Hellström: Pedagogiikkaa ja koulupolitiikkaa: syyskuuta 2014\nShangrilaan etsijästä Pisa-epidemian kritiikoksi. Eduardo Anderen matka.\nTohtori Eduardo Andere\nHÄMMENTÄVÄÄ. Tri Eduardo Andere, meksikolainen oikeus- ja taloustieteeseen erikoistunut pitkälti vapaa tutkija luennoi Helsingin OKL:ssa mm. suomalaisen kasvatusjärjestelmän menestyksen salaisuudesta tavalla, että heikompaa heikottaa.\nVaradekaani Hannele Niemi kuuluttaa Anderen stagelle. Niemi käy läpi Anderen cv:tä ja esittelee myös hänen uusimman kirjansa. Se kertoo suomalaisten opettajien näkemyksistä suomalaiseen kasvatukseen aikana, jolloin puhutaan oppimisympäristöjen luomisesta (kuva vähemmän alempana täsäs lastussa).\nKuulemme, että Andere on töissä New Yorkissa. Kuulemme, että hänen kirjansa perustuu satoihin haastatteluihin.\nEduardo kiittää esittelystä, ja kertoo, että häntä jännittää.\n- Panikoin. Kuinka osaisin puhua suomalaisille huippuasiantuntijoille heidän työstään?\nHän päättää rakentaa siltaa Suomeen kertomalla kokemuksiaan opetuksen observoijana, ei vain Suomessa vaan useissa kymmenissä maissa.\nEduardo haluaa kertoa oman tarinasa. Kaikki alkoi vuonna 2001, kun julkaistiin ensimmäinen Pisa-tutkimus.\n- Suomi oli huipulla lukutaidossa, ja oma maani Meksiko ihan pohjalla, Eduardo kuvaa. Vuonna 2004 julkaisin kirjan, joka kertoo, kuinka Meksikon koulujärjestelmää tulisi kehittää.\n- Ihastuin Pisaan. Halusin selvittää, millaiset tekijät ovat Pisa-menestyksen takana. Uskoin, että se selviää käymällä Pisassa parhaiten menestyneissä maissa.\nEduardo etsi käsiinsä näiden maiden Pisa-koordinaattorit ja pyysi apua. Hän kääntyi suurlähetystöjen puoleen. Osassa maista hänet otettiin lämpimästi vastaan, mutta ei lainkaan kaikissa. Tutkimusmatka Pisa-ihmemaihin alkoi vuonna 2004. Hän matkusti 19 maahan ja haastatteli satoja opettajia, opettajankouluttajia, hallinnon edustajia ja oppilaita.\nYhtä Shangrilaata ei ole!\nMitä Eduardolle jäi käteen? Hän ei löytynytkään yhtä koulutuksen ihannemallia. Pisassa saattoi menestyä hyvin monella eri tavalla. Eikä kaikkia niistä keinoista voi siirtää kultturista toiseen, jos yhtäkään.\n- Esimerkiksi Etelä-Korealla on huikeat tulokset, mutta opettajat ja oppilaat uupuvat työtaakan alle. Ei siitä ole malliksi työhön toisella tavalla suhtautuville.\nEnglanissa etsittiin innovatiivisia, uusia tapoja pitää koulua. Amerikka uskoi valinnan mahdollisuuksin. Japanista voi oppia kollegiaalisuutta oppilaiden ja opettajien kesken.\nKanadalaiset uskoivat kilpailuun. Uudessa Seelannissa vanhemmille annettiin tehtävä johtaa koulua.\nAustraliassa uskottiin autonomiaan. Sveitsissa resursseihin. Pohjoismaissa korostettiin tasa-arvoa.\nPuolassa panostetaan pitkäkestoiseen kehitykseen. Chilessa heilutaan OECD:n ajamien reformien ja vastareformiliikkeiden välillä: Uskotaanko testeihin, vouchereihin, tulosvastuuseen? Norjalla on hukeat öljyrikkaudet, eikä pieniäkään kouluja tarvitse lakkautta.\nMitä oikeasti tiedämme Pisa-menestyksestä? Emme paljoakaan.\nEduardo pitää tauon, ja kysyy sitten:\n- Tiedämmekö mitään? Tiedämme jotain, mutta vain vähän.\nEduardo hahmotteli Pisa-menestystä kahden faktorin mallilla.\n- Toinen faktori on koulutuksen resurssit (koulun ja koulun ulkopuolinen kulttuuri, opettajat, osaaminen, ympäristö jne.)\n- Toinen faktori on opetuksen taustalla oleva ns. neurotiede ja kasvatuspsykologia. Tällä tarkoitetaan holistista kokemusta kasvuympäristön laadusta, joka pitälti perustuu ihmissuhteisin: perheeseen ja sukuun. Molempia tarvitaan selittämään menestystä.\nEduardo uskoi siis aluksi vahvasti Pisaan. Kuten tiedetään, Pisa-tutkimusten idea syntyi vuonna 1994. Ensimmäinen testi toteutettiin vuonna 2000, ja siitä alkaen yhä useampi maa on tullut testiin mukaan. Mutta pain tapahtui jotain erikoista:\n- Pisa alkoi vaikuttaa epidemian tavoin eri maiden koulutuspoliittisiindeoihin ja käytäntöihin, Eduardo muistaa. Erityisesti OECD alkoi voimallisesti levittää oppia strandardisoiduista testeistä onnellisuuden avaimina.\nEri maissa etsittiin epätoivoisesti malleja paremmin Pisassa pärjänneistä maista, ja tehtiin kardinaalivirheitä:\n- Opetussuunnitelmia muutettiin taitopohjaisiksi, ja opettajat pakotettiin kutistamaan opetus mitattavien taitojen kehittämiseksi. Lisäksi opettajat pakotettiin osallistumaan täydennyskoulutukseen, jolla oli tällainen suppea eikä holistinen tehtävä.