hyväksyy toisen sellaisena kuin tämä on, eikä pyydä tätä muuttumaan\n- Tukena tarvittaessa\n- Uskaltaa olla erilainen\n- Ei tuomitse\n- Ystävä kaikissa tilanteissa\n- Ihanuudesta muistuttava\nNäin kommentoivat tytöt tällä viikolla Tyttöjen Talon avoimessa toiminnassa.\nMuistakaa myös olla ystäviä itsellenne! :)\nOlisikin kiva saada tänne tekstejä, kuvia ja kommentteja, siitä miten itselleen voi olla ystävällinen, miten itseään voi kunnioittaa?\nLähettänyt Vieraileva bloggari klo 14.09 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Blogihaasteet, Juhlat, Turun Tyttöjen Talo, Ystävyys\nLähettänyt Vieraileva bloggari klo 9.31 1 kommentti:\nOlen saanut elämääni aivan uutta merkitystä uskaltamalla olla vain oma itseni. Aluksi en ehkä ymmärtänyt, miksi minun täytyisi antaa itsestäni muille jotain pintaa enemmän. En uskaltanut luottaa ihmisiin, enkä varsinkaan tiennyt, kuka minä olen. Vähitellen olen kuitenkin uskaltanut alkaa näkyä, ja kovaan suojakuoreen on vihdoin tullut vähän isompiakin säröjä. Olen huomannut saavani iloa ja energiaa aidoista kohtaamisista minulle tärkeiden ihmisten kanssa.\nNiinpä toivoisin elämältä tällä hetkellä vielä vähän lisää:\nUskallusta olla oma itseni\nElämä onkin oikeastaan aika värikästä ja merkityksiä täynnä.\nLähettänyt Siru klo 12.38 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Fiilistely, Naiseus, Omia juttuja, parasta, Tunteet, Unelmat, Valokuvaus\nTyttöjen Talolla on tällä viikolla tarinoitu ja turinoitu Runebergin jalanjäljissä.\nTutkailimme Maamme-laulun sanoituksia ja lopuksi jaoimme kaikki hurjat 11 säkeistöä osallistujien kesken. Jokainen sai muokata oman säkeistönsä mielensä mukaan. Siitä sai tehdä omia tulkintoja tai värittää vaikka adjektiivit uusiksi!\n1. Oi maamme, Suomi,\nsoi, sana hirmuinen!\nei vettä rantaa harmaampaa,\nmaa köyhä isien!\n2. On maamme kylmihin, siksi jää,\nSen lokki kyllä hiffaa\nmut meill kellertävin saari on tää\nne meist on fantsui.\n6. Täss on sen veri virrannut\ntässä iloinnut ja surrut\nse kansa, jolle entinen taakka annettiin.\n7. Tääll’ olo meill on hulvaton\nja kaikki homeista,\nvakk onni mikä tulkoho,\nMi maailmass on räiskyvämpää\nja mikä värikkäämpää?\n10. Totuuden, runon kotimaa\navoin ja vastaanottavainen.\n11. Sun kauneutes kuorestaan\nviel’ kerran puhkeaa\nviel vihamme saa laskemaan\nsun toivos, lempeytes loistossaan\nkaiun ja voiman saa.\nTeimme myös yhteisen tarinan, jossa jokainen jatkoi tarinaa yksi sana kerrallaan.\nTällainen opetustarina siitä syntyi:\nOlipa kerran mies, joka asui puumajassa. Puumaja kaatui sateisena iltana. Mies itki pitkään. Mäyrä varasti miehen pöydän. Pöytä oli arvokas. Metsässä ei ollut muita asukkaita, joten mies joutui olemaan mäyrän kanssa kahdestaan. Mäyrä sanoi miehelle: "Älä koskaan ota tavaroitani." Silloin aurinko nousi pöydän päälle ja he itkivät ilosta keväisessä puumajassa, joka oli rakennettu uudelleen. Tämän tarinan opetus on, että älä vihaa mäyriä!\nHyvää Runebergin päivää kaikille! Syökää paljon torttuja! :)\nLähettänyt Vieraileva bloggari klo 14.22 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Historia, Luova kirjoittaminen, runot, Turun Tyttöjen Talo\nRakastuin tähän rehellisesti musiikkina.