Virve Peteri MEDIAKSI KOTIIN. Tutkimus teknologioiden kotouttamisesta AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA - PDF\nVirve Peteri MEDIAKSI KOTIIN. Tutkimus teknologioiden kotouttamisesta AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA\nDownload "Virve Peteri MEDIAKSI KOTIIN. Tutkimus teknologioiden kotouttamisesta AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA"\n1 Virve Peteri MEDIAKSI KOTIIN Tutkimus teknologioiden kotouttamisesta AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA Esitetään Tampereen yliopiston yhteiskuntatieteellisen tiedekunnan suostumuksella julkisesti tarkastettavaksi Tampereen yliopiston Väinö Linna -salissa, Kalevantie 5, Tampere, perjantaina 15. joulukuuta 2006 klo 12. Tampereen yliopisto Tampere 2006\n3 MEDIAKSI KOTIIN Tutkimus teknologioiden kotouttamisesta Virve Peteri Media Studies\n4 AKATEEMINEN VÄITÖSKIRJA Tampereen yliopisto Sosiologian ja sosiaalipsykologian laitos Copyright Virve Peteri Myynti Tiedekirjakauppa TAJU PL Tampereen yliopisto puh (03) fax (03) /taju Kansi Antti Peteri Taitto Aila Helin Painettu väitöskirja ISBN Sähköinen väitöskirja Acta Electronica Universitatis Tamperensis 582 ISBN ISSN X Tampereen Yliopistopaino Oy Juvenes Print Tampere 2006\n5 Kiitokset Monet ihmiset ovat auttaneet, neuvoneet ja rohkaisseet minua tämän työn kuluessa. On mahdotonta kiittää kaikkia, jotka ovat osaltaan vaikuttaneet kirjan syntyyn. Kommentteja ja vinkkejä olen saanut erilaisissa seminaareissa, konferensseissa, luennoilla, käytäväkeskusteluissa, kirjastoissa, karonkoissa ja kahviloissa. Kiitos kaikille. Työni puutteista vastaan tietysti yksin. Kiitän ohjaajiani Ilkka Armista ja Jari Aroa. Ilkka on osannut prosessin alusta lähtien kysyä vaikeita kysymyksiä ja nähdä metsän puilta. Ilkka jaksoi vielä työn loppuvaiheessa lukea koko käsikirjoituspinkan useita kertoja läpi ja hioa pois epäolennaisuuksia. Jaria kiitän siitä, että hän on ollut aina valmis keskustelemaan työstäni, tarjonnut oivaltavia näkökulmia, kannustanut tarkkuuteen niin kielen kuin käsitteellisten valintojen suhteen ja auliisti jakanut kirjahyllynsä satoa. Kiitän esitarkastajiani Ilpo Koskista ja Hannu Ruonavaaraa siitä, että rönsyt jäivät työstä pois ja että he jaksoivat paneutua kommentoimaan huolellisesti niin työni yksityiskohtia kuin laajempia linjoja. Kaarina Nikunen, Pertti Alasuutari ja Mikko Lehtonen ovat keskustelleet kanssani työni alkumetreiltä lähtien. Kaarina on jaksanut keskustella työni teoreettisista, rakenteellisista ja metodisista ratkaisuista. Kaarinaa kiitän myös siitä, että monta virhettä jäi tekemättä, koska hän paneutui pohtimaan ja ratkaisemaan työn akuutteja ongelmia juuri silloin, kun ne olivat akuutteja. Kaarinalle erityinen kiitos myös ystävyydestämme, jonka henkeä voi parhaiten luonnehtia lainauksella Flash dance-\n6 elokuvasta: You can dance right through your life What a Feeling! Perttiä kiitän siitä, että hän antoi aikoinaan vinkin auki olevasta tutkijan paikasta ja mahdollisuudesta tehdä väitöskirjaa. Pertti on myös pitkin matkaa auttanut työn rakenteen jäsentämisessä ja analyysien tarkentamisessa. Mikko on jaksanut keskustella kanssani käsitteellisistä valinnoista ja niiden seuraamuksista sekä jäntevöittänyt kirjan kieliasua. Työni on syntynyt osana sosiologian ja sosiaalipsykologian laitoksen ja tiedotusopin laitoksen Media ja arki -projektia. Projektin johtajana toimi Jari Aro, joka on osannut tuottaa tunteen, että aina saa kysyä ja pyytää neuvoa. Projektitovereitani Jari Luomasta, Tuula Purasta ja Seppo Järviluomaa kiitän virkistävistä keskusteluista ja projektityön huvin ja murheiden jakamisesta. Projektiporukkamme on opettanut minulle, että kokonaisuus voi olla jotain paljon suurempaa kuin yksittäisten osiensa summa. Jari Arolle erikseen kiitos myös medialahjoista eli sähköpostihuumorista, levyistä, lehtileikkeistä ja Bollywoodista. Suvi Salmenniemeä kiitän akateemista arkea käsittelevistä monipolvisista keskusteluista, rohkaisusta ja arvokkaista neuvoista käsikirjoituksen suhteen. Koko käsikirjoitusta tai osaa siitä ovat eri aikoina kommentoineet myös Marja Alastalo, Laura Huttunen, Merja Kinnunen, Jari Luomanen, Pirjo Nikander, Kaarina Nikunen, Susanna Paasonen, Tuula Puranen ja Anne Soronen. Heille suurkiitos! Merjaa kiitän myös siitä, että hän sai minut jo sosiologian perusopintoja tehdessäni innostumaan siitä, miten tilalliset ratkaisut tuottavat merkityksiä. Lounaskeskustelut ovat usein olleet työpäivän luovimpia ja mieltä virittävimpiä hetkiä. Olen saanut jakaa ne näinä vuosina hienojen kollegaystävien eli Marja Alastalon, Sari Elfvingin, Laura Huttusen, Jari Luomasen, Kaarina Nikusen, Tuula Purasen ja Laura Saarenmaan kanssa.\n7 Olen osallistunut viime vuosina Ilkka Armisen Kulttuurin ja vuorovaikutuksen tutkimuksen seminaariin, Jari Aron Teknologian sosiaalitieteellisen tutkimuksen seminaariin, Pertti Alasuutarin Kulttuurintutkimuksen seminaariin ja Mikko Lehtosen Mediakulttuurin seminaariin. Kiitän kaikkia seminaareihin osallistuneita keskusteluista ja kommenteista. Humppilan koulukunnalle suuri kiitos iloisesta tieteestä. Tampereen yliopiston sosiologian ja sosiaalipsykologian laitos on tarjonnut kotoisan ja innostavan ympäristön työn tekemiselle. Tampere University Pressille kiitokset työni julkaisemisesta. Sirkka Hyrkkäselle ja Aila Helinille kiitos kirjan painokuntoon saattamisesta. Veljeäni Anttia kiitän kirjan kannen suunnittelusta ja toteutuksesta. Tutkimusaineiston keruu on ollut yksi tämän työn antoisimmista vaiheista. Kiitokset tutkimukseen osallistuneille, jotka ystävällisesti kutsuivat minut koteihinsa. Työtäni ovat eri aikoina taloudellisesti tukeneet Tekes, Alma Media, Stora Enso, Sovako ja Suomen Kulttuurirahasto. Tuesta ja kannustuksesta erityiskiitos kuuluu äidille, isälle ja Antille. Kiitos myös tädeilleni Lilianille, Hillervolle, Häilmulle ja Seijalle. Arjen ja juhlan jakamisesta ja järjestämisestä kiitos kuuluu loistaville ystäville. Kotona Pispalassa 15. marraskuuta 2006 Virve Peteri\n9 Sisällysluettelo Kiitokset Johdanto Tutkimuksen eteisessä Tutkimusaineistot Haastattelut, havainnot ja aikakauslehdet toisiaan täydentävinä aineistoina Haastatteluaineisto Esineympäristön havainnointi ja kuva-aineistot Aineistona asumisen erikoislehdet Aineiston lukemisen teoreettismetodiset lähtökohdat Kulttuurintutkimus ja artikulaatiot Diskurssianalyyttinen viitekehys Kotouttaminen ja teknologian tutkimus Kodin moraalinen järjestys Tutkimuksen rakenne Koti tulkintakehyksenä Historiallisesti ja paikallisesti erityinen koti Sisäiset tilat ja kodin fenomenologia Sosiologian kotikeskustelua Makrotulkintoja mikroaaltouunista...113\n10 3. Kaapista ulos ja takaisin mediateknologiat asumisen erikoislehtien kodeissa Sijoita koneesi oikein Tehtävän toimeenpano Viihdekeskus Etätyö ja pyhitetyt työhuoneet Taide-esineitä, kirjoja ja tulisijoja: korkea oikeuttaa matalan Kodin sukupuoli: aikuinen nainen Oikeuttamisen strategiat Kirjaihmiset ja laitteen toiseus Hyvä kirja ja laadukkaat lehdet moraalisen järjestämisen resursseina Kirjamainen ja kirjastomainen internet Epätäydellinen tietokone ja pelkistettyjä esineitä Reviirin rakentajia ja luovia pelkistäjiä Känny ja kirja mediateknologioiden vuoropuhelua Teknologisoituva media Mukana kulkevat mediateknologiat Privatisoitua mobiiliutta Kotisohvalla ja matkalla...240\n11 6. Sukupuolittunut asiantuntijuus ja mediateknologiat Alotappas sinä sanomaan tekninen ja moraalinen asiantuntijuus Meidän isi kyllä tietää Maskuliininen kompetenssi ja ironia Tietokoneen ääressä Keittiön radio ja tilojen sukupuolittunut luonne Sukupuolittuneet mediateknologiat Laitteen oikea paikka mediateknologioiden spatiaaliset artikulaatiot Kodin teknologiaesineet Mediamaantietoa rakentamassa Kotiteatteri Kirjasto- ja arkistohuone Työn huone Perheen tila Kodin nomadit Tänään 8. Mediateknologioiden kotouttaminen Vieraasta kotoisaa Kodin moraalimaantieto Mediaksi kotiin Kirjallisuus...385\n13 13 1. Johdanto 1.1 Tutkimuksen eteisessä Kävellessäni muutama vuosi sitten töistä kotiin eräs tienvarsimainos kiinnitti huomioni. Mainostaulu lupasi, että tuotteen hankittuani, olisin maantieteellisistä paikoista riippumaton. Toukokuun aurinko paahtoi kävelytietä ja kengät hankasivat ikävästi, mutta mainoksen ihmiset olivat tyylikkään urbaaneja, sosiaalisia ja vauhdikkaita. Minulla oli vielä matkaa kotiin, mutta heillä oli uusin teknologia ja siksi heidän kotinsa oli kaikkialla. Mainoksen ihmisten koti muodostui kommunikaatioverkostoista, ei niinkään sijaitsemisesta konkreettisissa paikoissa. Mainonta ja muut tekstit ovat tarjonneet uusia jäsennyksiä, jotka voivat saada pohtimaan arjen paikkojen ja teknologioiden suhdetta. Puhe uusista älykkäistä kodeista on tästä oiva esimerkki. Amerikkalaisissa mainoksissa 2000-luvun alussa kotia on tuotettu jonkinlaisena personoituna kokonaispakettina, jota mainosretoriikka on alkanut aktiivisesti vanhentaa. Kodista on kerrottu, että se ilman päivitystä muuttuu paikaksi, joka on tarpeisiimme nähden vanhentunut. Älykkäiden teknologioiden kerrotaan auttavan kotejamme sopeutumaan paremmin elämäntyyliimme. Ne lupaavat meille turvan tunnetta ja intensiivisempiä nautintoja median äärellä. Koti on tietokoneen kaltainen ja se palvelee meitä asianmukaisesti vain siinä tapauk sessa, että huolehdimme sen päivityksestä. Samanaikaisesti kodista puhutaan niin kuin se olisi elävä olento, jolle on tarpeellista\n14 14 opettaa asioita, jotta se osaisi palvella meitä, olla tarpeeksi älykäs. Huomasin, miten hajamielisesti mietin näiden mainosten äärellä, onko oma kotini ajanmukainen ja päivitetty. Seuraavaksi havahduin tämän ajatuksen vierauteen. Vaikka joutuisin noutamaan pesuveteni järvestä ja käymään pihan perällä vessassa, olisiko sittenkään mielekästä ajatella, että kotini ei ole vanhan tietokoneen tavoin päivitetty? Uusista mediateknologioista on puhuttu erityisesti julkisessa keskustelussa hyvin eri tavoin kuin ns. perinteisemmistä median muodoista. Esimerkiksi internetistä on puhuttu virtuaalisena todellisuutena tai avaruutena (cyperspace), jossa ihmiset voivat kuljeskella. Spatiaalisia metaforia käyttämällä internet on tuotettu ikään kuin maantieteelliseksi paikaksi, jossa ihmisillä on esimerkiksi sähköpostiosoitteet ja sivujen selauksesta puhutaan sivulle menemisenä tai sivulle siirtymisenä (Shields 2000). Kun televisio paikantuu selkeästi mielikuvissamme koti ympäristöön, uudemmat mediateknologiat taas vaikuttavat irtoavat siitä ja niiden ajatellaan aktiivisesti muuttavan suhdettamme ympäristöömme. Televisiota ja internetiä ihmisten arjessa jäsennetään kuitenkin myös samankaltaisilla metaforilla. Molemmista on puhuttu jonkinlaisena ihmemaana, joka tekee katselijastaan ja käyttäjästään uuden ajan löytöretkeilijän. Metaforat ovat selkeämmin eksplikoituja nykyään internetissä, jossa web-selaimet ovat nimeltään Netscape Navigator, Microsoft Explorer tai internetpalvelu Kolumbus. (Paasonen 1998; 2005, ) Kyetäksemme ymmärtämään, miten teknologiat asettuvat arkeemme, on meidän, Roger Silverstonen ja Eric Hirschin (1992, 4 6) mukaan, tarkasteltava teknologiaa paitsi kulutuksen muotona myös pyrittävä ymmärtämään ilmiötä, jota voidaan kutsua moderniksi kotielämäksi. Kulutuksella Hirsch ja Silverstone viittaavat teknologioiden omaksumiseen merkitysten tuotannon näkökulmasta. Kulutus ei ole vain passiivis-\n15 ta asioiden käyttämistä niin, että ne kuluvat, vaan kuluttamalla myös tuotetaan uusia merkityksiä. Kodin teknologian voi nähdä osallistuvan kotielämän rakentamiseen, mutta suhde kulkee Hirschin ja Silverstonen mukaan toiseenkin suuntaan. Teknologia myös kotoutetaan eli muokataan osaksi kotielämää. Tutkimukseni aukaisee näkökulman, jossa voimme tarkastella paitsi mediateknologioiden kotipaikkoja, myös kotipaikkaa erilaisten arkemme mediateknologioiden tuottamana. Tutkimus heittää haasteen ajatella kotia ja mediateknologioita liittona, joka ei ole välttämätön ja vääjäämätön. Metafora mediasta kulkureittinä ihmemaahan tuo kodin esille paitsi arkielämän paikkana, myös arkielämästä pakenemisen paikkana. Koti on tässä yhteydessä tärkeä käsite, joka on turhan usein ohitettu, kun on pyritty käsitteellistämään uudempien mediateknologioiden käyttöä. (Bakardjieva 2005; Paasonen 1998.) Kenties kodin ohittaminen uusia mediateknologioita tutkittaessa johtuu juuri siitä, että julkisissa keskusteluissa esitetty käsitys uudemmista mediateknologioista fyysisen paikan kaltaisina on usein otettu kyseenalaistamatta tutkimuksen lähtökohdaksi. Jos internet on itsessään paikan kaltainen, on melko merkityksetöntä, tapahtuuko käyttö esimerkiksi kotona. Internetin ajatellaan irtoavan fyysisestä kontekstistaan ja siten myös kodille annettavista merkityksistä. Kiinnostukseni siihen, miten mediateknologiat kotoutuvat koteihimme ja miten niitä