\nEduardon mukaan toinen vakava virhe tehtiin, kun ihanneopetus määriteltiin personoivaksi ja inklusiiviksiksi (siis jokaiselle erikseen räätälöidyksi hänen lähtökohdistaan käsin).\n- Opettajien palaute oli selkeä: Me emme ole superopettajia.\nKolmas virhe oli alistaa koulut ja opettajat teknologian palvelijoiksi. Neljäs virhe olli tavoitteiden standardisointi ja tulosvastuu, joka johti siihen, että opetus muuttui testeihin drillaamiseks.\n- Opettajille luvattiin paikoin huikeita bonuksia testitulosten parantamisesta, mikä johti mm. testitulosten väärentämiseen.\n- Nyt on depatin aika, Eduardo haastaa. Meidän on pohdittava koko kysymys koulutuksesta uudelleen.\nEduardon mielestä koulutusta ei voi enää tarkastella behavioristisesti tai taloudellisesti- vaan pedagogisesti.\n- Suomalaiset opettajat ovat upeita. Mutta koulutusta täytyy voida kehittää myös siellä, jossa opettajaksi ei saada ikäluokan parhaita.\nEduardo esitteli kuulijoille tekemäänsä analyysiä, jossa hän vertaili suomalaista ja meksikolaista opettajankoulutusta.\n- Suomessa opettajankoulutukseen hakeutuu ikäluokan paras aines. Näin ei ole Meksikossa.\n- Suomessa opettaja saa koulutusta 8100 tuntia, Meksikossa 4610 tuntia.\n- Suomessa opetus on teoriaa ja käytäntöä.\nTämän jälkeen Eduardo esitteli Pisa-tulosten kehitystä. Kolmessa vuodessa ero parhaiden opettajien opettamien opilaitten (esim. Suomi) ja ei niin hyvien opettajien opettamien oppilaiden (esim. Meksikko) välillä on supistunut pisa- 54 pistettä!! Se vastaa yli vuoden koulunkäynnin vaikutusta.\nMitä Eduardo Andere tutkimusmatkallaan oppi?\nEduardo tiivistää oppimaansa;\n- Useimmissa maissa poliitkot määräävät ja opettajat tottelevat.\nSuomessa näin ei ole. Poliitikot seuraavatkin opettajia. Maassa vallitsee luottamuksen kultturi.\n- Opettajat tietävät Suomessa paremmin kuin politiikot, mitä pitää tehdä.\nEduardo löysi tutkimusmatkallaan mielenkiintoisen eron.\n- Suomalaisille opettajille opettajuus on elämän projektin. Muualla se on "just a job".\n- Suomalaisille opettajille hyvä elämä ei ole rahaa ja menetystä, niinkuin monessa muussa paikassa.\nMutta silti. Niin upea kuin suomalainen malli onkin, sitä ei voi siirtää muualle.\n- Se sopii vain suomalaisille!\nMonia asioita voimme oppia toisiltamme, kun haluamme kehittää oppimisympäristöjämme.\n- Ennen muuta oppimisympäristö on ilmapiiriä. Motivaatiota. Vuorovaikutusta. Luottamusa. Kuria. Yhdessä oppimista jne.\nOpetuksen laatuun vaikuttavat opettajien lastu, rehtori, resurssit, luokkakoko, koulun autonomia,\nvanhempien sitoutuninen, luokan autonomia. Eduadro ei usko - eivätkä hänen haastattelemansa opettajat koneiden korvaavan opettajia.\nEduardo päätti luentonsta nostamalla esiin kulttuurin reunaehdot\n- Emme voi kopioida, mutta meidän on opittava.\nSuomesta voidaan oppia paljon. Eduardo ihaili, että Suomessa poliitikot kuuntelevat opettajia. Jos hän jotain saisi toivoa, niin pienten koulujen säilyttämistä.\nPaljon esillä olleeseen kysymykseen kouluviihtymättämyydest hänellä oli vankka näkemys useista maista.\n- Lapset eivät yleensä pidä koulusta. Taustalla on neurologinen fakta. Opetuksessa tarvitaan keskittymistä ja ponnistelua. Aivot eivä tykkää siitä.\n- Siksi pelit ovat nyt muodissa. Oppilaat pelaavat ja leikkivät mieluummin kuin opiskelevat.\nMutta onko opetuksen pelillistämin ratkaisu?\nEduardo suhtautuu myös etäopetukseen varovaisesti:\n- Etäopetus toimii parhaiten niiden kohdalla, jotka eivät sitä tarvitse. Oppilaat, joilla ei ole halua oppia, tarvitsevat opettajaa!\nLähettänyt Martti Hellström klo 8:47 ip. 5 kommenttia:\nTunnisteet: koulutuspolitiikka, opettajankoulutus, Pisa\nSUOMEN -ja mm. Auroran koulun ystävä, meksikolainen tohtori Eduardo Andere luennoi uusimmasta kirjastaan "Teachers´ perspectives on Fnnish School Education"\ntiistaina 30.9 klo 13-15 Helsingin OKL:lla, huone 302, Athena osoitteessa Siltavuorenpenger 3A.\nTapahtuma on ilmainen, mutta sinne pitää ilmoittautua. Tässä linkki-\nTÄSSÄ tilauisuuden koko ohjelma:\nTuesday 30 September 2014 at 13.00 - 15.00 Room 302, Athena, Siltavuorenpenger 3A, University of Helsinki. The event is free of charge, but registration is required.