\nNyt, kun olen pienen pojan äiti, niin musiikista on tullut mulle se juttu, joka pitää mut järjissään vaikeina hetkinä.\nOnhan musiikki aina auttanut mua pysymään elämässä kiinni, mutta enään se ei ole se henkireikä. Nykyään se on vaan se juttu, joka auttaa mua pitämään itteni piirteenä sillon, kun poika nukkuu.\nErityisesti Elastisen musiikki piristää. On aina piristänyt.\nMä aloin kuuntelemaan Elastista ollessani 9 tai 10, en muista ihan tarkkaan. Vuosi oli kuitenkion 2001.\nElastisen musiikki vain auttoi mua selviämään vaikeasta hetkestä. Mun mummi oli tuolloin just nukkunut pois ja mä löysin fintelligenssien levyon ihan sattumalta mun isoveljen levyhyllystä. Mä popitin sitä niin kovalla, kun noihin aikoihin pystyi sen aikaisella cd-soittimella.\nFintelligenssin aikaiset julkaisut:\nTBA (tulossa huhtikuussa 2015)\nTässä muutamia lempikappaleitani Elastisen tuotannosta.\nElastinen - Oo siellä jossain mun: http://youtu.be/X4-YvJcsdh4\n"Tarviin sua ja toivon, et jaksat venaa. Älä pakota mua valitsemaa."\nElastinen - Kun kuuntelen Paulaa: http://youtu.be/5ownY7Ezalo\n"Se kokemuksen tumma ääni, tietää mistä se laulaa. Kylmän väreet se aikaan saa. Ahaa, ahaa"\nElastinen - Mitä kuuluu: http://youtu.be/mtyfiQeu0Lg\n"Kun sun ystävä kysyy "Mitä kuuluu?", ni puhu totta!"\nElastinen: Kerrankin: http://youtu.be/-vSt57XBq24\n"Kerrankin se osu kohdalleen. Tiet on vihdoin kohdanneet. Sain enemmän, ku mitä uskalsin toivookkaan. Jätän taakseni kaiken muun. Ei enää aihetta vaiheiluun. Kaikki pottiin, me saadaan tää toimimaan."\nElastinen - Hallussa feat. Jontte Valosaari: http://youtu.be/DSVCeI-wikM\n"Ku teet tarpeeks kauan, mitä muut ei jaksa, ni pian teet asioit, jota muut ei voi!"\nElastinen - Eteen Ja Ylös: http://youtu.be/DkJkOl4qv0I\nTää on kyllä se biisi joka saa adrenaliinin virtaamaan mun suonissa ja saa mut kestämään mitä vaan, mitä vastaan tulee.\n"Hanskat ei tipahda, periks ei anneta. Ne sano "Et pysty, et voi, ei kannata" mun korvissa se kaikki kuulostaa haasteelt. Ne saa luun kurkkuunsa, ku tulosta taas teen. Jatkan, jaksan vaikka väkisin. Jos se ois helppoo, kaikki tekis niin. Mus on voima, jota en voi vaimentaa, pusken täysii aina vaan. Mun ei täydy vaan mä saan."\n"Katse eteen ja suupielet ylöspäin. Teen vastoinkäymisistä voimaa. Katse eteen ja suupielet ylöspäin. Antaa tulla, kestän kyllä. Periks en tuu antamaan."\nKimmo Ilpo Juhani Laiho, taiteilijanimeltään Elastinen syntyi Helsingin Kalliossa huhtikuun 18 päivä vuonna 1981 ja on nyt siis 33 vuotias.\nKuvassa sen levyn kansi, jonka löysin veljeni levyhyllystä vuonna 2001\nKetä sä fanitat? Ja miksi juuri häntä?\nLähettänyt Erkku klo 11.14 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Fiilistely, Idolit, Musiikki, Omia juttuja\nKaksi viikkoa takana ja neljä tuskaista viikkoa vielä edessä\nAloitin uravalmennuksen noin pari viikkoa sitten maanantaina, 19.1 tarkalleen ottaen. Aloitin ko. kurssin/valmennuksen täydellä innolla ja ennen kaikkea täysin vapaaehtoisesti. Mua ei ole pakotettu kyseiseen valmennukseen, mutta usko ja toivo alkaa vähitellen hiipua jonnekin hamaan kaukaisuuden pimeyteen.