aktiivisesti kotoutetaan, syntyi alkujaan muutamasta huomiosta, joiden kehittely alkoi vaikuttaa kiinnostavalta. Vieraillessani ihmisten kodeissa ryhdyin pohtimaan, miten itse laitteen sijoittaminen jo liittää sen osaksi tiettyä merkitysten maailmaa. Tietokoneen sijoittamisen esimerkiksi pojan huoneeseen voi ajatella tukevan teknologian ja maskuliinisuuden ennestään vahvaa yhteen liittymistä. Samalla sijoittamisen voi ajatella kertovan meille myös siitä, kenellä perheessä ei ole yhtä suurta oikeutta yksityiseen tilaan kuin ehkä 15\n16 16 muilla. Mikäli perheen yhteisessä käytössä oleva tietokone on pojan huoneessa, se liittää sen osaksi pojan maailmaa ja siten voi käytännössä vaikeuttaa toisten koneen käyttöä, kuten Riitta Nieminen-Sundell (2003) on argumentoinut. Sijoittaminen myös rajaa pojan mahdollisuutta yksityisyyteen, sillä yhteinen laite on hänen huoneessaan ja muilla perheenjäsenillä on siten oikeus tulla hänen huoneeseensa käyttämään laitetta. Jäin myös miettimään, miten joissakin kodeissa olohuone ja keittiö olivat yhtä ja samaa tilaa. Vaikutti, että perheissä rajauksia eri tilojen välille rakennettiin erilaisten mediateknologioiden avulla. Television avulla rajattiin yksi tila olohuoneeksi, keittiön radio rajasi keittiötä keittiöksi, vaikka käytännössä molemmat olivat osa samaa tilaa. Kiinnostukseni on herättänyt myös eräiden perheellisten haastateltavien toistuva tapa puhua oman tilan kaipuusta. Tässä on jotain niin tuttua, että sen problematisoiminen alkoi kiinnostaa minua. Miten omaa tilaa tuotetaan mediateknologioiden avulla ja miten jatkuvasti läsnä olevat mediateknologiat saattoivat osaltaan tuottaa puhetta oman tilan kaipuusta? Koska tutkimusintressini liittyy siihen, miten ihmiset kotouttavat mediateknologioita, vaikutti alusta lähtien luontevalta keskusteluttaa ihmisiä, kerätä haastatteluaineistoa ihmisten median käytöstä ja uusien laitteiden saapumisesta ja siitä, miten laitteet ymmärrettiin ja omaksuttiin käyttöön. Koti on siinä mielessä kiinnostava, että sinne erilaisia mediateknologioita hankitaan yleensä omaehtoisesti. Työpaikalla emme aina voi vaikuttaa siihen, minkälaisten koneiden ja sovellusten kanssa työskentelemme, mutta koti on ainakin periaatteessa vapaa pakoista, joita työ- tai opiskelupaikkaan liittyy. Kun olin myös kiinnostunut siitä, miten ihmiset konkreettisesti järjestävät mediateknologioita kodeissaan, halusin haastatella ihmisiä nimenomaan heidän kodeissaan. Kotona tehty haastattelu mahdollisti paitsi havaintojen tekemisen myös sen, että itse kotiympäristöstä oli luontevaa keskustella.\n17 Kotiin ja kotielämään liittyvä tutkimuskirjallisuus ammentaa ideoitaan usein fenomenologisesta perinteestä. Tämä perinne vaikuttaa rakentavan kuilua teknologian ja kotoisan ja kodin välille. Kotoisuus vaikuttaa olevan jotain, johon teknologiat eivät liity. Ne eivät ole kotoisia, vaan pikemminkin kylmiä, etäisiä ja kotoisuutta karkottavia. Viitekehys ei palvele omien huomioideni eteenpäin viemisessä. Olen halunnut ajatella huomioita eteenpäin näkökulmasta, joka sallii analysoida kotielämän ja mediateknologioiden välisiä suhteita niin että oppisimme jotain uutta siitä, miten molemmat konstituoivat, tuottavat toisiaan. Median muodot kietoutuvat osaksi kotielämäämme ja kotielämämme kietoutuu osaksi median muotoja ja huomioni puhuivat sen puolesta, että koti ja mediateknologiat eivät suinkaan ole yksiselitteisesti toistensa vastakohtia. Aloin pohtia, olisiko mielekkäämpää tarkastella ihmisten puhetta ja kodin materiaalista järjestämistä diskursiivisina käytäntöinä. Siis käytäntöinä, jotka tuottavat ja pitävät yllä merkityksiä. Julkisuudessa uutuus arvotetaan usein itsestään selvästi parempana vaihtoehtona ja siten luonnollisesti vanhoja asioita korvaavana. Pierre Bourdieu (1999, 102) kutsuu tätä ajankohtaisuusmaniaksi. Uutuuden erityisarvon korostaminen suosii samalla eräänlaista pysyvää muistinmenetystä, joka on uutuuden ylistämisen kääntöpuoli, ja myös taipumusta arvioida tuottajia ja tuotteita uuden ja aikansa eläneen välisen vastakohdan kautta. Arvioimalla, että jokin on aikansa elänyttä on mahdollista esittää väite, jolle ei tarvitse esittää kriittisiä perusteluita. Uuden paremmuutta ei tarvitse perustella, sillä uusi jo itsessään on alkanut ihmisten tietoisuudessa tarkoittaa parempaa. (Bourdieu 1999, 102; Hobsbawm 1999, 336.) Julkisen kirjoittelun tapa tuottaa uudet mediateknologiat radikaalisti uusina ja vanhat perinteisinä eivät osu yhteen huomioideni kanssa siitä, miten ihmiset jäsentävät tuoreempia mediateknologioita suhteessa perinteisempiin. Vieraampaa teh- 17\n18 18 dään ymmärrettäväksi suhteessa tuttuun. Puheissaan ihmiset aktiivisesti vertailevat ja etsivät analogioita median eri muotojen välillä. Kun ihmisten puheiden tuottama kotien mediamaailma vaikuttaa maailmalta, jossa mediateknologioita tehdään ymmärrettäviksi suhteessa toisiin mediateknologioihin osoittamalla niissä eroja ja samankaltaisuuksia, on mielekästä puhua nimenomaan mediateknologioiden kotouttamisesta. Kotouttaminen terminä on alkujaan tuttu hyvin toisenlaisesta yhteydestä. Kotouttamisen käsitettä käytetään yleensä keskusteluissa, jotka käsittelevät maahanmuuttajia. Kotouttamisen käsite on korvannut näissä keskusteluissa integraation käsitteen. Tutkimuksessani kotouttamisen käsite korostaa, että kotoutettava ei ole jotain, joka palaa kotiin (kuten kotiutettava) sekä luo näkökulman ajatella kodin mediateknologioita kantaväestön ja maahanmuuttajien termien avulla. Kun lisäksi hyödynnän tutkimuksessani artikulaation käsitettä, näkemys mediateknologioiden kotouttamisesta ei pelkisty siihen, miten kotoutettava mukautuu ja mukautetaan osaksi arkea. Vieras ja tuttu muodostavat yhdessä uuden kokonaisuuden, jossa molemmat saavat merkityksiä suhteessa toisiinsa. Mika Pantzar (1996) puhuu teknologian kesyttämisestä. Metaforan avulla hän kiinnittää huomiomme laitteiden toiseuteen suhteessa johonkin alkuperäiseen. Kesyttämisestä puhuminen saa meidät näkemään, miten vieras villi kesytetään osaksi kulttuuria. Laite esittäytyy metaforisena luontona, josta muokataan vähitellen osa kulttuuria. Tässä tutkimuksessa kotouttamisen käsite keskittyy vielä enemmän prosessin dialektiseen luonteeseen. Siihen, miten myös alkuperäinen muuttuu asettuessaan vieraan yhteyteen. Medialaitteiden domestikaatiosta, kotiin ja perhe-elämään asettumisesta on erityisesti 1990-luvulta lähtien kirjoitettu kiinnostavia tutkimustekstejä (mm. Bakardjieva 2005; Lull 1990; Lehtonen 2003; Morley 2000, Moores 1996; Pantzar 2000, Silverstone 1992; 1994;\n19 Spigel 1992; 2001b.) Sitä, miten mediateknologiat syntyvät erojen ja yhteneväisyyksien verkostoina konkreettisissa puhetilanteissa tai kotien konkreettisissa esinejärjestyksissä, on kuitenkin tutkittu hyvin vähän. Haastatteluaineiston lisäksi päädyin analysoimaan myös asumisen erikoislehtiä alkujaan sen vuoksi, että muutama haastateltavista kommentoi erästä Glorian koti -lehden digitaalitelevisiota käsittelevää teemanumeroa. Kiinnostuin siitä, miten nämä lehdet tuottavat velvoittavaa puhetta laitteiden oikeasta sijoittelusta ja analysoin, minkälaisia oikeuttamisen strategioita ne käyttävät istuttaessaan median muotoja osaksi koteja. Laitteiden sijoittamisesta puhuminen ei kommunikoi vain siitä, mihin laite nyt asetetaan, vaan samalla lehdet tuottavat moraalisääntöjä liittyen oikeanlaiseen kotielämään, sukupuolten välisiin suhteisiin tai työn ja kodin sfäärien suhteeseen. On kyse muustakin kuin teknologian oikeuttamisesta. Lehdet tuottavat ja uusintavat tiettyjä perheihanteita ja elämäntyylejä. Mediateknologioita järjestetään sijoittamalla niitä oikeille paikoilleen kodeissa. Oikea paikka viittaa tässä myös siihen, että kotouttamista on mielekästä ajatella moraalisena projektina, jossa tuotamme arvioita siitä, miten ja milloin eri median muodot asettuvat oikeaan hetkeen, oikeaan paikkaan, oikeaan käyttöönsä. Kun mediateknologia tuodaan kotiin, sitä käytetään jossain tietyssä paikassa kotia, jolloin se asetetaan tietyn tavaramaailman yhteyteen. Kysyn minkälaisia merkityksiä mediateknologiat saavat asettuessaan osaksi erilaisia tilallisia ratkaisuja, spatiaalisia artikulaatioita. Myös puheessa teemme mediateknologioita ymmärrettäväksi asettamalla niitä yhteyteen toisten mediateknologioiden kanssa. Tuotamme rinnastuksia, osoitamme yhteneväisyyksiä ja eroja ja siten aktiivisesti kotoutamme mediateknologioita osaksi arkea. Tarkastelen tutkimuksessani niitä merkityksiä, joita näissä artikulaatiosuhteissa tullaan tuottaneeksi. Kiteytetysti tutkimusongelmani on, miten 19\n20 20 uusia mediateknologioita kotoutetaan. Toinen tutkimusongelmani on, millä tavoin kotouttaminen kytkeytyy moraalisuuteen. Arkitiedollamme on moraalista voimaa. Se sisältää runsaasti oletuksia, jotka kaikkien kuuluu tietää ja joiden mukaan automaattisesti osaamme määritellä, mikä on oikeaa ja mikä väärää. (Heritage 1996, 107.) Arkitietomme moraalisuus ei tarkoita jotain kirjoihin ja kansiin työstettyä sääntökokoelmaa tai ihmisten yläpuolella olevaa moraalisten sääntöjen nippua, joita ihmiset pyrkivät parhaansa mukaan toteuttamaan. Kun pyritään saamaan esille arkitietomme moraalisuutta, tutkija ei voi lähteä etsimään jotain koherenttia loogisesti rakennettua moraalijärjestystä ihmisten toiminnan ja puheiden takaa. Arkitiedon moraalisuus on jotain jota tuotamme puheessa ja merkityksellisessä toiminnassa, mutta näiden taustalla ei ole johdonmukaista ja aukotonta moraaliteoriaa. Ei siksi että ihmiset olisivat epärationaalisia, vaan koska moraaliteoria tai moraalifilosofia on oma tieteen piirissä elävä kielipelinsä. Se on jotain muuta kuin arkipuheemme ja arkitoimintamme moraalisuus, joka ilmenee joskus eksplisiittisemmin ja joskus implisiittisemmin erilaisina lausumina hyvästä ja pahasta, oikeasta ja väärästä. Puheessa esiintyvä moraalisuus tarkoittaa paitsi lausumia oikeasta ja väärästä, hyvästä ja huonosta, myös kielellisiä keinoja, joilla ihmiset pyrkivät häivyttämäään moraalista epäilyttävyyttä tai ristiriitaisuutta toimintansa ja yleisesti hyvänä pidetyn arvon välillä. Yksi tapa tuottaa itsestään ja toiminnastaan moraalisesti hyväksyttävämpää on omaksua ulkopuolisen arvioijan positio, josta käsin osoitamme tiedostavamme, että emme toimi täysin oikein. Kun osaamme itse kritisoida omaa toimintaamme, osoitamme olevamme rationaalisia, itsearviointiin kykeneviä ja siten hiukan paradoksaalisesti vähemmän moraalisesti epäilyttäviä. (Eyre, Davis & Peacock 2001, 2 3; 12; Jolanki 2004, 500.)\n21 Kiinnostukseni kodin moraalista järjestämistä kohtaan on syntynyt tutkimusprosessin kuluessa kohdatessani arvioita, miten ja milloin jokin mediateknologia on oikeassa käytössä, oikeassa paikassaan. Moraalisuutta tai merkitysjärjestelmien hierarkkisuutta ei olekaan mielekästä ottaa tutkimuksen lähtökohdaksi ennen kuin siitä on empiiristä evidenssiä. Kaikista kodin rutiineista ei tuoteta moraalista diskurssia. Osan haastatteluaineistosta muodostavat pariskuntien haastattelut. Näissä haastatteluissa oli eräitä tutkimusongelmani kannalta kiinnostavia puolia, jonka vuoksi analysoin näitä haastatteluita erikseen luvussa kuusi. Kysyn minkälaisia merkityksiä mediateknologiat saavat asettuessaan osaksi pariskuntien suhteita. Minkälaisia merkityksiä mediateknologioille rakentuu vuorovaikutuksessa, kun pariskunnat keskustelevat mediateknologioiden käytöstä osana perhe-elämäänsä? Mediateknologiat ovat kulttuurisia esineitä, joiden merkitysten tuotanto tapahtuu myös niissä sosiaalisissa käytännöissä, joiden osaksi ne kytkeytyvät. Me teemme median muodoilla erilaisia asioita. Kuuntelemme keittiössä radiota samalla kun tiskaamme ja laitamme ruokaa. Samanaikaisesti muut perheenjäsenet seuraavat kenties televisiota tai lueskelevat olohuoneessa. Nämä sosiaaliset käytännöt ovat myös osa niitä merkityksiä, joita mediateknologiat kulttuurin tuotteina saavat. Tilat ja tapamme jäsentää tiloja (niin konkreettisena toimintana kuin käsitteellistyksinä) ovat myös merkityksen tuotantoa. Tilat ja niissä olevat esineet voivat vaikuttaa merkitykseltään tyhjiltä, ne vain ovat ja puitteistavat elämäämme. Mutta tilallisetkin ratkaisut voidaan nähdä tavoiksi, jotka esimerkiksi mahdollistavat tietyn kaltaisia sosiaalisia suhteita ja sulkevat toisia mahdollisuuksia ulkopuolelleen. Lähtökohtanani onkin käsitys tilasta sosiaalisena tilana. Tilan käsittäminen luonteeltaan sosiaalisena merkitsee sen ymmärtämistä, että tila tuotetaan sosiaalisissa suhteissa ja että tila myös tuottaa sosiaalisista 21\n22 22 suhteista tietynlaisia. Tila on siis sosiaalisten suhteiden läpäisemää, sillä se on sosiaalisissa suhteissa syntynyt tuote (product) ja se itse samanaikaisesti osallistuu sosiaalisen maailman suhteiden tuottamiseen (production). Tila on läsnä ja osallistuu sukupuolten, eri-ikäisten, eri perheenjäsenten ja eri tehtävissä toimivien subjektien välisten suhteiden määrittämiseen. (Lefebvre 1979, 286.) Tilan tuottamisesta puhuminen kiinnittää huomion siihen, että tila on useimmiten jotain, jonka otamme annettuna. Tilat vaikuttavat ongelmattomilta, luonnollisilta, vaikka itse tilojen luonnollisuuskin voidaan nähdä sosiaalisesti tuotettuna tosiasiana. Seuraavaksi kuvaan tarkemmin tutkimusaineistojani sekä teoreettismetodista käsitteistöä, jota olen hyödyntänyt aineiston analyyseissä. Tämän jälkeen siirryn tarkastelemaan aiheeni kannalta relevanttia aikaisempaa tutkimusta ja keskustelua. Liitän tutkimukseni osaksi teknologian tutkimuksen perinnettä, joka on tarkastellut mediateknologioiden omaksumista domestikaationa. (engl. domestication; suomeksi käännettynä usein joko domestikaatio, kotiuttaminen, kesyttäminen tai kotouttaminen). Lisäksi käsittelen Mary Douglasin symbolista antropologiaa ja hänen ajatuksiaan uuden ilmiön luokittelemisesta ja kodin järjestämisestä moraalisena työskentelynä. 