\nThe book provides a thorough analysis of the Finnish education system and its cultural context not only on national level but par excellence on local, school and classroom level. It also privileges the narratives of teachers and principals. The superbly researched study offers a chalk-face perspective on the secret of Finland’s educational success. Providing an intimate and revealing portrait of the Nordic nation’s schools and its teacher training system, it sets out to explain why Finland’s students consistently rank top, with low variance and moderate inputs, among OECD countries across the range of criteria, from reading to mathematics.\nDr. Eduaro Andere is an educational analyst and writer on topics of public policy, education policy and comparative education. He is visiting researcher professor at the Steinhardt School of Culture, Education, and Human Development at New York University..\nPS. Eduardo Andere on vieraillut useita kertoja Auroran koulussa. Tästä linkistä pääset yhteen vanhempaan blogilastuun, jossa esitellään hänen vierailuaan ja edellistä Suomea koskenutta teostaan:\nIsot käänteet filosofisessa ajattelussa didaktiikan kehityksen kannalta\nDIDAKTIIKAN (käytännön kasvatusta ohjaavan opin) kehitykseen vaikuttaneita filosofisia ideoita kartoittava kesäretkeni on nyt varikolla. Päälähteenäni oli siis teos: Buckinham, W., Burnham, D., Hill, C. , King,P.J., Marnbom, J. ja Weeks, M. (2011). Filosofit. Helsinki: Schildts Kustannus oy.\nJäsensin filosofisia "sytykkeitä" neljän otsikon alla. Lähtökohtani oli (kerrankin) lähilukea filosofista tekstiä ja etsiä ajatuksia, jotka ovat voineet vaikuttaa omalta osaltaan didaktiikam kehityksen. Luin filosofian historiaa lähdeteoksen noudattamissa ajanjakoissa.\nNyt on syksy, ja oikea aika tehdä yhtenvetoa ja hämmästellä, mitä jäi käteen vai jäikö mitään. Ainakin se, että lähes kaikkien didaktisten ratkaisujen taustalla on kytkös johonkin ns. filosofiseen perusolettamukseen. Mitä siitä seuraa? Uusia kysymyksiä :-)\nEsimerkit didaktisista seurauksista olen poiminut aikaisemmista lastuistani mm.\nLÖYSIN seuraavia "paradigmaattisia" käänteitä:\nJumalakäsitys on keskeinen osa todellisuuskäsitystä. Kanta Jumalan olemassaoloon määrittää laajalti muuta filosofista olettamusperustaa. Jumala on ollut toisille filosofeille persoona, täydellinen hyvä, toisille luonto. Joidenkin mukaan jumala on maailma, ja olemme kaikki osa jumalaa (Spinoza). Kaikille filosofeille Jumalaa ei ole.\nKäsitys kaikkitietävästä ja kaikkivoivasta Jumalasta alkoi murtua jo keskiajan lopulla. "Kuvittelemme vain olennon, jossa on kaikki ihmiskunnan paras". Huomio alkoi siirtyä Jumalasta ihmiseen uuden ajan taitteessa (humanistit). Nietzsche löi niitin Jumalan arkkuun kirjoittamalla, että Jumala on kuollut.\nUsko Jumalaan vaikuttaa kiistatta monin tavoin, mutta eri aikoina eri tavoin didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. hurskaus, oman tahdon alistetaminen Jumalan tahdolle, siveellisyys, työ, vanhurskaus)\nperiaatteisiin (esim. ankaruus, aktiivisuus, askeettisuus, havainnollisuus (Comenius), helposta liikkeelle (Comenius), häpeän herättäminen, ilo (Comenius), itseruoskinta, koulupakko, rangaistukset ja fyysinen kuritus, luonnollinen kasvu (Comenius), oppimisen nautinnollisuus (Comenius), pedagoginen rakkaus, perusteellisuus, tahdon murskaaminen, uupumaton työ, ymmärtävä lukeminen (Comenius))\nsisältöihin (esim. erodutio, uskonto, äidinkieli (Luther)) ja\nmenetelmiin (esim. aamuhartaus, asioiden esittäminen valmiina, hengelliset harjoitukset, houkuttelu (Comenius), jumalanpalvelukset, kasvattajassa elävä henki,katekismuskyselyt, katumusharjoitukset, kertaus, kiellot, kinkerit, kirkkomaalaukset, kipu (Luther), kiusausten - lähenevien- torjuminen, kova kuri, koulupakko (Luther, Comenius), kurittaminen, lauseparsina opettaminen, luento, luokkaopetus (Comenius), monitorit, märehtiminen (Gezelius), omaantuntoon vetoaminen, pakko, perässälausuminen, praelectio- luento + selittäminen, keskusteleva luento (Jesuiitat), pyhäkoulu, rippikoulu, rukous, saarna, skolastiikka, ulkoaopettelu, valvonta- ja vakoilujärjestelmät, vihkimys, virret)\nvälineisiin ( esim. Aapinen, Häpeäpenkki, Katekismus, kuvitettu oppikirja (Comenius), luostarit, Raamattu, runomittaan kirjoitetut oppikirjat)\nDualismin monet muunnelmat\nTodellisuus on nähty filosofiassa usein kahtena. Kirkon valtakaudella oli tämänpuolinen maailma ja tuonpuoleinen maailma; fyysinen maailma ja Jumalan valtakunta. Fyysinen maailma oli paha ja tuonpuoleinen hyvä. Augustinus halusi luoda Jumalan hengellisen valtakunnan maan päälle. Uuden ajan ilosofit kuitenkin käänsivät pian selkänsä tuonpuoleiselle.