\nMuistan, kun sain työkkäristä puhelun ja olin innoissani aloittamaan uravalmennuksen, mutta enää tuota samaista innostusta minusta ei löydy. Sain sen käsityksen uravalmennuksesta, että mennään ja tutustutaan eri aloihin ja työpaikkoihin. Todellisuudessa tämä on jotain aivan muuta kuin tutustumista; pelkkä istumista ja kuuntelua. No, musta kun ei ole siihen, että mä istun paikoillani ja kuuntelen tekemättä mitään. Pakkohan mun on siinä sitten yhteen jos toiseenkin paperiin raapustella tekstiä taikka piirroksia, että jaksan keskittyä ja kuunnella. Onneksi on kaksi kertaa ollut mukava opettaja jota jaksaa kuunnella, hänen poiketessa pääraiteilta yhden jos useammankin kerran niille sivuraitelle.\nRyhmä meillä on onneksi mukava, ikähaarukkakin on todella laaja, mutta sitä en aio tässä tekstissä kertoa, pidän täyden identiteetti suojan. Mutta kuitenkin, on ollut todella mahtavaa tutustua muutamiin ihmisiin ryhmässä, se jos jokin on tällä hetkellä ainut positiivinen asia koko tässä jutussa.\nItse lähdin uravalmennukseen sillä mielellä, että tästä voisi olla jotakin hyötyä mulle, saisin selvyyden mitä haluan tulevaisuudessa tehdä; se onkin jo selvillä, mutta mitäs sitten? Haluan päästä opiskelemaan täysin uutta alaa, mutta ei, en vain tiedä mitä. Ensi viikolla alkava aikuisten TET- jakso olisi ollut niin hyvä sauma päästä tutustumaan pintakäsittely puolelle, mutta sinne ei pääse. No minne sitten? Ei vain ole mitään käsitystä, tuntuu etten edes tiedä mitä kaikkia aloja on nykypäivänä olemassa ja mitä kaikkea voi edes opiskella. No onneksi yhden ryhmäläisen kanssa soitetaan maanantaina yhteen paikkaa josko pääsis tutustumaan yhdeksi päiväksi, mutta sitten siihen jää se kaksi päivää vielä. Mitä niinä päivinä sitten tekisi? Myöhemmin tämän kurssin aikana tulee vielä toinen kolmen päivän TET jakso pätkä.\nMeitä pyydetään itsenäisesti ja aktiivisesti mennä ja tekemään ja kyselemään jne., mutta sitten kun menet ja kysyt opettajalta voitaisko tämmösellä porukalla mennä ja kysellä ja tehdä raporttia jne., tulee ensin vihreää valoa, mutta sitten tuleekin se tyrmäävä punainen valo kehiin. Eikä se siitä vihreäksi muutu, ei sitten millään. Mitä aktiivisuutta ja itsenäistä tekemistä tuo on? Ei niin mitään. Mua ei enää edes nappaa mennä tuonne, mutta pakkohan se on jos meinaa tuet saada. Jos nyt lopettaisi koko homman niin saa kk karenssin, juu ei kiitos! Taidan vain aivan lunkisti vetää tän kurssin loppuun.\nJotenkin alkaa tuntumaan jo vähitellen siltä, että tästä ei olekaan mitään hyötyä mulle. Mitä kaikkea mä oikeastaan voinkaan tehdä migreenin puitteissa? Siivous duuniakaan en oikeastaan saisi tehdä, koska olen pölyn kanssa tekemisissä kokoajan. Koko ajan sitä yrittää miettiä päänsä puhki mitä sitä oikeasti haluaisi tehdä, mikä itseäni kiinnostaa ja kaiken tämän keskellä pitäisi vielä suunnitella ja järkätä juhlat. Yritä tässä nyt sitten keskittyä yhteen asiaan kerrallaan, juhlat on pakko järkätä sanoi kuka tahansa ja mitä tahansa on vain pakko. Samaten on pakko käydä tuolla uravalmennuksessa; ei kylläkään tarvitse itse ainakaan miettiä jos pää alkaa särkemään.\nMutta enköhän mä tän väkisin käy loppuun asti, toiste tsempillä samalla tsempaten toisia.\nLähettänyt -Frankie klo 10.17 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Ammatit, Kannanotot, Työ