1.2 Tutkimusaineistot Haastattelut, havainnot ja aikakauslehdet toisiaan täydentävinä aineistoina Kohdatessaan uusia asioita ihmiset pohtivat, miten ne sijoittuvat osaksi tuttua järjestystä. Uutta teknologiaa kotoutetaan etsimällä samankaltaisuuksia ja eroavuuksia jo tutumpien asioiden kanssa. Tämän vuoksi oli luonteva valinta kerätä haastatteluaineistoa, jossa ihmiset kertovat ja kuvailevat, miten he ovat\n23 kohdanneet ja oppineet ymmärtämään uusien mediateknologioiden aseman osana kotielämäänsä. Haastatteluaineistoja on kritisoitu siitä, että ihmiset eivät välttämättä kuvaa tutkittavaa ilmiötä rehellisesti. (aiheesta mm. Jokinen 2005.) Median käyttöä tutkittaessa on esimerkiksi nähty ongelmallisena, että haastattelupuheen perusteella emme voi olla varmoja, että ihmiset toimivat kuvailemallaan tavalla. Ihmisillä on tunnistettu taipumus vähätellä asioita, jotka voisivat antaa heistä epämieluisan kuvan, ja vastaavasti liioitella asioita, jotka antavat heistä suotuisan kuvan. Edellisen kaltaisissa näkemyksissä on tunnistettavissa ajatus, että ihmisten arkikäsityksiin on suhtauduttava varauksellisesti, koska ne useimmiten ovat harhaanjohdettuja ja irrelevantteja ilmiöiden todellisen luonteen tutkimisen kannalta (Coulter 1979, 20; Heritage 1996; Saarenheimo 1997, 86; Winch 1979, 95). Diskurssianalyyttisestä näkökulmasta, jota esittelen tarkemmin luvussa 1.3.2, ontologiseksi käsitetty ero tutkimusaineiston (ihmisten tavat merkityksellistää mediateknologioiden käyttöään) ja tutkimuskohteen (ihmisten todellinen mediateknologioiden käyttö) välillä menettää merkitystään. Käsitteillä ja ilmiöillä ei ajatella olevan lukkoon lyötyjä merkityksiä, vaan merkitykset synnytetään aina jossain tietyssä kontekstissa, tietyssä kielipelissä (ks. Bahtin 1986; Wittgenstein 1981, no 42; no 139). Erilaisten vakiintuneiden ja itsestäänselvyyksiksi muodostuneiden arkikäsitystemme tarkastelu on tärkeää jo sen vuoksi, että automatisoituneet käytännöt pitävät huomaamattamme yllä tietynlaisia suhteita, jakoja ja järjestyksiä (Kinnunen 1996, 26). Sosiaalinen todellisuutemme rakentuu erilaisista käsite-erotteluista ja on siten ymmärrettävissä vain niiden kautta: Käsityksiä, joiden mukaan nainen on naisellinen tai variksen klaaniin kuuluva on varismainen ei voi pitää arvottomina vain sillä perusteella, että ne ovat luonnontieteellisesti kelvottomia; jos 23\n24 24 ihmiset elävät tällaisten käsitteiden varassa, ne ovat sosiaalisen todellisuuden konkreettisia elementtejä (Alasuutari 1989, 101). Diskurssianalyyttisiä tutkimuksia on kritisoitu siitä, että ne eivät tuota kannanottoja ihmisten todellisista kokemuksista. Tämä johtuu siitä, että ne eivät esitä väittämiä esimerkiksi ihmisten väärästä tietoisuudesta. Diskurssianalyyttinen viitekehys ei esittelekään sellaista käsitystä reflektiosta kuin eräät hermeneutikot, joiden mukaan reflektiossa ei ole kyse vain tietoteoriasta vaan varsinaisen eksistenssin saavuttamisesta (Kusch 1986, 134). Diskurssianalyyttisesti orientoituneen tutkijan pyrkimyksenä ei ole ylittää haastateltavien tuottamia merkityksiä omillaan. Tutkija ei siis analysoi haastatteluaineistoja pyrkien esittämään tutkimustuloksena oikeamman tulkinnan asioiden tilasta kuin haastateltava. Tämä periaate ei kuitenkaan estä tutkijaa aktiivisesti osallistumasta totuudesta käytävään argumentaatioon väittämällä esimerkiksi jonkin toisen tulkinnan kuin vallitsevan totuuden olevan aivan yhtä perustellun. Diskurssianalyyttisesti ajattelevana tutkijana voin kiinnittää lukijan huomion siihen, minkälaisia seurauksia tietyillä vakiintuneilla käsityksillämme on, ja siten raivata tilaa vaihtoehtoisille näkemyksille. Näkökulmana tämän ei siis tarvitse johtaa eettiseen relativismiin. (Jokinen & Juhila 1996, 155; Parker 1992, ) Ihmisten tapa pyrkiä tuottamaan itsestään hyvää kuvaa haastattelutilanteissa kuten muissakin sosiaalisissa tilanteissa, ei ole vääjäämättä tutkimuksen sudenkuoppa. Eeva Jokinen (2005) huomauttaa, että tietty kulttuurinen itsensä esittämisen normitus luo ennustettavissa olevia ongelmia jotka voi kääntää eduksi jos tunnistaa ne. Koska toinen tutkimusongelmani liittyy mediateknologioiden kotouttamiseen kytkeytyvään moraalisuuteen, haastatteluaineisto oikeutti paikkansa myös tässä suhteessa. Kun haastatteluaineistojen ongelmaksi on\n25 nähty, että ihmiset pyrkivät antamaan itsestään kuvan ihmisinä, jotka viettävät oikeanlaista elämää, on ongelmaksi koettu arkipuheeseen liittyvä moraalisuus. Arkipuheeseen liittyvä moraalisuus ei ole tälle tutkimukselle metodologinen ongelma, vaan osa aineistoa. Olen hyödyntänyt tutkimuksessani kahdenlaista visuaalista aineistoa. Ensiksikin hyödynsin asumisen erikoislehtien kuvastoja, ja toiseksi havaintoja ja valokuva-aineistoa haastateltavieni kodeista. Erityisesti valokuvasin ja tein havaintoja haastateltavien tavoista sijoittaa erilaisia mediaesineitä osaksi kotiaan. Tämä tarkoitti käytännössä sitä, että kiersin haastateltavien kanssa heidän kotinsa ja kuvasin ja havainnoin sitä, miten he olivat järjestäneet ja sijoittaneet erilaisia kotiensa mediaesineitä (television, radion, tietokoneen, kirjojen jne.). Haastatteluiden päätyttyä piirsin tutkimieni kotien pohjapiirroksen ja sen miten eri median muodot asettuivat tuohon pohjapiirrokseen. Nämä kotikierrokset on myös nauhoitettu, sillä samalla haastattelin asukkaita heidän päätöksistään sijoittaa tietyt mediateknologiat tiettyihin huoneisiin ja osaksi tiettyjä esinemaailmoja ja toisia mediateknologioita. Kun tutkin haastateltavien puheesta heidän tuottamiaan rinnastuksia eri median muodoista, kotien havaintoaineistossa kiinnitän huomiota spatiaalisiin yhteenliittämisiin. Havainnoin sitä, miten kodeissa on päädytty sijoittamaan samaan tilaan tiettyjä esineitä ja mediateknologioita. Nämä yhteenliittämiset ajattelen artikulaatioina, jotka eivät ole välttämättömiä tai vääjäämättömiä, mutta tuottavat ja ylläpitävät mediateknologioiden merkityksiä. Analysoin tilallisia artikulaatioita omana itsenäisenä aineistonaan, joka saattaa välillä haastaa ja välillä tukea huomioitani haastattelupuheesta. Tämä näkemys on yhteneväinen sosiaalitieteellisen materiaalisen kulttuurin tutkimustradition kanssa. Traditio korostaa, että materiaaliset käytännöt paitsi heijastavat kulttuuria, myös tuottavat potentiaalisesti uusia 25\n26 26 merkityksiä. Materiaalisen kulttuurin avulla on mahdollista ilmaista jotain, mistä emme voisi puhua. (McCracken 1987; Miller 1991, 112; Pader 1993, ; 133; Robben 1989.) Mary Douglasia mukaillen mediateknologioiden sijoittaminen ei ole vain toimintaa, jossa jo tiedettyä pannaan käytäntöön, vaan spatiaaliset artikulaatiot voivat mahdollistaa tiedon, joka ei muussa tapauksessa tulisi lainkaan tiettäväksi (Douglas 2000, 47 48). Kun visuaalisuudesta tai visuaalisista tutkimusaineistoista puhutaan, on tapana ilmaista, että kulttuurimme on muuttunut yhä enenevässä määrin visuaaliseksi kulttuuriksi. Argumentti saa lihaa päälleen, kun eläydymme siihen, miten John Berger (1991, 129) kuvaa mainontaa. Kaupungeissa, joissa asumme, me kaikki näemme elämämme jokaisena päivänä satoja mainoskuvia. Minkään muunlaisia kuvia emme kohtaa yhtä usein. Missään muussa yhteiskuntamuodossa historian aikana ei ole ollut tällaista kuvien keskitystä, tällaista visuaalisten viestien tiheyttä. Me voimme joko muistaa tai unohtaa nämä viestit, mutta me otamme ne ainakin lyhyesti vastaan, ja hetken ne kiihottavat mielikuvitustamme joko muiston tai odotuksen tasolla. Tämän argumentin mukaan kuvallisen kulttuurin paikka on nykyään yhä keskeisempi ja tämä kehitys kietoutuu laajempiin kulttuurisiin muutoksiin, siirtymiin esimodernista moderniin ja modernista postmoderniin. Moderni nähdään siirtymänä uuteen maailmasuhteeseen, jossa näköaistia pidetään keskeisenä maailmasta tiedon saannin välineenä. Sille, mitä nimitetään postmoderniksi, on visuaalisuus yhä keskeistä. Postmodernin erityislaatuna olisi tunnistettavissa kulttuurin muoto, jota voisi myös visuaaliseksi kulttuuriksi kutsua. Siirtymä visuaaliseen kulttuuriin tuottaisi uusia kuvallisen kulttuurin ja subjektien välisiä suhteita ja purkaisi toden ja kuvan välistä kytköstä. Kytköksen purkautumiseen tämän käsityksen mukaan vaikuttaisi paitsi se, että kuvallista materiaalia alkaa olla kaikkialla, myös\n27 se, että olemme yhä enemmän tekemisissä ns. simuloitujen visuaalisten materiaalien kanssa. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että toden ja kuvan suhde, joka ei aiemminkaan ole ollut ongelmaton, lähtisi uudella tavalla purkautumaan sen vuoksi, että kohtaamme uudenlaisia kokemuksia kuvallisista esityksistä. Esimerkiksi digitaaliset kuvankorjausmenetelmät alkavat olla yhä useampien käytössä ja jos meillä ei itsellämme niitä olisikaan, niin osaamme ainakin uudella tavalla epäillä, että kuvia, joita näemme, on mahdollisesti manipuloitu. (Rose 2001, 7 8.) Visuaalisesta kulttuurista puhuminen on mielekästä asettaa kielellisestä käänteestä ja kulttuurisesta käänteestä puhumisen yhteyteen. Käänteet viittaavat sosiaalitieteilijöiden itseymmärryksessä uuteen tapaan ajatella sosiaalisen maailman kategorioita sosiaalisesti tuotettuina ja ylläpidettyinä. Konstruktiot voivat olla myös kuvallisia esityksiä ja näitä kuvallisia esityksiäkin on mahdollista analysoida diskursiivisina käytäntöinä. Silloin kysytään esimerkiksi minkälaisia sukupuolten välisiä suhteita tässä kuvassa tai asetelmassa tuotetaan tai minkälaisilla keinoilla tietty käsitys sukupuolten välisistä suhteista on saatu aikaiseksi. (Rose 2001, ) Miksi sitten aikakauslehtiä? Halusin tuoda rinnakkaisaineiston kontekstiksi ihmisten haastatteluille. Minua kiinnosti minkälaisia ovat ne mahdolliset puheavaruudet (Alasuutari 1996) ja kuva-avaruudet, jotka elävät kanssateksteinä ihmisten puheille ja tavoille järjestää kotiaan. Tämä aineisto tarjosi mahdollisuuden katsoa yhtä kulttuurista varantoa, josta ihmiset voivat jäsennystapojaan ammentaa tai jota vasten he voivat argumentoida. Alkujaan hankinkin eräitä asumisen erikoislehtiä juuri sen vuoksi, että haastateltavat kommentoivat jotain juuri lukemaansa sisustusta käsittelevää lehtiartikkelia. Kielelliset valinnat rakentavat todellisuuksia ja sitouttavat meitä samalla tietynkaltaisiin ajattelun muotoihin (ks. Alasuu- 27\n28 28 tari 1995, 100). Samoin kuvakulttuurin tarjoamat spatiaaliset representaatiot voivat ohjata meitä näkemään ja kokemaan ympäristömme tietyin tavoin (Tani 1997, ). Tärkeää on kysyä, minkälaisten valintojen avulla tietynkaltaisia todellisuuksia tuotetaan. Kun olin analysoinut haastateltavieni tuottamia spatiaalisia järjestyksiä, halusin asettaa nämä järjestykset dialogiin lehtiaineiston kanssa, joka nimenomaisesti käsittelee kotien järjestämistä. Minua kiinnosti, esiintyikö lehtiaineistossa samaa moraalisuutta suhteessa kodin teknologioiden järjestämiseen kuin haastatteluaineistossa. Minkälaisia velvoituksia, tehtäviä ja huolenaiheita teknologian kotouttamisesta asumisen erikoislehdet tarjoavat lukijoilleen? Toiseksi olin myös kiinnostunut siitä, tarjoavatko nämä lehdet samanlaisia spatiaalisia järjestämisen keinoja, joita olin tunnistanut haastatteluiden ja havaintoaineistojeni perusteella Haastatteluaineisto Haastatteluaineisto muodostuu yksilö- ja ryhmähaastatteluista. Pääosa ryhmähaastatteluista on pariskuntien haastatteluita. Perheiden haastatteluja aineistossa on vähemmän kuin pariskuntien haastatteluja. Tämä selittyy osittain sillä, että useiden haastateltujen pariskuntien lapset olivat reilusti alle kouluikäisiä. Kuten David Morley (1986, 174) toteaa kirjassaan Family Television, ratkaisua voi kritisoida siitä, että vaikka tässä tutkimuksessa tähdennetään sosiaalisten suhteiden merkitystä osana kodin median käyttöä, kokonaiskuva perheen dynamiikasta jää kuitenkin vaillinaiseksi. Käytännössä perheiden