\nUsko tuonpuoleiseen vaikuttaa kiistatta monin tavoin didaktiikkaan (vrt. edellä usko Jumalaan)\nMutta se ei tarkoittanut, että todellisuus olisi nähty yhtenä. Descartes erotti ajattelevan minän ja maailman. Kant erotti ilmiöt ja oliot sinänsä. Oli aistittava maailma (materia) ja sen takana oleva todellisuus, josta emme saa aisteilla tietoa. Fysiikka ja metafysiikka. Lopulta Das Ding an sich hylättiin. Armonlaukauksen antoi Wittgenstein.\n1800-luvulla filosofit jakautuvat taas kahtia. Osalle maailma on "oikeasti" vain henkeä. Hegelin henki ohjasi historiaa. Marxille oli vain materiaa. Hengen maailma voi olla uskonnollinen (jumalan tahto). Se voi olla myös historian henki, yhteinen tajunta (rakentava tahto, Hegel). Niinikään se voi olla ilmiömaailmaa ohjaava tahto (Schopenhauerin suunnaton, ajaton ja vailla päämäärää mieletön tahto). Kumpikin näkemys kumpusi jo antiikista. Platonille oli vain yksi todellinen muuttumaton todellisuus. Tämä maailma oli vain varjo siitä. Epikurokselle vain aineellinen oli todellista.\nSe, että maailma nähdään hegelisiäisittäin henkenä vaikutti monin tavoin 1800-luvun didaktiikkaan. Suomessa erityisesti Snellmanin ja Cleven kautta.\nkasvatuksen päämäärään (esim. aktiivinen kansalaisuus, ihmisyys mieluummin kuin yksilö, itsen alistaminen vapaaehtoisesti valtiolle, itserakennettu moraali, itsetietoisuus juuristaan, kuuliaisuus, luonnon voittaminen ja tilan tekeminen tiedolle, sivistyminen; Sivistys on kasvua luonnon pakosta järjen vapauteen. )\nperiaatteisiin (esim.ankara kuri, kodin kasvatusoikeuden kunnioittaminen (siveellinen kasvatus), koulu keskittyi tietoon (älyllinen kasvatus), kriittinen suhde traditioon, oman ajattelun kehittäminen, omatoimisuus, pahalta suojeleminen, pakosta vapauteen, perinpohjaisuus, tradition ylittäminen, työn avulla työhön- ei leikin)\nsisältöihin (esim. suomen kieli, historia, humanistinen perinne, kirjallisuus, reaalitieto pikemmin kuin uskonto, taideaineet, yksi aine kerrallaan)\nmenetelmiin (esim. fyysinen kurittaminen, itsekasvatus, komennot, koulu totuusinstituutiona, lukeminen, opettajan elävä sana, toverikuri)\nvälineisiin ( esim. autonominen koulu, kaunokirjallisuus, opettajan persoona, oppikirjat)\nSe, että maailma nähtiin marxilaisittain materiana vaikutti monin tavoin erityisesti toisen maailmansodan jälkeisen ajan didaktiikkaan.\nkasvatuksen päämäärään (esim. isänmaan rakkaus, luokkatietoisuus, kriittisyys, uusi ihminen, velvollisuudentunto)\nperiaatteisiin (esim. koulun kuolema, suunnitelmat, työkasvatus,\nsisältöihin (esim. siveysoppi, ET)\nmenetelmiin (esim. elämä kasvattajana, järjestys, kasvattajan oma esimerkki, kollektiivit, koulu, komentaminen, kuri, käskyt, leikki, marssit, opettajakollektiivi, toverikuri, työ, uudelleen kasvatus, vaatimukset, Vierailut työpaikoilla (Krupskaja)\nvälineisiin ( esim. opettajan taito puhua)\nHengen ja materian dualismin korvasi 1900-luvulla uusi jako: On maailma ja teksti/sanat, jotka yrittävät kuvata sitä. Lopulta päädytään siihen, että on vain teksti. Ei ole tekstin ulkopuolta.\nVäitän, että ns. teskstualistinen käänne on lähinnä vahvistanut eräitä didaktisia ajatuksia.\nkasvatuksen päämäärään (esim. kriittisyys, yksilöllisyys,\nperiaatteisiin (esim. sosiokonstruktivismi)\nsisältöihin (esim. joukkotiedotuskasvatus, mediakasvatus,\nmenetelmiin (esim. omat uutiset)\nvälineisiin (esim. seinälehdet\nKäsitys fyysisestä maailmasta\nKonkreetisti muuttui myös käsitys fyysisestä maailmasta. Antiikin aikana Ptolemaios (n. 100-178 eaa) esitti, että maa on liikkumaton maailman keskipiste. Tämä aristoteliseksi kutsuttu käsitys maapallosta maailmankaikkeuden keskuksena alkoi murtua uudella ajalla- vaikka kirkko panikin vastaan. Puhuttiin kopernikaanisesta vallankumouksesta.\nMerkittävä poiju oli Isac Newton. Hän osoitti, että luonto ei toimikaan metafyysisten tai teologisten tarkoitusten vuoksi, vaan sitä ohjasivat kausaaliset luonnonlait. Maailman ajateltiin toimivan kuin kone. Maailmaa ohjasivat luonnonlait, jotka voitiin ilmaista matemaattistilla kaavoilla (vrt. jo Pythagoras).\nMaailmankuvan luonnontieteellinen kehitys on vaikuttanut huikeasti didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. kriittisyys, maailman kansalaisuus,\nperiaatteisiin (esim. kestävä kehitys, tutkiva oppiminen,\nsisältöihin (esim. luonnontieteet, matematiikka..)