Bauer Media Oy - Viherviisikko\nBauer Media Oy on suomalainen mediayhtiö ja radiotoimija, jonka kanavaperheeseen kuuluvat muun muassa Radio Nova, Radio City ja Iskelmä. Radioalan mestarin toimitiloista löytyy niin studioita, hiljaisen työskentelyn pisteitä, avokonttoripaikkoja kuin aula kahvipisteineen – ja nyt myös vihreää silmänkantamattomiin.\nBauer Median tilat sijaitsevat Helsingissä Kaapelitehtaalla, joka on kulttuurikäytössä oleva vanha, remontoitu tehdasrakennus. Bauer Median toimitiloista haluttiin luoda entistä vihreämpi ja viihtyisämpi. Työntekijät toivoivat talon tehdashenkeen kontrastia ja tilaan lisää happea kasveilla. Kasveja löytyykin nyt lähes kaikkialta: huonekalujen ympäriltä, pöytäryhmien päädyistä ja tilanjakajina eri pisteiden väliltä. Viherkasvit tuovat mukavasti pehmeyttä ja näkösuojaa avokonttoriin, jossa ei ole sermejä.\nRemontoituihin tiloihin kaivattiin mahdollisimman paljon vehreyttä. Valitsimme erilaisia kasvilajikkeita, jotka viihtyvät toimitiloissa. Istutimme kasvit kierrätetystä muovista ja kivipölystä tehtyihin Ecopots-sarjan ruukkuihin ja käytimme saman sarjan pöytä- ja tornimalleja tilanjakajien ja tunnelman luomiseen. Näin toimistoon saatiin vaihtelevia istutusratkaisuja.\nProjektissa meillä oli vapaat kädet ja yhteistyössä asiakkaan kanssa lopputuloksesta tulikin erittäin onnistunut. Myös bauermedialaiset ovat tyytyväisiä ja vihersisustus onkin saanut kiitosta. ”Saimme kaiken, mitä tarvitsimme. En voi katsoa minnekään ilman, että näen jotain vihreää”, Sami naurahtaa. ”Kukaan Bauer Median puolelta projektissa mukana olleista ei myöskään kysellyt minulta mitään budjeteista, päätöksistä tai muustakaan. Se on yleensä merkki siitä, että kaikki on mennyt hyvin.”\nBauer Media ei jää jatkossakaan omien viherpeukaloidensa varaan, vaan me jatkamme toimiston kasvien hyvinvoinnista huolehtimisesta kuukausittaisilla viherhuollon käynneillä. ”Halusimme alusta asti löytää toimijan, joka pitää huolen siitä, että se, mitä on tehty, myös säilyy. Nukun yöni paremmin kun tiedän, että kasvien kastelusta vastaa joku muu kuin se kuuluisa joku. Ja jos jonkun kasvin lehdet tummuvat, tiedän, että saamme tilalle uuden”, Sami päättää.\nViherviisikko kiittää Samia ja Bauer Mediaa yhteistyöstä.\nKuvagalleriassa kuvia ennen ja jälkeen vihersisustamisen.\n”Sehän on selvää, että onnetonta yrityskulttuuria ja huonoa tunnelmaa ei pelasteta jukkapalmulla, mutta meidän toimivaan meininkiin ja uusittuihin tiloihin vihersisustus on tuonut lisää hyvää fiilistä. Parasta on nähdä, kuinka oma henkilökunta diggaa! Muutos on selvästi huomattu, ja siitä on tullut paljon positiivisia kommentteja”, Sami tiivistää.