yhteishaastattelut ovat etenkin hyvin pienten lasten perheissä vaikeita toteuttaa. Alkujaan ajatuksenani oli ottaa myös lapset aktiivisemmin mukaan haastattelutilanteisiin, mutta koska ensimmäisen haastattelukierroksen lapsiperheiden lapset olivat useimmissa tapauksissa vaippaikäisiä, vähitellen luovuin tästä ajatuksesta\n29 ja päädyin haastattelemaan pääasiassa vain vanhempia. Lapset olivat kyllä käytännössä usein samassa huonetilassa, ikään kuin haastattelutilanteen ulkojäseninä, kun vanhempia haastateltiin. Lasten ja nuorten mediateknologioiden käytöstä on viime vuosina tehty useita kotimaisia tutkimuksia (mm. Kangassalo & Suoranta 2001; Kasesniemi 2001; 2003; Lahikainen, Hietala, Inkinen, Kangassalo, Kivimäki & Mäyrä 2005; Luukka, Hujanen, Lokka, Modinos, Pietikäinen & Suoninen 2001; Oksman 2003; Oksman & Turtiainen 2004.), jotka ovat kiinnostavalla tavalla valaisseet nuorten ja lasten tapoja hahmottaa uusia informaatioteknologioita arjessaan. Kuitenkin tässä tutkimuksessa vähitellen päädyin keräämään aineistoa pääasiassa aikuisväestöstä. Ratkaisu oli paitsi käytännön sanelema myös tietyllä tapaa ideologinen. Jo tutkimukseni varhaisvaiheessa minua alkoi kiinnostaa nuoruuden, lapsuuden ja teknologioiden luonnolliselta tuntuva yhteen liittyminen. Kun haastatteluaineistoista keskusteltiin erilaisissa teknologian tutkimuksen seminaareissa, oltiin usein huolissaan siitä, onko aineistoissa tarpeeksi lapsia ja nuoria. Huolestuneita oltiin myös siitä, onko tarpeeksi erilaisista ryhmistä ja taustoista tulevia, onko tarpeeksi aktiivisia lapsia ja nuoria. Kukaan ei päätynyt kysymään miksi aineistoissa ei ole vielä enemmän eläkeläisiä. Kukaan ei myöskään varmistellut, että onhan aineistoissa nyt varmasti tarpeeksi keski-ikäisiä naisia. Huolestumiset vaikuttavat implisiittisesti sisältävän ajatuksen siitä, että nimenomaan uusia teknologioita tutkittaessa relevanttia aineistoa voivat tarjota vain tai ainakin erityisesti nuoret ja lapset. Välillä vaikutti myös siltä, että huoli sisälsi oletuksen siitä, että lapsia ja nuoria tutkimalla voimme toisella tavalla päätellä jotain siitä, mihin tulevaisuuden teknologiat ovat menossa. Siitäkin huolimatta, että meidän jokaisen intressit ovat muuttuneet huomattavasti siitä, kun olimme 29\n30 30 14-vuotiaita tai nuorempia. 1 Eeva Jokinen (2003, 4) on kirjoittanut siitä, miten tavallisesta arjesta puhuttaessa visioidaan helposti mielikuvia naisista leipomassa pullaa perheelleen ja miehistä katsomassa televisiota. Puheenvuorojen tavallinen arki tapahtuu nimenomaan lapsiperheissä, yksinasuvien ei ajatella samalla tavalla elävän arkea. Näin nuoret kotoaan muuttaneet luonnollisesti edustaisivat muutosvoimaa ja luovuutta, koska heidän ei hahmoteta samalla tavalla elävän arkea. Tämä voisi osittain selittää myös sitä, miksi uusien teknologioiden innovatiivisia käyttötapoja ajatellaan syntyvän nimenomaan nuorison keskuudessa. Keskiikäisten ajatellaan uusintavan tapoja ja rutiinejaan, elävän arkea, jolloin heidän teknologioiden käyttönsä tutkimus voi vain kuvailla vallitsevia käytäntöjä, mutta ei tuottaa tietoa uudenlaisista tavoista tehdä asioita. Edellinen huomio liittyy myös tämän tutkimuksen tapaan ymmärtää arkea mediateknologioiden käytön kontekstina. Arki vaikuttaa olevan jotain vaikeasti kuvailtavaa, jotain itsestään selvää ja rutiininomaista. Tässä mielessä voisi vaikuttaa luonnolliselta, että haastateltavissa on niin paljon ns. vakiintuneemmassa elämäntilanteessa eläviä aikuisia ihmisiä. Luonnollisestihan vaikuttaisi siltä, että arkea elävät juuri nämä ihmiset eivätkä niinkään ne, joiden elämäntilanne ei ole vielä vakiintunut. Tämä huomio voi tuntua luonnolliselta, mutta se on kiistanalainen. Rutiinit ja refleksiivisyys eivät ole irrallisia elämän- 1 Reetta Räty (2000, ) on kritisoinut sitä, miten esimerkiksi lehdistössä eniten esillä oleva matkapuhelinkulttuuri on nimenomaan nuorten kaupunkilaisten kulttuuria. Julkista kirjoittelua tarkastellessa voisi miltei luulla, että muita tapoja merkityksellistää ja käyttää matkapuhelinta ei olekaan. Jukka Relander (2000) on kehitellyt näkemystä, jonka mukaan nuoruudesta onkin vähitellen tuotettu ideaalitila, jota jokaisen jossain määrin olisi tavoiteltava, jotta näyttäytyisi kompetenttina yksilönä. Aikuisille siis tarjottaisiin Relanderin mukaan uudenlaista alaspäin sosiaalistumista ja mielikuvissa aikuisuus saisi yhä enemmän merkityksen tylsänä seisahtuneisuutena (aiheesta myös Lasch 1979).\n31 alueita, vaan läsnä yhtäaikaisesti. Jokainen refleksiivinenkin näkökulma uusintaa aina osaltaan joitain rutiineja (Alasuutari 1999c, 39; Jokinen 2005, 67). Filosofi Ludwig Wittgenstein pyrkikin argumentoimaan, miten reflektiota ja asioiden uudelleen ajattelemista ei voi olla irrallaan rutiineista, kiteyttämällä: Se, joka ei ole varma mistään tosiseikasta, ei voi olla varma sanojensa merkityssisällöstäkään. Se, joka haluaisi epäillä kaikkea, ei pääsisi edes epäilyyn asti. Itse epäilemisen peli jo edellyttää varmuutta. (Wittgenstein ) Filosofisen epäilemisen peli on hyvä esimerkki siitä, kuinka rutiinit ja refleksiivisyys ovat aina yhteen kietoutuneina läsnä. Uudet mediateknologiat hahmotetaan monella tavalla tulevaisuuden teknologioina ja osittain tämän vuoksi lapsuuden, nuoruuden ja uusien teknologioiden artikulaatio vaikuttaa luonnolliselta (Oksman 2003). Keski-ikäisyys ymmärretään enemmän osaksi perinteisempiä median muotoja, rutiininomaisia käyttötapoja, jotka eivät tuota uusia, refleksiivisiä oivalluksia. Halutessaan tutkimuksen keski-ikäisten haastateltavien suuren osuuden voi nähdä radikaalina uudelleen ajatteluna. Keski-ikäisiä ihmisiä voi haastatella tutkimukseen, joka käsittelee myös uudempia mediateknologioita ja siitä huolimatta tutkimustulokset voivat olla tuoreita ja tuottaa tietoa, jota voidaan soveltaa tulevaisuudessa. Valtaosa tutkimukseen osallistuneista haastateltavista on saavutettu käyttämällä nk. lumipallomenetelmää. Käytännössä tämä tarkoittaa sitä, että Media ja arki -tutkimusprojektin aikana tutkijoina työskennelleet viisi henkilöä ovat ottaneet yhteyttä kotipaikkakuntiensa entisiin koulutovereihin, työtovereihin, naapureihin ja sukulaisiin ja pyysivät näitä kyselemään omista tuttavapiireistään vapaaehtoisia tutkimukseen osallistuvia. 2 2 Media ja arki -projektissa toimi vuosien välisenä aikana projektipäällikkönä ja tutkijana YTT Jari Aro. Tutkijoina toimivat itseni lisäksi Seppo Järviluoma, Jari Luomanen ja Tuula Puranen. 31\n32 32 Haastateltavista pääosa on siis tuttavien tuttavia. Näin olemme saaneet kohtalaisen helposti kerättyä aineistoa hyvin eri puolilta Suomea: Kaakkois-Suomesta, Pohjois-Suomesta, Pirkanmaalta, Länsi-Suomesta sekä pääkaupunkiseudulta. Lisäksi neljä haastateltavaa on tavoitettu erään koulun vanhempainyhdistyksen kautta. Kahteen ryhmähaastatteluun saatiin osallistujia ottamalla yhteyttä erään kylän kyläyhdistykseen. Nämä ryhmät muodostuivat siis saman kylän asukkaista. Yhdeksän yksilöhaastateltavaa saavutettiin internetin keskusteluryhmän kautta sekä lähettämällä haastattelupyyntöjä henkilöille, jotka toimivat taloyhtiöidensä verkkovastaavina. Kymmenen haastateltavaa tavoitettiin erilaisten tietokonetaitoja opettavien kurssien kautta. Kurssien joukossa oli niin edistyneempien kuin vasta-alkajien kursseja. Haastatteluja on tehty yhteensä 68 ja niihin on osallistunut kaikkiaan 100 henkilöä. Ensimmäinen haastattelu on tehty kesäkuussa 2001 ja viimeinen syyskuussa Kymmenen haastattelua, jotka tehtiin vuonna 2001, on uusittu reilun vuoden kuluttua. Uusintahaastatteluihin on valittu sellaisia, joiden ensimmäisessä haastattelussa on ollut joitain erityisen kiinnostavia piirteitä, joihin on haluttu saada vielä lisävalaistusta haastateltavilta. Haastatteluaineisto on varsin laaja, liuskaa litteroitua tekstiä. Sivumäärä ei kuitenkaan tuntunut niin lamauttavan suurelta, sillä käytännössä litteraatiot valmistuivat tiputellen, koska aineistoa kerättiin kahden vuoden ajan. Käytännössä päädyin valitsemaan aineistosta primääriaineiston, joka ei puolituksen idean mukaisesti kata tasan puolta kokonaisaineistosta, mutta joka käytännön analyysin kannalta oli vielä hallittavissa. Lopulliseen primääriaineistoon lukeutuu 32 haastattelua. Primääriaineistoon kuuluu kahdeksan tapausta, jotka haastattelin itse uudestaan vuosi sen jälkeen, kun olin haastatellut heidät ensimmäisen kerran. Primääriaineistosta 19 haastattelua olen tehnyt itse. Lisäksi kahteen primääriaineistoni haastatteluun\n33 olen osallistunut toisena haastattelijana. Siten primääriaineistossani on 11 haastattelua, joissa haastattelijana on toiminut joku muu projektimme tutkijoista. Primääriaineiston olen analysoinut siinä mielessä tarkemmin, että näistä haastatteluista tuotin yksityiskohtaiset käsitekartat. Näihin koodasin esimerkiksi kaikki haastateltavien puheenvuoroissaan tuottamat rinnastussuhteet eri mediateknologioiden välille. Käsitekarttojen avulla oli huomattavasti helpompi tarkastella, minkälaisia eri median muotojen välisiä suhteita haastatteluissa rakentui ja minkälaisia kielellisiä keinoja haastateltavat hyödynsivät selittäessään tiettyjen mediateknologioiden käyttöä. Koko aineistosta tällaisten käsitekarttojen rakentaminen olisi kuitenkin ollut turhan työlästä. Primääriaineiston ulkopuolelle jäävän aineiston olen lukenut useampaan kertaan läpi ja siten se on myös ollut aktiivinen osa aineistoani ja sen analyysiä. 3 Koko aineistossa naisia on yhteensä 61 ja miehiä 39. Haastateltavista 67 ilmoitti elävänsä avio- tai avoliitossa. Haastateltavista 21 oli suorittanut peruskoulun tai kansakoulun, 33 oli suorittanut lukion tai keskiasteen tutkinnon ja 39 haastateltavaa oli käynyt korkeakoulun. Primääriaineistossa haastateltavia 3 Primääriaineisto on tekstimäärältään yli sivua. Sekundaariaineistoa hyödynsin etsimällä siitä elementtejä, jotka mahdollisesti kiistäisivät hypoteesini ja tulkintani primääriaineistosta ja toisaalta tarjoaisivat materiaalia uusille hypoteeseille. Tässä mielessä olen hyödyntänyt koko haastatteluaineistoa. Primääriaineiston ulkopuolista aineistoa voi käyttää analyysin validiteetin varmistavaan vastakarvaan lukemiseen. Laadullisen analyysin luotettavuuden kannalta tärkeää on, että pyritään myös poikkeavien tapausten systemaattiseen etsimiseen. Keskittyminen poikkeaviin tapauksiin pakottaa tutkijan kehittämään hypoteesejaan eteenpäin ja luopumaan kestämättömistä oletuksista. (Peräkylä 1990, 171.) Suoranta ja Eskola (2000, 64) ovat myös neuvoneet puolittamaan aineiston analyysin alkuvaiheessa; toisin sanoen analysoimaan ensimmäisen puolikkaan ja sitten käyttämään toista puolikasta analyysin pätevyyden testinä. Suuren haastatteluaineiston kohdalla puolitus saa aikaan myös psykologisen efektin ; aineisto tuntuu hallittavammalta. 33\n34 34 on yhteensä 47, joista naisia on 27 ja miehiä 20. Primääriaineiston haastateltavista 30 ilmoitti elävänsä avo- tai avioliitossa, 14 identifioi itsensä joko naimattomaksi tai eronneeksi. Yhdeksän henkilöä ilmoitti koulutuksekseen peruskoulun tai kansakoulun, 14 kertoi suorittaneensa keski-asteen tutkinnon tai lukion ja 20 korkeakoulututkinnon. Primääriaineistossa 27 henkilöä ilmoitti muuttaneensa viimeisten kymmenen vuoden kuluessa vähintään kerran asuinkuntaansa. Vastaavasti 18 ilmoitti, että olivat olleet saman kunnan asukkaita viimeksi kuluneet kymmenen vuotta. Haastatteluun osallistumiselle ei asetettu mitään laite- tai kompetenssikriteerejä. Jokainen, joka oli halukas osallistumaan, sai osallistua, riippumatta siitä, minkä verran haastateltavalla oli kokemusta kodin mediateknologioista. Tähän nähden haastateltavien kodit olivat varsin medioituneita. Primääriaineistosta löytyy vain kaksi kotia, joissa ei ollut tietokonetta ja seitsemän tietokoneellista kotia, joissa ei ollut internetyhteyttä. Ne, joilla ei ollut tietokonetta kotona, pääsääntöisesti käyttivät sitä joko töissä, koulussa tai kirjastossa. Ainoastaan yksi pariskunta ei käyttänyt ikinä internetiä. Kahden kodin asukkaista kukaan ei omistanut matkapuhelinta. Yhdessä kodissa ei ollut televisiota ja yhteen kotiin ei tilattu yhtään sanoma- tai aikakauslehteä. Vastaavasti 23 ilmoitti, että heillä on vähintään kaksi televisiota ja reilusti yli puoleen kodeista tilattiin vähintään neljä lehteä. Jokaisen haastattelun alussa haastateltavia pyydettiin tuottamaan kuvaus heille tyypillisestä päivästä ja siitä, miten erilaiset mediateknologiat kytkeytyvät osaksi päivän kulkua. Seuraavaksi haastatteluissa muisteltiin kokemuksia liittyen tietokoneen, internetin ja matkapuhelimen käyttöön, opetteluun, tietokoneen ja internetin mahdolliseen kotiin tuloon ja kotikoneeseen liittyviin perheenjäsenten keskusteluihin ja neuvotteluihin. Tämän jälkeen haastateltavilta kysyttiin kotona olevasta muusta teknologiasta ja niihin liittyvistä kokemuksista ja muistoista.