\nmenetelmiin (esim. fysiikan ja kemian kokeet)\nvälineisiin (esim. karttapallo, telluuriot, seinäkartat)\nLuonnon ja kulttuuri suhde\nFilosofian piirissä oli myös jännite luonnon ja kulttuurin välillä. Uuden ajan alusta alettiin uskoa\noptimistisesti maailman kehittyvän koko ajan paremmaksi tiedon kasvaessa ja tekniikan kehittyessä. 1400-luvulta alkaen humanistit alkoivat kuitenkin päinvastoin haikailla antiikin kulta-aikaa. 1700-luvun lopun rousseaulaisen käsityksen mukaan ihmiskunnan kulta-aika oli menneisyydessä - ei antiikissa vaan paljon aikaisemmin- ilmeisesti paratiisissa. Luonto olikin hyvä, kulttuuri, joka sortaa niitä, joilla ei ole omaisuutta, oli huono. Oli palattava luontoon.\nHegel palautti 1800-luvulla jälleen huomion kulttuuriin. Kukin kansa pyrki hänen mukaansa kehittymään kohti totuutta; kulttuurissa tiivistyi sen tieto ja tapa. Ihmisen oli otettava se haltuun.\nLuonnon ja kulttuurin jännitteeseen esitettiin 1900-luvun lopulla kompromissi: kultuuri olikin luonnollinne(kuin seitti hämähäkillä).\nRousseaulainen "Paluu luontoon" - idea vaikutti monin tavoin didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. ihmiseksi kasvu, yksilön arvon)\nperiaatteisiin (esim. herkkyyskaudet, kiireettömyyden periaate, lapsilähtöisyys, luonnollinen oppiminen, omatahtisuus, omat kysymykset, usko ihmisen pohjimmaiseen hyvyyteen, usko luonnolliseen kasvuun - Huom! idean esitti Comenius 1600-luvulla- vapaus, veljeys, tasa-arvo)\nsisältöihin (esim. huomio luontoon, luonnontieteet)\nmenetelmiin (esim. luonnollinen rangaistus, mentor,\nvälineisiin (esim. luonnon kirja)\nKulttuuria korostavan hegeliläisyyden vaikutuksista on puhuttu jo edellä.\nKristinuskon valtakaudella maailma oli luotu valmiiksi. Ihminen on ajettu pois paratiisista, ja se mikä odotettiin oli maailman loppu.\nUudella ajalla syntyi usko ihmisen mahdollisuuksiin ratkoa tiedon avulla ongelmat. Hegel toi 1800-luvulla filosofian keskusteluun kehityksen ajatuksen. Maailma ei ollutkaan pysyvä olotila, se kehittyi koko ajan. Hegel ei uskonut tasaiseen kehitykseen, vaan dialektisiin yhteentörmäyksiin. Kaikki muuttuu vastakohdikseen (idea jo antiikissa Herakleitoksella). Maailma oli Hegelille henkeä ja maailman kehitys hengen kehitystä.\nKarl Marx jakoi Hegelin käsityksen, että todellisuus on jatkuvassa muutosprosessissa. Hegelillä todellisuus oli ideoiden, ajatusten kehittymistä Marxilla yhteiskunnan (eri yhteiskuntaluokkien).\nKäsitys todellisuuden jatkuvasta muuttumisesta heijastuu myös didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. kriittisyys, muutoskyky)\nperiaatteisiin (esim. kriittisyys)\nsisältöihin (esim. historia, kehitysoppi, laaja osaaminen, oppimaan oppiminen, poisoppiminen)\nmenetelmiin (esim. ajatteleminen)\nvälineisiin (esim. koulu totuusinstituutiona)\nLÖYSIN seuraavia "paradigmaattisia" käänteitä tiedosta:\nHistorian aikana käsitys tiedosta on muuttunut monessa suhteessa. Vanhimmilla filosofeilla (kuten Pythagoras) tieto oli paljastuksia tuonpuoleisesta. Vaikka Sokrates, Platon ja Aristoteles loivat kestävät määritelmät tiedolle (tosi uskomus), heille tieto oli unohdettua tietoa- he uskoivat sielunvaellukseen. Syntymän järkytys sai meidät unohtamaan ikuiset ideat. Eri menetelmillä tuo tieto oli mahdollista "paljastaa". Sokrateelle totuus oli käsitteissä. Platonille ikuisissa ideoissa, jotka tavoitetaan ajattelemalla.\nKeskiajalla, jolloin kirkko hallitsi filosofiaa, uskottiin, että tieto saadaan uskonnollisista ilmestyksistä, pelkästään ajattelemalla tai lukemalla kanonisoituja kirjoja, ennen muuta Raamattua. Kirkon oppi oli täydelliseksi tullut totuus, jota ihmisten älyllinen ponnistelu ei voisi lisätä.\nUudella ajalla ns. rationalistien mukaan ihmismielessä oli synnynnäisiä ideoita, joita pohtimalla tavoitettiin totuus. Ajatus myös kyseenalaistettiin;.Empiristien mielestä ihmisen mielessä ei ole mitään synnynnäisistä ideoita, ihmisen mieli on syntyessä tyhjä (Locke).