Peter Sjöberg: Johtoryhmämme lukee asiakaspalautteet, jotta ymmärrämme asiakkaitamme - Johtaja on Media!\nPeter Sjöberg: Johtoryhmämme lukee asiakaspalautteet, jotta ymmärrämme asiakkaitamme\nHENKILÖSTÖ JA ASIAKKAAT ODOTTAVAT ARVOJEN MUKAISTA TOIMINTAA. ”Pyrimme kertomaan, mihin uskomme ja myös toimimaan niin. Asiakkailta on tullut positiivisia palautteita vastuullisuuden teoistamme.” Peter ja koko johtoryhmä lukevat jokaisen asiakaspalautteen. ”Jotta ymmärrämme asiakkaidemme odotuksia.”\nARVOIHIN LIITTYY MYÖS HAASTEITA. ”Johtamisen näkökulmasta täytyy aina tehdä valintoja, mihin halutaan vaikuttaa. Jokainen päätös on valinta. Yrityksen arvot muokkaavat kulttuuria ja heijastuvat päätöksissä. Liiketoiminnoissa on aina tavoitteita, budjetteja ja numeroita. Usein ajatellaan, että arvot ovat pitkäaikaisia ja liiketoimintaan liittyy lyhytaikaisia mittareita. Uskon, että niiden molempien kanssa pystyy elämään, jos kulttuuri ja arvot ovat selvät. Silloin päätökset ovat loppupelissä aika helppoja. Pitkässä juoksussa arvot tulevat määrittämään yrityksen menestyksen. Ajat ovat muuttuneet positiiviseen suuntaan.”\nSIMPLE, PERSONAL JA FAIR OVAT SANTANDERIN ARVOT. Niitä tuodaan esille tilaisuuksissa, liiketoiminnallisissa tavoitteissa, materiaaleissa, kaikkien työntekijöiden tavoitteissa, ylimmän johdon bonuksissa, koulutuksissa ja arvoja käsittelevissä työpajoissa.\nARVOJEN TÄYTYY NÄKYÄ MYÖS PÄÄTÖKSISSÄ. ”Olemme tehneet yhtiönä valintoja. Voisimme esimerkiksi ansaita vakuudettomilla lainamarkkinoilla nykyistä enemmän rahaa lyhyellä aikavälillä, mutta se on arvojemme vastaista. Pyrkimyksemme ei ole asettaa suomalaisia huonoon taloudelliseen tilanteeseen. Olemme tehneet profiilitestejä markkinoille, ja näiden pohjalta olemme huomanneet, etteivät kaikki toimi alalla niin vastuullisesti. Niissä tilanteissa pohdimme, onko joku lyhyen aikavälin mittari tärkeämpi kuin pitkäntähtäimen tavoitteemme ja arvomme.”\nARVOJA VOI TESTATA PÄÄTÖKSENTEKOON LIITTYEN. ”On hyvä testi kysyä päätöksen äärellä, haluammeko asian tulevan sanomalehteen kaikkien nähtäväksi? Seisoisimmeko sen takana ja olisimmeko siitä ylpeitä? Yrityksissä joudutaan tekemään isojakin rakenteellisia muutoksia, toteuttamaan yt-neuvotteluita, päättämään investoinneista tai investoimatta jättämisistä, paikkakunnan muutoksia ja niin edelleen. Kun tulee vaikea tilanne, on tärkeää, miten se hoidetaan. Jos johto on esimerkiksi totuttu näkemään aktiivisena viestijänä ja vaikeassa tilanteessa ollaankin täysin hiljaa, sidosryhmät havaitsevat sen ja se rapauttaa uskottavuutta.”\nRAHOITUSYHTIÖILLÄ ON OLLUT TÄRKEÄ ROOLI KORONAKRIISIN AIKANA. Monen kuluttaja- ja yhteisöasiakkaan taloudellinen tilanne muuttui todella nopeasti ja suurimmaksi osaksi huonompaan suuntaan. Se on pakottanut tekemään nopeita ratkaisuja ja tarjoamaan asiakkaille joustoja. Näissäkin päätöksissä rahoitusyhtiöt ovat joutuneet kohtaamaan omat arvonsa. Arvoja on punnittu valintoja tehdessä.\nARVOJEN KOROSTAMINEN ON OSA KEHITYSTÄ. Peter uskoo, että arvojen selkeämpi näkyminen tulee olemaan ja pysymään. ”Arvot ovat nousseet esille, niistä puhutaan paljon, ja ne tulevat luonnolliseksi sekä pysyväksi osaksi johtamista. Kun yhteiskunta demokratisoituu informaation saatavuuden kautta, halutaan löytää meille syötetyn tarinan alta realiteetteja. Ne johtajat ja asiantuntijat, jotka ovat aitoja ja pystyvät siitä kertomaan niin, ettei se ole päälle liimattua, synnyttävät sellaista, mitä aiemmin kuvattiin brändiksi.”\nHENKILÖBRÄNDIN OSALTA PUHEIDEN PITÄISI OLLA MYÖS TEKOJA. ”On hyvä pohtia, onko se henkilöbrändi uusi vallankäytön väline. Se on hyvä asia niin kauan, kun se tuo mukana muut ihmiset ja sen avulla voidaan tuoda organisaation tekoja esiin. Jos henkilöbrändin tehtävänä on vahvistaa vain omaa markkina-arvoa, on se vain virtuaalinen manifesti vanhan maailman johtajuudesta. Olisivatko ne teot se uusi henkilöbrändi?”