Pakistan neuvottelee Talebanin kanssa - Ulkomaat - Helsingin Sanomat\nPakistan neuvottelee Talebanin kanssa\nPakistan aloitti neuvottelut Taleban-kapinallisryhmän kanssa Islamabadissa torstaina, hallituslähde kertoi. Pakistanin Taleban on taistellut hallitusta vastaan ajaakseen omaa ääri-islamistista hallintoaan. Sen iskuissa on kuollut tuhansia siviilejä. Pakistan on yrittänyt useasti aloittaa neuvotteluja Talebanin kanssa, mutta yritykset ovat aina kariutuneet ja ryhmä on jatkanut iskujaan.\nPakistan aloitti neuvottelut Taleban-kapinallisryhmän kanssa Islamabadissa torstaina, hallituslähde kertoi. Pakistanin Taleban on taistellut hallitusta vastaan ajaakseen omaa ääri-islamistista hallintoaan. Sen iskuissa on kuollut tuhansia siviilejä.


Tämä korona-arpa ei voita – kiitämme kannatuksesta – World According to Matti Jantunen\nWorld According to Matti Jantunen\nPohdiskeluja suomeksi & thoughts in English\nTämä korona-arpa ei voita – kiitämme kannatuksesta\nworldaccordingtomatti\tUncategorized\t 18 toukokuun, 2020 20 toukokuun, 2020 15 Minutes\nPohjois-Italiassa, kymmenen kilometriä Bergamosta koilliseen, on 11 500 asukkaan kaupunki, Nembro. Maaliskuussa sen väestöstä menehtyi koronasairauteen (covid-19) joka seitsemäskymmenes, enemmän kuin missään muualla koko maailmassa. Koska valtaosa kaupungin asukkaista sai tartunnan, ja heidät oli suljettu kaupungin alueelle kahden kuukauden ajaksi, Nembrosta tuli tahtomattaan elävä koronalaboratorio. Google-haku ”Nembro” ja ”corona” tuottaa noin miljoona hakutulosta. Koronaepidemiaa Nembrossa on jo nyt tutkittu melkoisesti ja tuloksista on jo nyt julkaistu lukuisia tieteellisiä artikkeleita, jotka vahvistavat tai kumoavat useita koronaepidemiaan liittyviä olettamuksia. Ne osoittavat että väestötasolla koronasairaus todella tappaa 1-2% kaikista tartunnan saaneista, että korkea tappavuus ei ole näennäistä, sitä ei voi selittää suurella piiloon jääneiden tartuntojen määrällä ja lopulta myös, että jos koronavirusta (SARS-CoV-2) vastaan voi syntyä laumaimmuniteetti ilman rokotetta, tautiin täytyy sairastua ainakin 60% väestöstä.\nYksikään näistä tuloksista ei ole odottamaton, mutta yhden kaupungin koko väestön kattavina ne vahvistavat tuhansien eri puolilta maailmaa kertyneiden hajanaisten tutkimustulosten viestejä.\nTerveyden ja hyvinvoinnin laitos (THL) ja sosiaali- ja terveysministeriö (STM) eivät ole kuitenkaan antaneet niiden häiritä omia laskelmiaan tai suunnitelmiaan.\nTekstini perustuu eräiltä osin epäsuoriin päätelmiin siitä, miten keskeiset palaset parhaiten sopisivat toisiinsa. Tämä johtuu siitä, että erityisesti THL:n johtopäätökset perustuvat keskeisesti oletuksiin, joita ei ole avattu ja STM:n päätökset tavoitteisiin, jotka on kerta toisensa jälkeen hämärretty. Pyydän jo etukäteen anteeksi, jos näin pahoitan lähimmäiseni mielen. Se ei ole tarkoitukseni.\nIhan aluksi annan tunnustuksen hallituksen politiikalle ja suomalaisten, erityisesti 70 v. täyttäneiden käyttäytymiselle. Kiitos maaliskuun puolivälissä annettujen kontaktien rajoitus- ja eristysohjeiden ja niiden pedantin noudattamisen, tilanne Suomessa on tällä hetkellä hyvä, itse asiassa erinomainen. Päivittäiset uudet tartunnat ovat alentunut yhtäjaksoisesti viisi viikkoa, 200-300 huippulukemista muutamaan kymmeneen, kuolemantapaukset muutamaan ja tehohoidossakin on enää 25 covid potilasta. Olemme kadehdittavissa asemissa painamaan tarttuvuusluvun nykyisestä, R0 = 0,6 ..0,8, edelleen R0 < 0,5 ja siten tukahduttamaan epidemian tasolle, jossa jokseenkin jokainen uusi tartunnan kantaja ja hänen kontaktinsa voidaan jäljittää ja määrätä karanteeniin tai hoitoon siihen saakka kunnes hän paranee tai osoittautuu terveeksi. Tämä avaa nopeimman ja turvallisimman tien yhteiskunnan avaamiseen. Se edellyttää tietenkin terveysvalvonnan jatkuvaa varuillaan oloa, tilanteen seurantaa, valmiuden ylläpitoa ja tarvittaessa nopeaa reagointia niin kauan kunnes covid tilanne on vähintäänkin Shengen-alueella ja meidän lähiympäristössämme luotettavasti hallinnassa. Suomalaisten elämää, kansalaisyhteiskuntaa ja taloutta tällaisen terveysvalvonnan valppauden säilyttämisen ei tarvitse rajoittaa kuin minimaalisesti ja se tulee määrättömästi halvemmaksi kuin nykytilanne. Tämähän alkaa siis näyttää aamunkoitolta yön painajaisten jälkeen.\nMiksi siis ole yhä huolissani? Koska STM:n ja sen kautta hallituksen asiantuntijaorganisaationa huomattavaa ohjausvaltaa käyttävän THL:n asiantuntijat eivät näe nykyistä tilannetta mahdollisuutena vaan uhkana, epidemia on jo hidastunut liikaa. Tätä he ovat toistaneet vaihtelevin sanakääntein. THL on kulkenut ja kulkee edelleen Ruotsin epidemiajohtajan, Anders Tegnellin, henkisessä talutuksessa ja nojaa tämän vuoksi vaarallisella tavalla harhaisiin uskomuksiin covid epidemian suhteen.\nNämä uskomukset ovat tiivistetysti seuraavat: (i) viruksen tartuntakuolleisuus on tavallisen influenssaviruksen luokkaa; (ii) näkyvien tautitapausten takana piileskelee monikymmenkertainen määrä tunnistamattomia, kantajalleen harmittomia mutta silti tartuttavia tapauksia; (iii) covid epidemian tukahduttamisen haitat olisivat hyötyjä mittavammat ja ulottuisivat paljon pitemmälle tulevaisuuteen, ja [rokotteen puuttuessa] em. syistä johtuen (iv) antamalla väestön hallitusti sairastaa epidemia, suojataan vähimmin kokonaisvahingoin väestö, talous ja laajasti koko yhteiskunta muutoin väistämättömiltä uusilta epidemian aalloilta.\nHetemäen työryhmän raportti (Koronakriisin vaikutukset ja suunnitelma epidemian hallinnan hybridistrategiaksi, 3.5.2020), perustuu epidemiaskenaarioiden osalta THL:n mallinnuksiin eikä siinä edes esitetä vaihtoehtoa, jossa R0 < 1,0, ts. epidemia voisi tukahtua. Käsitellyissä vaihtoehdoissa R0 = 1,2…1,8, ja matalin R0 esitetään ongelmallisimpana, koska väestön sairastaminen laumasuojaan saakka kestäisi siinä pisimpään! Sellaista skenaariota, jossa väestön sairastaminen yritettäisiin minimoida eikä laskettu.\nWHO:n Covid-19 tutkimustietokantaan oli 14.5. mennessä kertynyt 18 430 uutta tutkimusraporttia ja julkaisua SARS-CoV-2 viruksesta, covid sairaudesta ja -epidemiasta, ja uusia lisätään yli 800/vrk. Hetemäen raportissa ei viitata niistä yhteenkään, eivätkä ne näytä muutoinkaan vaikuttaneen THL:n tai STM:n käsityksiin covid epidemiasta tai käsityksiin perustuviin päätöksiin.\nSuuri joukko suomalaisia asiantuntijoita on helmi-maaliskuun vaihteesta pitäen kiistänyt nämä uskomukset. He, siis me olemme jakaneet näkemyksemme mm. WHO:n ja laajan kansainvälisen kollegajoukon kanssa. Olemme olleet äärimmäisen huolissaan siitä, mihin ylläkuvatut uskomukset ovat viemässä suomalaisten terveyden, kansalaisoikeudet ja elämän sekä Suomen talouden ja yhteiskunnan.\nOlemme tehneet kaikkemme, että varoituksemme kuuluisi ja vaikuttaisi. Yrityksemme tuoda päättäjille uutta tietoa ja vaikuttaa sen kautta olivat kuin puhumista pimeän talon massiiviselle tammiovelle. Vielä pari viikkoa sitten päätetyt ja kesäkuussa toteutettavat rajoitusten purkupäätökset perustuivat em. uskomuksia toistavaan Hetemäen työryhmän tilanneanalyysiin.\nMikä THL:n analyysissä on pielessä, ja miksi me tiedämme sen nyt\nTHL lähti maaliskuussa mallintamaan ja ohjaamaan covid tautia influenssaepidemiana, jonka tartuntakuolleisuus (IFR) on 0,04 – 0,2%. Epidemia menisi ohi kuten aikaisemminkin ja tuottaisi väestölle laumaimmuniteetin, kunhan sairastuneiden määrä saavuttaisi 60 – 75% väestöstä. Tilanne pysyisi hallinnassa kunhan tehohoitokapasiteetti riittäisi vakavimpien keuhkokuumetapausten hoitamisen.\nKun covid diagnoosin saaneista sekä Suomessa että maailmalla alkoi kuitenkin kuolla useita prosentteja, THL tarjosi selitykseksi piilotartunnat, että tartunnan saaneita on todellisuudessa 20-30 kertaa enemmän kuin covid diagnoosin saneita. Heistä valtaosa sairastaisi taudin kuitenkin niin vähäisin oirein, että eivät käy lääkärillä, mutta levittävät silti tautia ympärilleen. Kun diagnostisoituja sairaustapauksia oli esimerkiksi sata, tunnistamattomia olisi jo 2000 – 3000. Niiden etsiminen ja löytäminen olisi toivoton urakka, johon ei kannattasi panostaa. THL ohjeistikin maaliskuun puolivälistä eteenpäin testaamaan vain rajattuja ryhmiä, ei kaikkia oireisia ja keskittymään tartuntojen jäljittämisen sijaan epidemian etenemisnopeuden ohjaamiseen tehohoitokapasiteetin puitteissa.\nDramaattiset uutiskuvat helmikuussa Wuhanista, maaliskuussa Lombardiasta, huhtikuussa New Yorkista ja Madridista kuitenkin osoittivat, että kyseessä oli jotakin aivan muuta kuin kausi-influenssa. THL:n olettama tartuntakuolleisuus oli ainakin kertaluokkaa liian alhainen. Julkaistujen väestötason tartuntakuolleisuusarvioiden (IFR) valtaosa on asettunut välille 0,7 – 2,3%. THL pitäytyi kuitenkin edelleen selityksessä, että kunhan tunnistamattomien tartuntojen määrät selviävät, ne osoittautuvat paljon muiden olettamia suuremmaksi. Samalla pienenisi tartuntakuolleisuusarvio ja lähenisi laumaimmuniteetin edellyttämä taso.\nTämä toivo kaatui pienessä Pohjois-Italialaisessa Nembron kaupungissa. Sen 11 500 asukkaasta kuoli covid epidemian aikana 11.4. mennessä 194, kun vastaavan ajanjakson kuolemantapausten odotusarvo oli 32. Erotus, 162 kuollutta, on 1,4% kaupungin koko väestöstä. Nembrossa mitattu Covid sairauteen liitetty väestökuolleisuus (PFR) on siis 1,4%. Se määrittää samalla tartuntakuolleisuuden minimiarvon Nembrossa 7-35 kertaa THL:n alun perin Suomelle olettamaa covid sairauden tartuntakuolleisuutta suuremmaksi. Piiloon ei jäänyt ainoakaan tartunnan saanut, koska jokaisen, vauvasta vaariin oletettiin saaneen tartunnan. Nembrosta 70 km etelään on 4700 asukkaan Castigliano d’Adda, jossa covid epidemia Italiassa alkoi helmikuun puolivälissä. Sen asukkaista sairauteen kuoli 15.4. mennessä 1,3% (PFR).\nPohjois-Italian covid kuolemien määrää on selitetty vanhojen ja sairaiden suurella väestöosuudella. Sekä Nembrossa että Castigliano d’Addassa yli 70 v, ikäisten osuus väestöstä on 17,4%, Suomessa 15,9%. Ero selittyy Italialaisten alhaisemmilla sydän- ja verisuonitauti- ja diabetesmäärillä, ja tästä johtuen 2 v. suomalaisia pitemmällä eliniällä. Eivät nämä erot paranna suomalaisten covid ennustetta ainakaan Italialaisiin verrattuna.\nKun uusien testattujen tautitapausten päivittäinen määrä kääntyi Suomessa huhtikuun toisella viikolla laskuun, THL:ssa ja STM:ssa ei enää uskottukaan kontaktien rajoituksilla olleen keskeistä vaikutusta tartuntojen vähenemiseen, vaan ilmeisesti pääteltiin, että tartunnan saaneiden osuus alkoi lähestyä laumasuojaa, ja taudin tartuntakuolleisuus saattaisi sittenkin osoittautua vain murto-osaksi siitä, mitä muualla maailmassa kuvitellaan. Odotukset asetettiin nyt verestä mitattaviin vasta-aineisiin, jotka jälkikäteen osoittavat tartunnan.\nMuualta maailmasta tulleet covid sairauden tartuntakuolleisuusarviot [kts. edellinen blogini: Koronaepidemian torjunta: ei rahat vai henki vaan rahat ja henki] eivät perustuneet aivan yhtä suoraan ja konkreettiseen dataan kuin Nembrossa. Silti niissäkin huomioitiin, että eivät vain tartunnan saaneiden vaan myös covid sairauteenn kuolleiden määrät oli aiemmin arvioitu liian alhaisiksi. Kuolleiden määriä korjattiin vertaamalla niitä epidemian aikaiseen ylimääräiseen kokonaiskuolleisuuteen, joka ylitti rekisteröityjen covid kuolleiden määrän yleensä 20…400%. Tartuntojen määrät taas alkoivat osoittautua väestön vasta-ainetutkimusten lisääntyessä 2-4 kertaa diagnostisoituja suuremmaksi. Piilotartuntojen määrät ovat silti osoittautuneet vain kymmenes- kahdeskymmenesosiksi oletetuista.\nMyös THL alkoi selvittää vasta-ainetesteillä, kuinka suurella osalla pääkaupunkiseudun väestöstä tartunta on jo ollut. Tulos oli shokki THL:lle, mutta vastasi muualta maailmasta saatuja tuloksia. Tartunnan oli saanut pääkaupunkiseudulla alle prosentti väestöstä ja muualla Suomessa epäilemättä vielä vähemmän. Piilotartuntoja löytyi, mutta ne kaksin-kolminkertaistivat, eivät monikymmenkertaistaneet arviota tartunnan saaneiden määrästä.\nViimeiseksi oljenkorreksi laumaimmuniteettia tavoitteleville jäi mahdollisuus, että siihen saattaisi sittenkin riittää jo 10…20% osuus tartunnan saaneita.