\nSillä, että uskotaan ikuisiin, pysyviin ideoihin ja totuuksiin, on sitouduttu tietynlaisiin didaktisiin ratkaisuihin, jotka vaikuttavat\nkasvatuksen päämäärään (esim. kyky ajatella loogisesti, kyky muistaa)\nperiaatteisiin (esim. deduktio, käsitekeskeisyys, sanalähtöisyys)\nsisältöihin (esim. filososofia, klassiset kielet, käsitteet, uskonto,\nmenetelmiin (esim. dialogi, heuristinen metodi, jalojen henkien seura (humanistit), juurruuttaminen, katekisaatio, kirjakoulu majeutiikka, muistamistekniikat, opettajan esitys, ulkoa-opettelu)\nvälineisiin (esim. klassiset antiikin teokset, Raamattu)\nJos taas uskotaan siihen, että kaikki tieto tulee havainnoista ja kokemuksista, on innostuttu tietynlaisiin didaktisiin ratkaisuihin, jotka vaikuttavat\nkasvatuksen päämäärään (esim. kriittisyys, uteliaisuus, tutkijamainen ote)\nperiaatteisiin (esim. asioista ei sanoista oppiminen, induktio, havainnollisuus)\nsisältöihin (esim. havainto-oppi, kotiseutuoppi, ympäristöoppi)\nmenetelmiin (esim. havaintoharjoitukset, kokemuksellinen oppiminen, kokemusten kerääminen ja jäsentäminen, koulukävely, matkat, museokäynnit, ohjattu havaintojen teko (Pestalozzi), refleltio, retket. simuloinnit)\nvälineisiin (esim. av-välineet, demonstraatiot, kuvataulut, laboratoriot, liitutaulu, simulaattorit, täytetyt eläimet)\nTiedon käsitteellä on ollut useita vastakohtia. Vanha vastakohta oli luulo (vrt. Sokrates). Tiedon/järjen vastapariksi on esitetty myös tunteita, ja intuitiota. Schopenhauer esitti, että on aistittava maailma (materia) ja sen takana oleva todellisuus, josta voimme saada tietoa - oivallamme sen intuitiossa.\nKoulu on ikiaikaisesti keskittynyt tositiedon opetukseen. Tämä jännite tiedon ja epätiedon välillä näkyy didaktiikassa niin, että se on vaikuttanut:\nperiaatteisiin (esim. kriittisyys- toisaalta annetaan myös mahdollisuuksia esim. luovuuteen, virheistä oppiminen)\nsisältöihin (esim. ET:ssä käsitellään ajattelijoita)\nmenetelmiin (esim. hyödynnetään tietämättömyyttä motivoinnissa, kokeet ja kokeiden läpikäynti, käydään läpi vääriä ratkaisuja, läksynkuulustelu)\nvälineisiin (esim. alkuperäislähteet historiassa)\nKlassinen vastakohta tiedolle oli myös usko. Vaikka filosofia syntyi korvaamaan uskoa, kummankin kriteerinä oli aluksi totuus. Augustinus (354-430) yritti yhdistää näitä kahta: "Uskon, jotta ymmärtäisin ja ymmärrän, jotta uskoisin". Hänellä oli ajatus kahdesta totuudesta: jokin väite voi yhtä aikaa olla totta filosofiassa ja erehdys teologiassa. Tuomas Akvinolaisen (n. 1225-1274) mukaan totuuteen tarvittiin sekä uskoa että järkeä. Tuonpuoleiselle olopiirille oli ominaista, että siihen kuuluvia asioita ihminen voi omin neuvoin vain aavistella. Kompromissi kuului: on olemassa kaksi todellisuuutta; tämänpuoleinen, josta saamme tietoa järjellä ja tuonpuoleinen, joka pitää uskoa. Renessanssin aikana alkoi esiintyä ajattelutapoja, joissa luovuttiin kokonaan teologisista selityksistä. Järki ja usko erotettiin toisistaan, aluksi, jotta saamme tietoa nopeammin.\nUskonpuhdistuksessa yritettiin edelleen pitää käsitteet sovussa: Ihmisen maallisesta olotilasta, aineellisesta olopiiristä voi saada tietoa aistein ja tieteellisin mittauksin. Pääsääntöisesti tapahtumat aineellisessa olopiirissä noudattavat toisaalta luonnonlakeja toisaalta yhteiskunnallisia moraalilakeja. Näissä voi kuitenkin esiintyä poikkeuksia tuonpuoleiseen kuuluvien olioiden asioiden puuttumisen kautta. 1800-luvulla vielä Kant halusi rakentaa siltaa tiedon ja uskon välille. Hän päätyi näkemykseen, että Jumalan olemassaoloa ei voi perustella järjellä vain uskolla. Sekä uskoon että tietoon vannovat filosofit kuolivat sukupuuttoon 1800-luvulla. Uskosta luovuttiin.\nUskon ja tiedon jännitteen osalta pyydän palaamaan kysymykseen Jumalan olemassaolosta.\nMutta myös käsitys tiedosta ja sen suhde totuuteen muuttui. Keskiajalla kirkko määritteli erehtymättömästi totuuden. Sitten alettiin menettää uskoa tuohon kirkon kykyyn. Sitten menetettiin asteittain uskoa pysyvään, toteen tietoon. Uudella ajalla käsitys tiedosta muuttui jatkuvaksi kokemuksesta kehittyväksi. Vanhan tiedon rinnalle tuli uutta. Uutta tietoa saatiin tutkimalla outoja asioita. Hegel kirjoitti, että totuus kehittyy; se on erilainen eri aikoina. 1800-luvun lopulla Pierce huomautti, että kukin aika ja kukin kulttuuri tietää eri lailla asioista ja se riittää tuolloin. Nietzsche kirjoitti, että tietoa joudutaan aina korjaamaan.\nEmpiristit uskoivat, että totuus löytyy induktiivisesti havainnoista. Ei vienyt kauaa, kun havaintojen totuuskytkentä horjui sekin: Aistit olivat petollisia. Kokemuksemme olikin subjektiivista. 1800-luvun lopulla Nietzsche kirjoitti: Jokainen totuus on totuus jostakin näkökulmasta. 