Värjärin pata: Päiväkävelyllä kotikulmilla\nLähettänyt Ilona Winebridge klo 21.36\nPäivi - Kottikärryn kääntöpiiri 10. tammikuuta 2020 klo 8.59\nOlipa hienoa kulkea tämä reitti kanssasi, sait ikuistetuksi hienoja metsäkuvia. Jaan kanssasi myös kokemuksen noista aamuista, kiireettömät aamut ovat ihania. Eilen Ritan kanssa liikuimme hyvin samanlaisissa maisemissa, ja ihailin minäkin sammalta ja jäkälää kivien ja kallioiden päällä.\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.09\nmukavaa oli myös Päivi saada sinut seuraksemme;)) Rita onkin oiva lenkkikaveri. koiran kanssa lenkkeily on meillekin tuttua, suruksemme vain rakas Helmi koiramme kuoli toissa kesänä. nytkin kävellessämme muistelimme Helmi, suru alkaa helpottamaan vihdoin. hieman mietimme myös, josko kuitenkin vielä ottaisimme koiranpennun, saa nähdä sit mihin päädymme kevään mittaan...\nrauhalliset aamut siis yhdistävät meitä, kenties Sinäkin kuuntelet aina toisinaan Muistojen bulevardiakin!\nNila 10. tammikuuta 2020 klo 11.17\nMinä olen ollut huono liikkumaan ulkona viimeaikoina, en ole vaan saanut aikaiseksi. Ja nyt oli mukava päästä lenkille tutussa seurassa 😀 kiitos tästä lenkistä. Kyllä metsä on kaunis ja rauhallinen ja sammaloituneet kivet ovat vastustamattoman ihania. Löysittekö vielä suppiksia? niitä kuulemma vieläkin on.\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.16\nsitä en kyl ihmettele yhtään, niin tuulista ja sateista on ollut jo pitkään, ei se välttämättä houkuttele ulkoilemaan. meillä olikin yhdessä oikein mukava lenkki, kiitos Nila mukavasta seurasta, yhdessä nautimme sammaloituneista kivistä;) noilla kallioilla ei ole supiksia, kallioiden toisessa laidassa ja pohjoispuolella sen sijaan on, mut tällä kertaa emme siellä kävelleet. joulun alla näkyi tosiaan viel supiksia ja muutaman pikkuisen kanttarellinkin näin. tänään muuten juur tein kanttarellikastiketta, ja hyvältä maistui.\nMolley 10. tammikuuta 2020 klo 12.06\nMetsä ja sen värimaailma kaikkina vuodenaikoina on hämmästyttävä. Tosin hieman lunta kaipaisin mutta tuo sammaleitten vihreys ja jäkälien harmaa antaa metsän pohjalle oman kauniin ja harmoonisen tunnelman. ” Metsän poika tahdon olla....” Täällä kaupunki kasvaa ja metsät pakenee yhä pidemmälle, metsälle pitää lähteä ihan tosi mielessä. Kesäkodin peltomaiseman takana on metsiä ja melko lohduton on näky, avohakkuita melkein joka suunnassa.\nKiitos kun pääsin metsälle. 👍\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.23\njuuri niin Molley, kuvasit oivallisesti metsän tunnelmaa! metsällä on suuri merkitys ihmisen hyvinvoinnille ja siksi on kovin harmallista tuo kaupunkien liian tiivis rakentaminen. pieniä puistikkoja pitäisi jättää paljon nykyistä enempi asutusten lähelle niin, että jokaisella olisi mahdollista piipahtaa metsäpolulle alle kilometrin omasta kodistaan. avohakkuut lähestyvät uhkaavasti jo meidänkin kesäkotiamme, taas tänä talvena hakataan iso vanha koivikko ihan tonttimme rajalta...