\nCastigliano d’Addasta (13.4) ja Nembrosta (20.4.) valmistuneet väestön vasta-ainetulokset vievät pohjan tältäkin toiveelta. Tartunnan saaneiden osuus väestöstä osoittautui näissä kaupungeissa 66 ja 60%:ksi, korkeimmaksi missään mitattuun. Tätä alemmalla tasolla laumaimmuniteettia ei siis ainakaan olisi odotettavissa.\nPysähtyikö tartuntojen nousu 60…66% kohdalla nimenomaan laumasuojaan? Soisin että näin olisi. Sen hinta molemmissa kaupungeissa oli nimittäin kova, joka seitsämännenkymmenennen kaupungin asukkaan elämä. Vakava sairaus jättää pysyvän keuhko- tai munuaisvaurion vielä useammalle, mikä vaikuttanee kuolleisuuteen vuosia. Vuoden, parin mittaan tiedetään paljon enemmän. Castigliano d’Adda ja Nembro naapurinsa Alzanon kanssa saattaa olla ainoat paikkat maailmassa, jossa laumaimmuniteetti SARS-CoV-2 virusta vastaan on toteutunut. Niistä tuli tahtomattaan eläviä covid laboratorioita ja niiden asukkaista tieteellisen mielenkiinnon ja seurannan kohteita pitkälle tulevaisuuteen.\nIkäihmisten riski on suurin – mutta lyhentääkö covid lopulta elämää?\nKaikki ovat kuulleet, että valtaosa covid kuolemista kohdistuu ympärivuorokautisen hoivan varassa eläviin, keskimäärin 84-vuotiaisin vanhuksiin, joilla on jokin perussairaus. Näiden ihmisten keskimääräinen jäljellä oleva elinaika lasketaan kuukausissa eikä vuosissa ilman covid tartuntaakin. Elämä hiipuu hiljaa, ja saattohoidon käynnistää tavallisimmin jokin infektio – miksi ei sitten covid?\nKuinka paljon covid kuolema tutkitusti lyhentää elämää? Tulos [Italia, Wales] oli että podettujen pitkäaikaissairauksien vaikutukset huomioiden covid tautiin kuollut mies menettää keskimäärin 13 vuotta ja nainen 12 vuotta elämästään. Kyse ei siis suinkaan ole elämän viime hetkien lyhentämisestä.\nAivan vastaavaa harhaa tästä nk. sadonkorjuuefektistä [epidemiologiassa ’harvesting effect’] tyrkytettiin kauan selitykseksi mm. ilman saasteiden aiheuttamiin kuolemantapauksiin, ja myös niiden osalta ilman saasteiden osoitettiin lyhentävän elämää vuosilla, ei viikoilla.\nSuomen koronaepidemiasta yli- ja ulos pääsemisen vaihtoehdot? Tukahduttaminen, laumaimmuniteetti, hybridi, joku-tulee-ja-rokottaa\nTukahdutamisvaihtoehdon on THL torjunut kerta toisensa jälkeen jyrkin sanoin – palaamme siihen tuonnempana. Laumaimmuniteetin tavoittelemisen ovat [toistuvasti] kiistäneet pääministeri Sanna Marin, sosiaali- ja terveysministeri Krista Kiuru, kysyttäessä myös THL:n Terveysturvallisuusosaston johtaja ja hallituksen ykkösauktoriteetti Mika Salminen.\nVielä pari viikkoa sitten, kun alussa listaamani uskomukset (i) … (iv) olivat voimassa, Suomen vaihtoehdoksi esitettiin nk. hybridimalli. Sitä ei ole avattu kovinkaan selvästi. Kai Mykkänen kysyi eduskunnassa (29.4.), Pääministeri Marin, te olette toistanut, että strategia on minimoida tartunnat. Salminen puhuu niiden lisäämisestä. Vain toinen totuus voi olla voimassa kerralla. Marin vastasi, että hallitus ei ole missään vaiheessa tavoitellut sitä, että mahdollisimman moni suomalainen sairastaisi tämän taudin. THL:n Salminen kantoi seuraavana päivänä julkisesti huolta siitä, että epidemia on jo hidastunut liikaa.\nLaumaimmuniteetin tavoite on siis poissuljettu, samoin tukahduttaminen. Sanana hybridi tarkoittaa yhdistelmää, tässä tapauksessa laumasuojapolitiikan, joka edellyttää, että n. 2/3 suomalaisista sairastaa jollakin aikavälillä covid taudin, ja testaa-eristä-jäljitä-hoida politiikan, jota on vuosisadat käytetty nimenomaan epidemioiden tukahduttamiseen. Yhdistelmä ei ole periaatteessa mahdoton: laumaimmuniteetti tukahduttaa epidemian. Salminen puhui jarruttamisesta … tasapainoilua sen kanssa, että pystyttäisiin elämään mahdollisimman normaalisti, mutta samaan aikaan epidemia ei kiihtyisi…\nHybridistrategia, testaa-eristä-jäljitä-hoida tavoitteena laumaimmuniteetti\nTiedän kyllä, että laumaimmuniteettitavoite on kielletty, mutta jos tavoite on sittenkin jokin muu, se olisi viimeistään nyt ennen merkittävää rajoitusten purkamista kerrottava suomalaisille.\nKäyn seuraavassa läpi pelkistetyn laskuharjoituksen, jossa tavoitteena on hybridistrategian mukaisesti tartuttaa yhden vuoden kuluessa oletettu laumaimmuniteetin vaatima osuus Suomen väestöstä, ja samalla testata, eristää, jäljittää ja hoitaa tartunnan saaneet ja sairastuneet. Kehittyneempi epidemiamallinnus toisi tietenkin tarkennuksia ja yksityiskohtia ja ennen kaikkea se tuottaisi tapahtumille kausaalisen aikasarjan. Kokonaisarviota sairastuneiden, tehohoitoa tarvitsevien ja kuolevien määristä se ei kuitenkaan voi olennaisesti muuttaa.\nSkenaarion lähtöoletukset: (i) Covid tartunnan tähän mennessä saanut alle 1% väestöstä, niin pieni osuus, että se voidaan laskennassa unohtaa, (ii) tartuntakuolleisuutena käytetään IFR=1,0%, (iii) vaikka pitkäaikaisesta immuniteetista ei ole varmuutta, laumaimmuniteetin edellytykseksi oletetaan, että tartunnan tulee saada 60% väestöstä, (iv) tartunnasta epäillyt asetetaan karanteeniin á 2 vko, (v) Keskimääräinen tehohoidon aika on THL:n mukaan 12 vrk.(*. Kaikki tulokset ovat yhden vuoden ajalle tasan jaettuja vuorokausikeskiarvoja.\n*) THL arvioi keskimääräiseksi tehohoitojaksoksi 12 vrk. Suomen sairaaloissa on 17.5. mennessä tehty covid tehohoitovuorokausia vain 3080, ts. lukusuhteena 10,3 vrk. jokaista kuollutta covid potilasta kohden. Joko valtaosalle covid kuolleista ei ole annettu lainkaan tehohoitoa, tai tehohoidon vaikuttavuus on ollut vaatimatonta.\nOta sinäkin taskulaskin esiin tai avaa Excel.\nTartunnat: 60% x 5,5 miljoonaa suomalaista = 3,3 miljoonaa tartuntaa/vuosi => 9100 tartuntaa/vrk (testaa n. 10 kertainen määrä, 100 000/päivä)\nKaranteenivuorokaudet: 14 vrk x 3,3 miljoonaa tartunnan saanutta = 46 miljoonaa karanteenivrk => keskimäärin karanteenissa joka päivä 126 000 suomalaista (eristä…)\nJäljitettävät: Jos kultakin tartunnan saaneelta löytyy keskimäärin 7 kontaktia, jäljitettävänä on samanaikaisesti noin miljoona suomalaista. Myös heistä ainakin suuri osa olisi määrättävä karanteeniin (…jäljitä).\nTehohoito: Tartunnan saaneista 3,3 miljoonasta suomalaisesta tehohoitoa saa 1% 33 000 tehohoitojaksoa x 12 vrk = 400 tuhatta tehohoitovrk. => 1100 tehohoitopaikkaa (hoida)\nKuolemat: Tartunnan saaneista kuolee 1,0% x 3,3 miljoonaa = 33 000 vainajaa = 600 hautausta/lauantai.\nTulos on tietenkin absurdi, painajaisskenaario. Mutta tämä ei johdu laskuvirheistä, joten se havainnollistaa tukahduttamiseen tarkoitetun testaa-eristä-jäljitä-hoida -politiikan ja laumasuojaa tavoittelevan epidemian jarruttamispolitiikan yhdistämisen mahdottomuuden.\nTalous, joka on pitkälle sama asia kuin ihmisten kulutuskäyttäytyminen [ravintoloiden, kulttuuri- ja matkailupalveluiden käyttö, kotitalouksien ja ihmisten omat hankinnat, investoinnit ja remontit, ym], ei voisi tietenkään missään tapauksessa normalisoitua tällaisen painajaisskenaarion aikana – eikä tämä riipu lainkaan voimassa olevista tai puretuista rajoituksista. Minkähänlaista olisi kansalaisten päivittäinen työssäkäynti ja työnteko tuollaisen vuoden aikana? Kyseessä olisi siis myös kansantaloudellinen, sosiaalinen ja yhteiskunnallinen painajaisskenaario siinäkin tapauksessa että sairastuttamalla koko kansa saataisiin niille, jotka onnistuisivat päättämään epidemiavuoden jopkseenkin terveenä, lopulta pitkäaikainen laumaimmuniteetti. Parhaassa tapauksessa tämä saavutettaisiin samoihin aikoihin kun rokote saadaan käyttöön, pahimmassa tapauksessa ei koskaan.\nKatsotaanpa sittenkin vielä kerran se tukahduttamisskenaario\nMoni viisaskin täällä Lännessä [Friedman, Soininvaara, ym.] uskoo aivan ilmeisesti, että immuniteetti, rokottamalla tai sairastamalla, on ainoa tapa pysäyttää tarttuva tautiepidemia, että tämä on kumoamaton luonnonlaki johon kaikkien on vain alistuttava. Mutta tämä ei ole ikiaikainen luonnonlaki vaan uusi dogmi, jota esim. WHO yrittää kaikin keinoin torjua [ja Trump torjua WHO:a]. Kokemus ei dogmia tue, eikä näin onneksi uskottu esim. keuhkoruton, koleran, lavantaudin, tuberkuloosin, Ebolan, SARSin tai MERSin kohdalla [yhtäkään niistä ei ole hävitetty eikä yhteenkään ole rokotetta], eikä ole suuressa osassa maailmaa uskottu myöskään covid taudin kohdalla. Kuka ja miksi on nyt saanut meidän pallonpuoliskollamme monen maan terveysviranomaisetkin uskomaan ja uskottelemaan että covid sairauden tukahduttaminen on mahdoton vaihtoehto: se joko aiheuttaisi entistä pahemman uuden sairausaallon tai sulkisi ihmiset pysyvästi neljän seinän sisään ja tuhoaisi kansantaloudet.\nKiertääkö netissä jonkinlainen päivitetty versio Siionin viisaiden pöytäkirjoista?\nItä-Aasiassa [Kiina, Hong Kong, Taiwan, Etelä-Korea], sekä Australiassa ja Uudessa Seelannissa covid-19 epidemiat tukahdutettiin 3-5 viikossa Wuhania lukuun ottamatta, missä se kesti kaksi kertaa kauemmin. Tukahduttamisen testaa-eristä-jäljitä-hoida menetelmät löytyivät historiallisista kokemuksista, oppikirjoista ja WHO:n ohjeista. Niitä oli käytetty edellisten tappavien koronavirusten SARS (2003) ja MERS (2015-2017) epidemioiden torjunnassa ja niitä täydennettiin innovatiivisilla mobiili-ICT sovelluksilla. Tukahduttamiselta ja paluulta mahdollisimman normaaleihin oloihin ei Itä-Aasiassa edellytetty, että SARS-CoV-2 virus katosi maailmasta, eikä sillä tarkoitettu edes sitä, että uusia tautitapauksia ei lainkaan ilmenisi, vaan että kaikki uudet tapaukset kyetään havaitsemaan nopeasti, tartuntaketjut eteen- ja taaksepäin jäljittämään, tartunnan mahdollisesti saaneet eristämään ja sairastuneet hoitamaan, ja että näiden määrät pidetään niin alhaisina että ne eivät olennaisesti vaikuta yhteiskuntaan, talouteen eikä terveiden jokapäiväiseen elämään. [Vrt. Tuberkuloosi oli 60-luvulle saakka Suomessa yksi johtavista kuolinsyistä, ja Suomeen tulee ulkomailta edelleen keskimäärin 30 pääasiassa lääkeresistentin tuberkuloosin tartuttamaa vuodessa. Niitä ei kuitenkaan päästetä leviämään, eivätkä ne siksi hallitse meidän elämäämme.]\nTukahduttamisstrategian tavoite on päästä nopeasti eroon kalliista ja summittaisista massarajoituksista ja siirtyä kohdennettuihin ja lyhytaikaisiin yksilörajoituksiin. Massarajoitukset puuttuvat syvästi kansalaisten perusoikeuksiin ja vapauksiin ja me maksamme niistä käsittämättömän korkeaa inhimillistä, sosiaalista, taloudellista ja yhteiskunnallista hintaa. Kuitenkin meillä Lännessä suhtaudutaan äärimmäisen torjuvasti nimenomaan yksilörajoituksiin.\nAutoritatiivisessa Idässä asetetaan tuhat sairasta karanteeniin muutamaksi viikoksi, jotta he eivät tartuttaisi miljoonaa vapaana liikkuvaa tervettä. Meillä liberaalissa Lännessä sensijaan asetetaan miljoona tervettä karanteeniin kuukausiksi, jotta he eivät saisi tartuntaa tuhannelta vapaasti liikkuvalta sairaalta.\nJa mekö siis olemme niitä viisaampia ja humaanimpia?\nItä-Aasiassa tukahduttamisvaihtoehto on testattu pienissä ja suurissa, autoritatiivisissa ja demokraattisissa maissa. Se toimii ja lopettaa covid epidemian lyhyeen. Alueen 1 500 miljoonaa asukkaan keskuudesta on covid kuolemia kertynyt yhteensä vain pari prosenttia maailman kokonaismäärästä. Päivittäin koko tuolla alueella kuolee covid sairauteen nyt suurin piirtein yhtä monta kuin Suomessa ja kymmenesosa siitä mitä Ruotsissa. Epidemian vaikutukset työllisyyteen, sosiaaliseen elämään ja ihmisten liikkuvuuteen ovat jääneet lyhytaikaisiksi ja paikallisiksi sekä Eurooppaan ja Amerikkaan verrattuna vähäisiksi.\nTukahduttaminen on vain tilapäinen ja lyhytaikainen ratkaisu, ja sen hinta on todella kova… Tukahduttaminen antaa sellaisen mielikuvan, että tämä voitaisiin kadottaa maailmasta, kun se ei vaan ole realistista… talous ja ulkomaankauppa pysyvät kiinni vuoden loppuun. Sitten meillä ei yhtäkkiä ole rahaa ostaa sitä rokotetta, kun se joskus tulee. Nämä meillä kerta toisensa jälkeen toistetut pelottelumantrat ovat yksiselitteisesti ristiriidassa Itä-Aasian todellisuuden kanssa. Senenempää SARS (2003) kuin MERS (2015-7) epidemioiden tukahduttaminen kuin Covid-19 epidemiankaan tukahduttaminen Itä-Aasiassa eivät ole johtaneet katastrofaaliseen toiseen/kolmanteen aaltoon, taloudelliseen umpikujaan tai vankilanomaiseen yhteiskuntaan.