1900-luvulla menetään usko sanoihinkin. Kieli pettää ja sillä petetään.\nTiedon käsite irtosi totuudesta. Jo Protagoras (n 490-420 eaa.) sanoi: "Ihminen on kaiken mitta. On vain suhteellisia totuuksia. Kaikki on suhteellista". Asia nousi uudella ajalla uudelleen esiin. Humanistit alkavat liittää tietämiseen hyödyllisyyden odotuksia. Ei tietoa vain tiedon vuoksi. Pragmatistit kirjoittivat 1800-luvun lopulla: Totta on se, mikä toimii. Ja samoihin aikoihin Nietzsche: Tietoa on se, mikä edistää elämää, mikä toimii, mikä palvelee sopivia tarkoitusperiä. 1900-luvun lopulta tieto muuntua myytäviksi tuotteiksi, työstettäväksi informaatioksi.\nKoulu on ikiaikaisesti keskittynyt tositiedon opetukseen. Kun usko totuuteen horjuu, se vaikuttaa didaktiikassa:\nkasvatuksen päämäärään (esim. kriittisyys, omaleimaisuus, oman intohimon löytäminen)\nperiaatteisiin (esim. kriittisyys, huomio oman tietämisen rakentamiseen, konstruktivismi, valinnaisuus, oikeus omiin näkemyksiin, tilaa omille intohimoille)\nsisältöihin (esim. eheyttäminen, ilmiölähtöisyys)\nmenetelmiin (esim. käsitekartat, Mind-Map)\nvälineisiin (esim. pohdintatehtävät kokeissa).\nTiedon merkittävyys muuttui sekin. Sokrates uskoi , että tieto tekee ihmisistä hyviä; tämä usko menetettiin viimeistään valitustuksen projektin päättyessä. Pitkään uskottiin myös, että tiedon avulla maailma tulee paremmaksi (valistus); tämäkin usko menetettiin viimeistään toisen maailmansodan aikoihin.\nKoulu on ikiaikaisesti keskittynyt tositiedon opetukseen. Kun tiedon asema horjuu, se vaikuttaa didaktiikassa:\nkasvatuksen päämäärään (esim. ehyen kokonaispersoonallisuuden korostaminen)\nperiaatteisiin (esim. kouluviihtyvyys, )\nsisältöihin (esim. muitakin aineita opetusohjelmaan kuin tietoaineet)\nmenetelmiin (esim. muitakin työtapoja kuin tiedon opettelussa tarvittavia;\nvälineisiin (esim. kuulokuvat ja kuunnelmat, pohdintatehtävät kokeissa, tarinat).\nLÖYSIN seuraavia käänteitä suhtautumisesta tietämiseen:\nTietokäsitykseen liittyy läheisesti sen pohtiminen, mitä ihminen voi tietää. Vanhassa testamentissa tieto turmeli uskon ja johti siihen, että ihminen karkoitettiin paratiisista. Antiikissa ajateltiin päinvastoin, että tieto tekee ihmisestä hyveellisen (Sokrates).\nIhmisen kyky tietää huomatiin vajavaiseksi. Sokrates osoitti, että eivät ihmiset tiedä vaan luulevat tietävänsä. Käsitteiden epäselkeys estää tietämistä. Ihmisen täytyy kuitenkin löytää oma tiensä totuuteen. Jokaisen on selvitettävä itselleen, mikä on oikein ja hyvää, eikä kukaan voi paeta velvollisuutta tutkia itseään ja elämäänsä.\nToisaalta Platon ja Aristoteles jo ajattelivat, että ihmiset kykenevät käsittämään kaiken mahdollisen tiedon.\nKirkon valtakausi oli taas käänne: Oltiin varmoja, että ihminen ei voi ymmärrä Jumalan tarkoituksia.\nTietäminen oli keskiajalla ikuisten auktoriteeteilta saatujen totuuksien mietiskelyä. Oikein ajattelun tärkein kriteeri oli Raamattu. Järkeä ei keskiajalla kielletty. Järjen avulla ymmärrettiin se, mikä jo uskottiin lmoituksen pohjalta.\nKeskellä tuota ajanjaksoa Tuomas Akvinolainen kuitenkin kirjoitti: Ihmiset saavat tietoa aistien avulla. Uuden ajan empiristit olivat vakuuttuneita, että voimme tietää aistein havaittavasta maailmasta- mutta emme todellisuudesta sellaisenaan (vrt. Locke, Kant).\nKriittinen tietäminen herää uudella ajalla, kun mm. Ramus (1515-1572) haastoi auktoriteettiuskon.\nHumanistien mukaan jokaisen piti ajatella omilla aivoillaan. Vain se oli totta, minkä ihminen itse pystyi ymmärtämään. Ramus halusi ajatella omin aivoin, eikä märehtiä uudelleen Platonin, Aristotelen tai Ciceron ajatuksia. Montaignen mielestä ei pidä seurata lauman mielipidettä ja tavoitella toisten hyväksyntää. Näin syntyi idea oman tietämisen tietoisesta rakentamisesta, aluksi omassa päässä (vrt. Snellman) ja sitten yhdessä toisten kanssa.\nJo varhain kuitenkin epäiltiin ihmisen kykyä tietää objektiivisesti. Aistit johtivat harhaan- se oli helppoa osoittaa. Mutta myös aikaisemmin kokemamme vaikuttaa tietämiseemme. Kant totesi 1800-luvulla, että jokaisen oma elämä tuo erilaisuutta itse tietämiseen. Vaikka tietokykymme on perustaltaan samankaltainen, tietomme ovat erilaisia, koska jokainen meistä elää eri elämää. Nietzsche kirjoitti 1800-luvun lopulla, että inhimillinen kokonaistausta - tunteet, laiskuus, tottumus - värjäävät kaikkea tiedostamistoimintaa, myös havaintoa. 