\npuutarhurintytär 10. tammikuuta 2020 klo 17.09\nKauniita kuvia ja kiva oli lukea sellaista josta itse haaveilen.tänäänkin paistoi kauniisti aurinko mutta ei se mun työpaikalle näkyny ollenkaan. Ihana että sinä osaat nauttia eläkepäivistä 💚\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.30\njuuri tuotakin ajattelin puutarhatytär, ihanaa päästä ulos silloin kun paistaa! töissä ollessa välillä tuntui, et viikolla oli kauniita päiviä ja viikonloppuna ei niinkään, kun olisi itse niistä päässyt nauttimaan. nyt otan todella kaiken ilon irti näistä eläkepäivistäni kaikin tavoin:))\nKukkaiselämää 10. tammikuuta 2020 klo 21.57\nUpeissa maisemissa ja metsässä saat kulkea. Milloin sinä eläkkeelle jäit? Minulta on mennyt ihan ohi. Nauti! Minulla on vielä lähes 14 vuotta työelämää jäljellä. Menen varmaan rollaattorilla...\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.42\nmaaseutu ympärillämme on tosiaankin kaunis, ja mikä parasta, erilaisia kävelyreittejä löytyy vaikka kuinka paljon. joen yli menee noin kahdenkilometrin välein siltoja, joten sekään ei liiemmin rajoita kulkemista sulankaan aikana.\ntein siitä pienen postauksenkin, ensimmäinen heinäkuuta viime vuonna pääsin eläkkeelle:)) sinä oletkin paljon nuorempi minua Satu, joten monen monta lukukautta saat vielä aloittaa ennen eäkepäiviäsi. tänään viimeksi nautin siitä, että sain ihan rauhassa leipoa anopin synttäritarjottavia, ei painanut luentojen valmistelut tai lukujärjestyssotkut kuten aiemmin näin lukukauden alussa, upea tunne kerrassaan. Sinä ymmärrät sen todella hyvin! rollaattorilla hyvinkin, jos tätä tahtia nostetaan eläkeikää, saiskohan sen työnantajan puolesta;)\nMaarit 11. tammikuuta 2020 klo 8.29\nKauniita maisemia, eipä uskois tammikuuksi!\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.46\nsanos muuta Maarit, tää on taas näitä lumettomia tammikuita, niitä on toki ollut täällä monesti aiemminkin. kun rakensimme piharakennusta, meil oli muurari piippuamuuraamassa tammikuussa, lämmintä + 6 molemmin puolin, hikihän siinä tuli laastia tehdessä ja tiiliä kantaessa, se oli sillä kertaa mun hommana kun isäntä oli petipotilaana.\nRepu 11. tammikuuta 2020 klo 11.09\nOlipas kiva päästä katsomaan teidän ympäristöä. Usein käy minullekin niin, että lenkki pitenee, kun ulkona on niin mukavaa. Tykkään myös sammaleisista kivistä, mutta tuo jäkälikkö iski eniten. Ei jäkälää löydy kaikkialta ja vielä tallaamatonta.\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.56\nkiva kuulla Repu:)) välillä tuntuu, et postailen liikaakin kotikulmilta. pari päivää jatkuneet kauniit aurinkoiset päivät vaihtuivat nyt illasta kovaan tuuleen ja vesisateeseen. lenkit venyy tosiaan helposti nykyään, kun ei ole tarkkoja aikatauluja noudatettava. jäkälikkö olikin erityisen kaunis, otin siitä useampia kuvia, mut jotenkin en onnitunut saamaan sellaista kun olisin halunnut. noilla kallioilla kävellään todella vähän, ei siellä koskaa tule ketään vastaan. kävelemme noita eläinpolkuja pitkin, niin emme tarpeettomasti tallaa jäkälää, mikä on tärkeää erityisesti pitkien poutakausien aikana.\naimarii 11. tammikuuta 2020 klo 11.50\nHyvältä ja ainakin lenkkeilyn kannalta mukavalta näyttävää maisemaa. Silti kovin outoa, että tammikuussa on näin leutoa ja täysin lumetonta.\nVaan onhan joskus 30-luvulla kylvetty kuulemani mukaan ruista tammikuussa.\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 19.59\npoutaisina päiviä tääl on kyl loistavat ulkoilusäät. nyt taas illasta alkoi satamaan vettä. lunta kyl itsekin kaipaisin, kun tykkäisin niin päästä hiihtämäänkin!