\nVihreä kansanedustaja Atte Harjanne porautui THL:n malliskenaarioiden sisälle ja hänen johtopäätöksensä on, että Tukahduttamisen epäonnistuminen ei näissä skenaarioissa ole mallinnuksen tulos vaan sisään rakennettu oletus.\nPerjantaina, toukokuun 15. päivänä. Suomen covid politiikka näytti todella alkavan kirkastua. Hallituksen tiedotustilaisuudessa aamulla pääministeri Sanna Marinin mukaan hallituksen näkemys oli, että covid-19 virusepidemia ei saisi levitä Suomessa ollenkaan. Tähän vaikuttaa Marinin mukaan se, että ei ole tiedossa, tuoko sairastaminen immuniteettia. Samana iltana THL:n pääjohtaja Markku Tervahauta linjasi YLE-1 Marja Sannikan haastattelussa, että covid-19 virus pitää tukahduttaa Suomessa. Lauantain HS:ssa Mika Salminen vakuutti jälleen, että tukahduttaminen ei ole mahdollista. Sunnuntain HS:ssa Tervahaudan mukaan ristiriitaa ei ole. Yhteinen näkemyksemme on epidemian leviämisen estäminen ja tartuntojen mahdollisimman tehokas ehkäisy hybridistrategian mukaisesti. Hetkiseksi kirkastunut kuva hämärtyi jälleen\nHämärä on jälleen laskeutunut. Olemme lähtöruudussa.\nMihin päämäärään hallitus hybridistrategiallaan pyrkii? Tietääkö hallitus sitä itse? Jos ei, niin kuka sen tietää? Kuka ja missä siitä päättää? Epidemian tarkoituksellisella tukahduttamatta jättämisellä ja säästöliekillä polttamisella voi olla vain yksi järjellinen tavoite, laumaimmuniteetti. Jos tavoite on jokin toinen, suomalaisilla on oikeus kuulla se pääministerin suusta, siis niin, että ne asiantuntijat, joita hallitus toistamiseen julistaa hyvin tarkalla korvalla kuuntelevansa eivät sitä seuraavana päivänä kumoa tai vesitä.\nEpidemian tarkoituksellinen pitkittäminen ylläpitää hallituksen julkisuushegemoniaa, yhteiskunnallisia, sosiaalisia ja taloudellisia poikkeusolosuhteita sekä kansalaisten pelkoja omasta ja läheistensä toimeentulosta, tulevaisuudesta ja elämästä. Se myös keskittää kulttuuritarjontaa, rajoittaa olennaisesti kansalaisten oikeutta yrittämiseen, yhdistystoimintaan ja uskonnon harjoittamiseen, ja erikseen miljoonan suomalaisen oikeutta vapaaseen liikkumiseen ja toistensa tapaamiseen – kaikki perustavia kansalaisoikeuksia – sekä mahdollistaa hallitukselle uusien etuisuuksien luomisen ja niiden jakamisen. Yhdessä nämä muodostavat kertaluokkia suuremman vallankäyttö- ja Isoveli-Valvoo-vaaran kuin yksityisyydensuojafundamentalistien kammoama SARS-CoV-2 viruksen kantajien seuranta kännykkäsovelluksen avulla. Ne ovat myös pitkälle toistensa vaihtoehtoja.\nMyllärniemi, M. & Vapaaksi covid-19 sta -työryhmä (2020). Vapaaksi covid-19 sta. https://www.erooncovid-19 sta.fi/eroon_covid-19 sta_muistio.pdf\nHetemäen työryhmän raportti:\nWHO Covid-19 database:\nThomas Friedman, New York Times:\nOsmo Soininvaaran blogi\nAtte Harjanteen blogi\nI am Matti Jantunen, retired environmental health scientist, living in Kuopio, Finland, with PhD. from UNC Gillings School of Global Public Health in Chapel Hill, NC, USA, and work history in Finland, the US and Italy. Aside of my professional career I am heavily involved in voluntary church activities, and have always had keen interests in politics and history.\tNäytä kaikki worldaccordingtomatti kirjoitukset\nJulkaistu 18 toukokuun, 2020 20 toukokuun, 2020\nPrevious Post Koronaepidemian torjunta: ei rahat vai henki, vaan rahat ja henki\nNext Post Koronatilanne on hyvä – miksi huolestua?\n16 vastausta artikkeliin “Tämä korona-arpa ei voita – kiitämme kannatuksesta”\nAntti Saarnio sanoo:\n19 toukokuun, 2020 3:38 am\nKiitos Matti. Erinomainen kirjoitus. Tutkin itse huhtikuussa Castiglione D’Addan kylän kuolleisuutta. Siellä oli 1.3% kylästä 1.2-15.4 välisenä aikana.\n19 toukokuun, 2020 6:39 pm\nKiitos, erinomainen artikkeli jonka luin suurella mielenkiinnolla. Epidemia Italiassa todella alkoi Castiglione d’Addasta ja vasta-ainetestit osoittivat siellä lähes 70% saaneen tartunnan. Tilanne ja tulokset ovat hyvin samalaiset kuin Nembrossa.\nPäivitysilmoitus: THL:n emeritusprofessorin pysäyttävä viesti: Tässä Suomi meni vikaan – verkkouutiset.fi\n19 toukokuun, 2020 11:28 am\nLoistava juttu taas, kiitos.\nKuulin kritiikkiä, että kirjoittajan yhteystiedot on vaikea löytää, että ”kuka on Matti”?. Ja näin on – pitää tajuta klikata yksi blogipostaus erikseen näkyviin, että näkee tuon alatunnisteen. Siinäkään ei kyllä mainita kirjoittajan nimeä. Kannattaisi lisätä kirjoittajan tiedot myös sivupalkkiin ja/tai yläosaan.\n19 toukokuun, 2020 8:24 pm\nToden totta. Suurkiitos huomauttamisesta. Olen jo korjannut alustavasti ja korjaan vielä vähän lisää.\nJuha Tervala sanoo:\n19 toukokuun, 2020 4:52 pm\nLoistava kirjoitus, kiitos Matille!\n20 toukokuun, 2020 8:59 am\nMinua kiinnostaisi pohjoisitalialaisten keuhkojen lähtötaso; voisiko tupakoinnin määrästä päätellä mitään suhteessa kuolleisuuteen. Oletus: Pohjois-Italian riskiryhmät polttavat enemmän kuin Suomen vastaavat.\n20 toukokuun, 2020 10:57 pm\nPohjois-Italian tietoja ei minulla ole erikseen, mutta koko Suomen ja Italian tupakointitasoista kyllä. v 2015 suomalaisista tupakoi 20,8%, Italialaisista 23,8%. Tupakointihistoriaon tietenkin myös tärkeä. WHO:n yksityiskohtaisemmassa vertailussa v. 2000 suomalaisista 15-25 v. ikäisistä tupakoi 31%, 26-54 v. 33-34%, 55-69 v. 22% ja 70+v. 10%. Italialaisten vastaavat prosentit ovat 20%, 32-33%, 15%, ja 11%. Nämä erot tuskin voivat selittää kuolleisuuseroja. Sitäpaitsi, koska me emme vielä tiedä tartuntojen määrää Suomessa, me emme myöskään tiedä tartuntakuolleisuutta eikä meillä ole mitään perustetta olettaa, että se poikkeaisi johonkin suuntaan esim Italiassa mitatusta.\nToke Lahti sanoo:\n20 toukokuun, 2020 8:03 pm\nTodistaano Nembro ja nää muut pikkukylät sekä laumasuojan olemassaolon, että siihen tarvittavan tartuntatason?\nVois kuvitella, että eniten vaadittavaan tartuntatasoon vaikuttaa sosiaaliset tavat?\n20 toukokuun, 2020 11:40 pm\nKiitos, oivaltava kysymys. Nembroa kutsuisin pikkukaupungiksi, siellä on väkeä saman verran kuin Maarianhaminassa. Tulokset viittaavat siihen, että laumasuoja saattaa olla mahdollinen, ja osoittavat, että niissä olosuhteissa se edellyttäisi vähintään 60% tartuntaosuutta. Laumasuojan kestosta ne eivät kerro mitään.\nKysymyksen seuraava osa on kiinnostava. Laumasuojaan vaadittava tartuntojen osuus ei todellakaan ole luonnonvakio. Sillä on tilastollinen väestötason arvo, joka ei auta yksilöä, jolta immuniteetti puuttuu hänen kohdatessaan viruksen tartuttajan – vaikka kaikki muut jo olisivat immuuneja taudille. Laumasuojan vaatimukset riippuvat sekä viruksesta, jolla on käytössään vain ihmisen paranemisen tai kuoleman rajaama aika ehtiä seuraavaan ihmiseen, että sen ihmisyhteisön käyttäytymisestä, johon nämä ihmiset kuuluvat. Italialaiset ovat tunnetusti vilkasta väkeä, pohjoisitalialaisetkin, olen asunut siellä muutaman vuoden. Kun tartuntojen määrä näissä pikkukaupungeissa kipusi kohti maksimia, siellä kuitenkin vallitsi kuolemanpelko ja ulkonaliikkumiskielto. Sellaisista sosiaalisten kontaktien verkostoista ja määristä, joissa laumasuoja käytännössä testattaisiin, oltiin niin kaukana kuin mahdollista.\nMika Hyytiäinen sanoo:\n23 toukokuun, 2020 10:00 pm\nPohdin omassa blogissani esittämääsi näin https://blogit.apu.fi/pimeydenprofessori/laumasuoja-vai-yksilonsuoja-ruton-ja-koleran-valissa/. Idässä moni asia on eri lailla ja se pitää meilläkin hyväksyä. Olisi kiinnostavaa kuulla, mitä ”tukahduttaa” pidemmällä juoksulla tartuntamäärinä tarkoittaa, muutenkin ilmaistuna kuin ”mahdollisimman vähän” koska sanaan mahdollisimman liittyy niin monta muuta tekijää kuin epidemiologia.\n24 toukokuun, 2020 2:09 pm\nTämä ’Itä’ on vähintään yhtä heterogeeninen alue kuin ’Länsi’. Koronaepidemian tehokkaimmin tukahduttaneeseen ’Itään’ kuuluvat Kiinan ja Etelä-Korean lisäksi mm. Australia ja Uusi Seelanti sekä Intian eteläisin osavaltio, Kerala. Niihin kuuluu vasemmisto- ja oikeistovetoisia, rikkaita ja köyhiä, liberaaleja demokratioita ja autoritatiivisia diktatuureja. Ne edustavat sekä kaikkia maailman valtauskontoja että valtionateismia. Yhteistä kulttuuritaustaa niillä on vähemmän kuin koronan torjunnassa epäonnistuneilla Italialla, Espanjalla, Englannilla, Ruotsilla, USA:lla, Venäjällä ja Brasilialla. Edellistä ryhmää yhdistää epidemian ennakoiva ja tavoitteellinen tukahduttaminen vuosisatoja testatuilla ja WHO:n suosittelemilla yhteisöllisillä menetelmillä, jälkimmäisiä taas yhteiskunnan fatalistinen alistuminen epidemian väistämättöminä pidettyihin seurauksiin ja jälkien korjaamiseen yksilötason sairaanhoidolla.\nEpidemia tukahtuu silloin kun yksi sairastunut tartuttaa keskimäärin vähemmän kuin yhden terveen, R0<1,0, mitä pienempi R0, sitä nopeammin. Vaihtoehdot ovat joko taudille immuunien terveiden osuuden (i) kohoaminen sairastamisen tai (ii) nostaminen rokottamisen kautta riittävän korkeaksi, tai sosiaalisten kontaktien (iii) väheneminen tai (iv) vähentäminen niin alas, että yksi tartunnan kantaja ei ehdi taudin tarttuvan vaiheen aikana keskimäärin tartuttaa edes yhtä tervettä. Koska kyseessä on tilastollinen tapahtuma, viimeisen tartunnan estäminen on käytännössä mahdotonta. Se on tiettävästi onnistunut vain isorokon osalta ja vain rokottamalla, ja siihen kului 200 v.\nMyös tukahduttamalla viimeisten tartuntojen globaali estäminen on mahdotonta. Tämä koskee erityisesti koronaviruksia, joilla on ihmisen lisäksi muitakin isäntiä. Silti me olemme suurimmassa osassa maailmaa voittaneet isorokon jälkeen suurimmat tappajat kuten keuhkoruton, koleran, kupan, lavantaudin, tuberkuloosin, ja viime aikojen vaarallisimmat epidemiauhkat, SARS, MERS, Ebola ja Zika nimenomaan tukahduttamnalla. Yhteenkään näistä sairauksista ei ole rokotetta eikä luotettavaa lääkettä, yhdenkään aiheuttajaa ole lopullisesti hävitetty ja jokainen niistä saattaa puhjeta uudestaan jossakin päin maailmaa ja rantautua myös meille Suomeen [kuten keskim. 30 antibioottiresistenttiä tuberkuloositapausta/v.]. Mitä siis tarkoittaa, että ne on tukahdutettu?\n(I)\tKansanterveysviranomaiset seuraavat WHO:n ja kansainvälisten kontaktiensa kautta niiden esiintymistä ja muuntumista maailmanlaajuisesti, antavat tarvittaessa rokotuskehotuksia ja varoituksia riskimaihin matkustaville, sekä reagoivat tarvittaessa ennakolta ja riittävästi Suomeen kohdistuviin uhkiin.\n(II)\tKaikkiin Suomeen tuleviin ja Suomessa ilmeneviin tautitapauksiin reagoidaan nopeasti, sairastuneet eristetään, heidän kontaktinsa jäljitetään, testataan ja tarvittaessa myös eristetään, ja sairastuneet hoidetaan terveeksi ennen kuin he voivat palata muiden ihmisten keskelle.\n(III)\tKansalaiset luottavat edellä kuvattuun järjestelmään, sen toimivuuteen ja tehokkuuteen myös tulevina vuosina, joten näiden sairauksien uhka ei vaikuta heidän jokapäiväiseen elämäänsä.\nSikäli kun edeltävät ehdot täyttyvät, tauti voidaan katsoa tukahdutetuksi, ja normaalia elämää koskevat rajoitukset minimoida/poistaa. Covid-sairauden osalta Suomessa riiittävä luottamus edellyttäisi, että uusia tautitapauksia ilmaantuisi enintään satunnaisesti, ja mahdolliset tautiryppäät saataisiin jäljitetyksi ja eristetyksi 24-48 tunnin kuluessa. Covid sairauden tukahduttaminen Suomessa on juurin nyt mahdollisuuteen tarttuvan käden ulottuvilla. Covid-sairauden tukahduttaminen Suomessa on juurin nyt mahdollisuuteen tarttuvan käden ulottuvilla. Niin kauan kuin tautia ei ole naapurimaissamme ja Schengen-alueella em. kriteerien mukaisesti tukahdutettu, matkustajia niistä Suomeen jouduttaisiin kuitenkin rajoittamaan ja valvomaan – kuten nyt tehdäänkin.\nEpidemiologinen mallintaminen on mahtava työkalu, jolla mm. voidaan ennakoida miten epidemia leviää väestössä JOS sairauden ja sen tarttuvuuden ominaisuuksille oletetaan/tunnetaan lähtöarvot a, b, c,… ja jos sen leviämistä hallitaan skenaarioiden A, B, C mukaisesti. Uuden epidemian kohdalla epidemiologia ei kuitenkaan kerro, mitkä ovat a, b, c:n oikeat numeroarvot. Se ei myöskään anna ennustetta skenaariolle D, jota mallintaja ei syystä tai toisesta pidä mahdollisena. THL:n käyttämä laskentamalli on kehitetty influenssaepidemian mallintamiseen, eikä siinä oltu ainakaan toukokuun alkuun mennessä käytetty tutkimuksen covid-epidemialle tuottamia numeroarvoja. Se ei myöskään anna ennustetta skenaariolle D, jossa kerran tukahdutettua epidemiaa pidetään aktiivisesti tukahdutettuna ilma päättymisaikaa – kuten meillä on alussa luettelemani yhdeksän tarttuvan taudin kohdalla tehty, parhaimmillaan jo 100 vuoden ajan.