\nolikohan silloin ollut kovin sateinen syksy, ettei ruista oltu päästy kylvämään, vai miksiköhän noin kävi?\nBlue Tit 11. tammikuuta 2020 klo 16.23\nTeillä on upea ulkoilureitti tuollaisissa metsämaisemissa. Ihana vanha kuusikko, sammal- ja jäkälämatot. Viikko sitten olimme itsekin samankaltaisella metsäretkellä ja nautimme sydämmemme kyllyydestä. Jotakin hyvää on lumettomassa talvessakin...:)\nIlona Winebridge 11. tammikuuta 2020 klo 20.10\ntotta niin Blue Tit, otetaan vaan kaikki ilo irti tästä lumettomuudestakin:)) Sinulla onkin ollut monta kiinnostavaa retkikohdetta blogissasi.\nnää Halikonjoen ahteet muodostavat uskomattoman kauniit ja monipuoliset ulkoilumaastot. joki kulkee mutkitellen peltovainioiden keskellä, mihin kallioiset metsiköt tuovat vaihtelua. tuo kävelemämme reitti on noin kahdeksankilometriä, toki sen voi muutaman kilometrin lyhyemminkin tehdä, jos kulkee pelkästään jokivartta. aiemmin kun minulla oli hevonen, ratsasti ahteilla ilman satulaa, oli hieman sellainen pieni talo preerialla tunnelma, kun annoin hepan laiduntaa ja itse istahdin juomaan termarista kahvia ja toisinaan jopa tekemään hieman työhommiakin.. olen muutamatkin kokeet korjannut noilla retkilläni!\nNila 17. tammikuuta 2020 klo 22.12\nIlona Winebridge 28. tammikuuta 2020 klo 13.23\n...tulempa käymään heti...\nBeate56 19. tammikuuta 2020 klo 23.35\nNiin kauniita lenkkeilymaisemia teillä. Löysin blogiisi ja liityin lukijaksi. Vai on sinulla sukujuuria Iijoen seuduilla. Meillä olisi suunnitelmissa ajella Kalle Päätalon synnyinmaisemissa kesällä. Olen niin tykästynyt Kallen kirjoihin ja lueskelen niitä nyt eläkkeellä ollessa. Niissä on kiehtovaa murretta ja ainutlaatuinen on Iijoki-sarja elämänkertana ja ajallisena kuvaajana. Pidän blogia myös itse, vaikka harvoin päivitän. Huomasin, että olit käynyt Haminalahden kulttuuripolulla. Lähiseudulla asustelen.\nIlona Winebridge 28. tammikuuta 2020 klo 13.35\nonpa mukavaa kun löysit bologiini Beate56, olet lämpimästi tervetullut:)) ei aivan Iijoen seudulta, äitini on syntynyt Pikku-Syötteen kupeessa ja isoäitini oli lähtöisin Loukusan kylästä. Taivalkoskella kävimme viimeksi viime keväänä. Isäni oli myös innokas Päätalon lukija, kuten lankonikin. itse olen lukenut muutamia, ymmärrän hyvin miksi kirjoista tykätään niin kovin. Kuopion seutu on tullut tutuksi viimeisten seitsemän vuoden aikana, minkä kuopuksemme on siellä asunut. seudulla on paljon upeita retkikohteita. asut kyl luonnonkauniilla alueella, tulen vieraisille joku päivä:))\nenkulin käsityöt 24. tammikuuta 2020 klo 8.03\nKauniita kuvia olet ottanut. Tämä tammikuu on eikoinen. Voi jopa kerätä sieniä lumettomuuden vuoksi. Meillä itä-Suomessa on vielä vähän lunta ja tiet kuin luistinratoja.\nIlona Winebridge 28. tammikuuta 2020 klo 13.41\ntotta niin, täällä ollut näin lauha tammikuu viimeksi yli 10 vuotta sitten! joitakin sienia tosiaan näkee, mut eivät innosta keräämään, pakkasessa olevat saavat riittää. eilen tänne satoi myös kevyt lumipeite, nyt taas jo sulanut. vettä puottaa, niin ettei uloskaan ole asiaa. nuo liukkaat tiet on tuttua täällä, tosin ei tältä talvelta viel, kun lämpötila sahaa edestakaisin. siksi parempi nyt, kun pysyy koko ajan plussalla;)