\nSeuraava linkki sisältää journalistisen kuvauksen covid-epidemian tukahduttamisen käytännöstä Intian eteläisimmässä osavaltiossa, 33 miljoonan asukkaan Keralassa. Covid saapui sinne Italiasta 29.2.2020, ja 20.5. mennessä tähän tautiin oli kuollut siellä 4 ihmistä. Huomio kiinnittyy ennen kaikkea proaktiiviseen [siis ei reaktiiviseen], tavoitteelliseen, päättäväiseen ja riittävästi resurssoituun toimintaan.\n25 toukokuun, 2020 10:11 am\nKuten hyvin kuvaat, tarvitaan ensin iso asennemuutos yksilönsuojan ja yhteiskunnan suojan välillä. Testiin pitää päästä nopeasti jopa nimettömänä (?) sekä kantajalle pitää antaa kaikki henkinen ja tekninen tuki estää leviäminen. Tartuntapaikkoja / -tilanteita pitää jäljittää, jotta siinäkin pystytään täsmätoimiin rajoittamatta arkea liikaa. Jäljelle jää silti kysymys: jos tauti riehuu aivan lähellämme länsimaissa, miten toimia – ja kauanko kestää, että Amerikat ja Afrikka saavat tilanteen haltuun?\n26 toukokuun, 2020 12:06 am\nJos tauti siis riehuu aivan lähellämme länsi- [tai itä]maissa? Ihan yksioikoisesti tähän ei voi vastata.\nAloitan Martin Scheininin syvällisesti pohditusta artikkelista [https://www.eroonkoronasta.fi/koronaepidemian-tukahduttaminen-on-ihmisoikeusasia/, 22.5.2020], jolla antaa tukensa tukahduttamisstrategialle ja perustelee sen nimenomaan ja perusoikeuksien näkökulmasta. Hän lainaa aluksi 57 tutkijan ja asiantuntijan vetoomuksesta, Koronaviruksen tukahduttaminen on mahdollista – ja se pitää tehdä nyt [https://www.eroonkoronasta.fi/, 7.5.2020] seuraavasti:\n”Täsmällisesti suunnatut rajoitukset ja tarvittavat seuranta- ja valvontatoimet ovat taloudellisilta ja inhimillisiltä kustannuksiltaan huomattavasti pienemmät kuin muut strategiat.”\n”Kun koronavirus on onnistuneesti tukahdutettu ja kun noudatamme varovaisuutta, voimme palata lähes normaaliin arkeen. Kun aktiivisten tartuntojen määrä on painettu lähelle nollaa, normaaliin kanssakäymiseen liittyvä tartuntariski on minimaalinen.”\n”Epidemian tukahduttanut yhteiskunta on huomattavasti vapaampi ja vauraampi kuin sellainen maa, jossa virus on jatkuvasti läsnä nykyiseen tapaan. Tukahduttaminen on paitsi varovaisuusperiaatteen mukaista, myös ainoa eettisesti kestävä vaihtoehto. Lääkärietiikan ja ihmisoikeuksien valossa on estettävä kuolemia, ei vain hidastettava niitä.”\nLainaan vielä Scheininin käsittelemästä neljästä numeroidusta arvovalinnasta neljännen.\nArvovalinta 4. Kun eri ihmisoikeudet näyttävät edellyttävän erilaisia ratkaisuja eikä kaikkia niistä voida samanaikaisesti toteuttaa, etusija tulee antaa sille oikeudelle, jonka ydinalueelle tilanne sijoittuu, suhteessa muiden ihmisoikeuksien niin sanottuihin lievealueisiin. Koronavirusepidemian torjunnassa oikeus elämään saa erityisen korostetun aseman tämän periaatteen sovellutuksena, ja vaatii kaikissa yhteyksissä erityisen huolellisen tarkastelun osana toimenpidevaihtoehtojen valintaa. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että vain mainitsemalla oikeus elämään voitaisiin sivuuttaa kaikkiin muihin ihmisoikeuksiin liittyvä arviointi.\nOlen täsmälleen samaa mieltä edellä esitetyn kanssa. Epidemia voidaan ja se pitää tukahduttaa. Lääkärinetiikan mukaan kuolemia on estettävä, ei hidastettava. Ratkaisuja valittaessa etusija on annettava oikeudelle elämään, mikä ei kuitenkaan oikeuta sivuuttamaan muita ihmisoikeuksia.\nSuomen päättäjät voivat päättää ainoastaan Suomen aluetta ja väestöä koskevista toimista. Jos siis tauti todella riehuu rajojen takana aivan lähellämme, heidän on annettava päätöksissään etusija Suomessa asuvan väestön oikeuteen elämään. Naapurimaiden kansalaisten oikeus vapaasti matkustaa Suomeen ei voi mennä tämän oikeuden edelle. Ääritilanteessa tämä voisi tarkoittaa rajan kategorista sulkemista, todennäköisemmässä tilanteessa rajan yli Suomeen saapuvan määräämistä karanteeniin kunnes on voitu varmistaa, että hän ei (enää) ole tartuntariski.\nYksi tartunnan kantaja voi yhden illan aikana varomattomuuttaan tai tietämättään sairastuttaa esim. 161 lähimmäistään [https://www.businessinsider.com/south-korea-contact-tracing-helped-control-nightclub-outbreak-2020-5?r=US&IR=T], joista tilastollisesti kymmenen sairastuu vakavasti ja 1..2 menettää henkensä. Uusien tautitapausten ja kuolemien lisäksi yksi tällainen tautiryväs saattaa taudin jo tukahduttaneessa ympäristössä myös leikata useiden viikkojen ajaksi tuhansien kansalaisten oikeuden vapaaseen liikkumiseen, koulunkäyntiin, ammatin harjoittamiseen, jne., ts. aiheuttaa myös valtavan taloudellisen vahingon.\nAmerikat ja Afrikka: Käsitykseni on että ne eivät kokonaisuudessaan saa tilannetta haltuun ennen kuin rokotus on saatu käyttöön ja riittävä osuus niiden väestöistä on rokotettu. Poikkeuksia saattaa silti ilmaantua. Keski- ja Etelä-Amerikassa erityisesti Kuuban, Uruguayn ja Paraguayn sekä Pohjois-Afrikassa Marokon ja Tunisian covid sairastuneiden ja kuolleiden määrät näyttävät ainakin tilastojen mukaan ja ainakin toistaiseksi varsin alhaisilta. Kaikissa näissä maissa testauksia on tehty suhteessa sairastuneisiin yhtä paljon tai enemmän kuin parhaissa Euroopan maissa.\nJuhani aittamaa sanoo:\n26 toukokuun, 2020 1:31 am\nKiitos Matti. Esittämiäsi väitteitä on vaikea kumota. Kokeilin mallitta hus-alueen epidemiaa. Itse olen tehnyt malleja, jotka perustuvat fysiikan ja kemian perusteisiin. Korona-mallin innostus tuli Hesarin mallitusjutusta, jossa oli mm. THL:n esittämiä taustoja ja parametrien arvoja. Hesarissa esitetyillä arvoilla epidemia kulki vääjäämättä läpi uudenmaan, kunnes immuniteetti hidasti epidemian kulun. Kun mallin parametrien arvoja viilattiin, jotta se kuvaisi hus-alueen vuode- ja tehopotilaiden määrän kehitystä ja heijastaisi myös kuolleiden määrää, tulos oli yllättävä. Kun epidemia oli ohi oli mallin mukainen immuniteetti 1,2%. Tilastollisilla ja ei-selkeisiin luonnonlakeihin ja monia parametrejä sisältävillä malleilla voi helpostikin kuvata muutaman koepisteen, ilman että parametreillä olisi todellista relevanssia, joten immuniteettitulokseen ei kannata kovasti tuijotella. Ajattelin kuitenkin kertoa.\nKiitoksia vielä jutuista.\n26 toukokuun, 2020 2:27 pm\nKiitos itsellesi, Juhani.\nMekanistisiin (deterministisiin) epidemiologisiin malleihin ei sisälly sellaista ymmärrystä tai tietoa, jota mallin tekijä ei ole siihen kirjoittanut [konstruktio] tai syöttänyt [riippumattomien muuttujien arvot]. Syötetyt muuttujat voivat saada sekä annettuja numeroarvoja [tartuntakuolleisuus (IFR) nykyeurooppalaisessa väestössä, perusuusiutumisluku (R0) sosiaalisessa lähtötilanteessa – molempiin sisältyy sekä epätarkkuutta että hajontaa, ym.], että tutkijan pakottamia numeroarvoja [sosiaalisten kontaktien vähentäminen (lockdown), viruksen transmission heikentäminen (maskipakko), rokottaminen, ym.]. Koska malli on ihmisen tekemä, on ihmisen myös kyettävä ymmärtämään ja selittämään tai korjaamaan sen mahdolliset odottamattomat tulokset ennen kuin mallia voi käyttää entä-jos-analyyseihin ja päätöksenteon tueksi.\nEmpiirisiin (tilastollisiin, probabilistisiin) malleihin syötettyyn kentältä mitattuun dataan sisältyy kuitenkin myös sellaista, aiemmin tuntematonta tietoa muuttujien keskinäisistä riippuvuuksista (r2, β, ym.), jonka vasta malli paljastaa ja auttaa ymmärtämään. Covid epidemian osalta empiiristä dataa epidemian kulkuun sen alkamisesta luonnolliseen hiipumiseen saakka, sairastamisen tuottaman immuniteetin laadusta ja kestosta tai epidemian mahdollisesta toisesta ym. aallosta ei ole, joten näiden seikkojen empiirinen mallintaminen ei ole toistaiseksi mahdollista. Muuta numerotietoa covid epidemiasta on kuitenkin kertynyt jo runsaasti ja niistä on empiiristen mallien avulla selvitetty mm. covid tartuntakuolleisuuden ikä- ja sukupuolijakauma sekä riippuvuus taustasairauksista, hydroksiklorokiinin haitallisuus covid-sairauden ehkäisyssä ja hoidossa, sekä paljon muuta.\nKun mallissa on riittävän monta vapaasti säädettävää muuttujaa, se saadaan näitä viilaamalla vastaamaan minkälaista datapisteiden joukkoa tahansa. Häntä heiluttaa koiraa. Olennaista on tulosten ja niistä tehtävien johtopäätösten loogisuus ja uskottavuus, ei niiden haluttavuus.\nUudellamaalla, Suomessa ja jokseenkin kaikkialla Euroopassa covid-epidemiaa on hillitty nimenomaan pakotettujen muuttujien kautta. Niitä on poliittisina reaktioina epidemian vaiheisiin asetettu, lisätty, vähennetty, muutettu ja poistettu. Nimenomaan nämä valinnat ovat tuottaneet kymmen- ja satakertaiset kuolleisuuserot esim. Suomen ja Ruotsin, Etelä-Korean ja Belgian välillä. Viruksista tai sairaanhoidosta ne eivät johdu. Epidemia voi hiipua laumaimmuniteettiin (mikä lienee tapahtunut vain muutamalla pienellä paikkakunnalla), mutta riippumattomia muuttujia pakottamalla se voidaan tukahduttaa väestön immuniteetista riippumatta (Taiwan, Kerala, Uusi Seelanti, ym). Väestön immuniteettitasolla 1,2% yksi 80:sta tartunnan levittäjän kohtaamasta ihmisestä on sairaudelle immuuni. Ei ole uskottavaa, että tämä voisi olennaisesti vaikuttaa epidemian leviämiseen.\nAivan kuten Aittamaa kommenttinsa lopussa kirjoittaa: ”Tilastollisilla ja ei-selkeisiin luonnonlakeihin ja monia parametrejä sisältävillä malleilla voi helpostikin kuvata muutaman koepisteen, ilman että parametreillä olisi todellista relevanssia, joten immuniteettitulokseen ei kannata kovasti tuijotella.”\nCOVID-19: Kronologinen, päivittyvä linkkikokoelma 14 kesäkuun, 2020\nSTM ja kasvomaskit – Ovatko kaikki muut todellakin väärässä? 5 kesäkuun, 2020\nKoronatilanne on hyvä – miksi huolestua? 31 toukokuun, 2020\nTämä korona-arpa ei voita – kiitämme kannatuksesta 18 toukokuun, 2020\nKoronaepidemian torjunta: ei rahat vai henki, vaan rahat ja henki 29 huhtikuun, 2020\nKoronaepidemiaa ei pidä hidastaa – se pitää tukahduttaa 26 maaliskuun, 2020\nUseimmat COVID-19 kuolemat eivät ole väistämättömiä 13 maaliskuun, 2020\nBig Bang, Jesus and Shakespeare 13 maaliskuun, 2020\nHaluatko totuuden vai vahvistuksen ennakkokäsityksellesi? 12 tammikuun, 2020\nThe walls came tumblin’ down 3000 years BC and 30 years BP – sorry Jericho, congrats Berlin! 6 marraskuun, 2019\nMy Tribute to Peter Handke for Nobel Prize in Literature 2019 10 lokakuun, 2019\nSoviet led communist empire, 1989 – Anglo-American order, 2016 2 lokakuun, 2019\nAlkuräjähdys, Jeesus ja Shakespeare 25 elokuun, 2019\nNe kolmekymmentäkolme ja Suomen omatunto: Uhraammeko suomalaislapset Syyriassa? 29 kesäkuun, 2019\nPäivä sähköpostimiehen elämässä 9 toukokuun, 2019\nFollow World According to Matti Jantunen on WordPress.com


Lämmin keli lennätti Suomeen lintuharvinaisuuden - Kotimaa - Uutiset - MTV.fi\nLämmin keli lennätti Suomeen lintuharvinaisuuden\nJulkaistu 11.02.2015 20:20\nDuncan Usher/ARDEA/All Over Press\nSuomessa on tehty historian 12. arokiuruhavainto.\nPoikkeuksellisen lämpimät ilmat ovat tuoneet Suomeen linnun, jota täällä ei tavallisesti tavata: Maskussa on nähty arokiuru. Havainto on Suomessa vasta historian kahdestoista.– Se on suuri harvinaisuus, kommentoi Birdlife-järjestön hankekoordinaattori Timo Metsänen.\nArokiuru elää tavallisesti Keski-Aasiassa ja Välimeren maissa, joten yksilö on eksynyt toden teolla.– Se on lähtenyt kaakosta, joten sen on täytynyt harhautua Keski-Eurooppaan ja Baltiaan päin. Mahdollisesti tämän lämpöaallon takia se on ajautunut sieltä Suomeen, Metsänen selittää.Paitsi yksittäisiin harvinaisuuksiin, ilmaston lämpeneminen on vaikuttanut lintujen muuttoon yleisellä tasolla.– Pitkässä juoksussa lintujen kevätmuutto on aikaistunut, Metsänen vahvistaa.Tänä vuonna Suomessa on havaittu jo kangaskiuruja, kiuruja, tiklejä, viherpeippoja ja pulmusia.\n– Ne ovat aikaisia muuttajia ja saapuvat, jos on lämpimät ilmat.\nTaas rikki +9 astetta – lämpimämpää kuin Kreikassa ja Turkissa 11.2.2015\nHiihtoloman sää: Alkuun kylmenevää, sitten keväistä – katso paikkakuntasi ennuste 11.2.2015\nFifty Shades of Grey ensi-iltaan: Näin suomalainen rautakauppias palvelee köyden ostajia