1900-luvulla usko siihen, että ihminen voisi saada tosi tietoa oheni entisestään. Ihmisen tietokykyä rajasi aistien lisäksi kokemustemme situationistisuus ja mm. sanojen vajavaisuus.\nKysymys ihmisen (ja eri yksilöiden) tietokyvystä on vaikuttanut monin tavoin didaktiikkaan\nkasvatuksen päämäärään (esim. jokaiselle oikeus kasvaa täyteen (omaan) mittaansa, )\nperiaatteisiin (esim. kompromissien tekeminen vaatimusten ja oppilaiden edellytysten välillä, omaan tahtiin eteneminen, opetuksen hidastaminen tarvittaessa, pyrkimys löytää älykkäät ja karsia ne jotka eivät sitä ole (mm. Comenius), sukupuolitettu kasvatus, säädynmukainen kasvatus)\nsisältöihin (esim. tasokurssit keskeisissä aineissa, ydinsisällöt, peruskurssit ja syventävät kurssit)\nmenetelmiin (esim. eritasoiset tehtävät, eritasoryhmät, eriyttäminen, kehitystason mukaiset ryhmät, lisätehtävät lahjakkaille, luokalle jättäminen, pääsykoe (Vives), vuosiluokat)\nvälineisiin (esim. älykkyystestit)\nLÖYSIN seuraavia "paradigmaattisia" käänteitä tieteestä:\nTIETEEN käsite liittyy läheisesti tietokästyksen muutoksiin. Filosofinen tieto on kaiken tieteellisen tiedon äiti. Jo antiikin aikaan tieteen tehtävä oli tutkia todellisuutta, ihmistä ja tietoa. Haluttiin tietää, millainen maailman on, millainen on hyvä elämä ja mm. mitä on tositieto.\nKun tositiedon uskottiin tulevan Jumalalta ilmoituksena, tieteen tehtävänä oli säilyttää ja siirtää tuo tieto muuttumattomana ja puhtaana sukupolvelta toiselle. Kun vanhalla ajalla tiede halusi löytää tosi tietoa, niin keskiajalla tieteen tehtävä oli osoittaa usko oikeaksi.\nSekulaari tiede syntyi uudelleen uuden ajan alusta alkaen. Aluksi haluttiin ymmärtää, kuinka maailma toimii, mutta varsin pian myös, kuinka hallita maailmaa; Empiristien piirissä syntyi ajatus, että tieteen tehtävä ei ole vain tieto tiedon vuoksi- vaan tieteen tuottamien sovellutusten käytännön hyöty. Valistuksen aikana tieteelle esitettiin tehtävä olla järjestelmä, jonka avulla saavutetaan yksimielisyys erilaisten tietojen välillä. 1800-luvulla vaadittiin, että tieteen tehtävä ei ole kuvata maailmaa, vaan muuttaa sitä (Marx).\nTIETEEN tekee tieteeksi tieteellinen menetelmä. Vuosisatojen myötä tieteellisinä menetelmimä on pidettu kovin monia tapoja: tarkkailua, dialogia, deduktiota, induktiota, kokeita, empiirisiä tutkimuksia, keksimistä, intuitiota, tekstianalyysia... 1900-luvun lopulla koko tieteellisen menetelmän käsite myös kyseenalaistettiin. Tieteen huomio on ensin ilmiöissä, sitten se siirtyi ilmiöistä kokemuksiin, sieltä tulkintoihin ja sieltä kieleen, jolla tulkintoja tehtiin. Pian ollaan varmoja, ettemme tavoita ilmiöitä ainoastaan kokemuksemme. Sitten huomataan, että kokemuksemme ovat sidoksissa tulkintoihimme ja ennakkokäsityksiimme. Ei olekaan puhdasta havaintoa, havainto on aina tulkintaa (esiymmärrys). Sitten todetaan, että tulkintoihimme vaikuttavat mieltymyksemme ja ennakkoluulomme, ja ne taas liittyvät aikaan, jota elämme.\nSitten tiede keskittyy tapaamme puhua. Pian huomataan, että sanoilla ei voi kuvata kaikkea. "Kieleni rajat ovat maailmani rajat. Siitä, mistä ei voi puhua, tulee vaieta. Siitä ei voi puhua kielen keinoin" (Wittgenstein). Sitten huomattiin, ettei sanoilla vain kuvata; sanoilla pelataan myös erilaisia sanapelejä. Sanoihinkaan ei voi luottaa.\nLopulta aletaan menettää usko tieteen mahdollisuuteen osoittaa tieto todeksi; tiede voi vain falsifioida (Popper huomautti, että mitään teoriaa ei koskaan pystytä todistamaan todeksi- ainoastaan vääräksi).\nTänään postmodernisteille tiede on vain yksi tapa puhua- ja sekin on sidoksissa taisteluun vallasta (vrt. Bourdieau). Sartre kutsui tiedettä itsepetoksen lajiksi.\nSe, että usko tieteeseen varmaa, objektiivista tietoa on kyseelalaistettu, on ehkä eniten vaikuttanut yliopistojen todellisuuteen. Niiltä vaaditaan konkreettia hyötyä yhteiskunnalle. Tietoon tiedon itsensä vuoksi ei haluta käyttää rahoja. Oletan, että muutos on vaikuttanut myös didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. ihmisen on oltava yhä enemmän hyödyllinen kansalainen, yleissivistyksen asema ohenee)\nperiaatteisiin (esim. kytkentä työelämään tiivistyy, luopuminen oppikirjojen ennakkotarkastuksesta)\nsisältöihin (esim. työelämätaidot, kansalaisen taidot, hyödyllisiksi katsotut aineet: terveystieto, luonnontieto, uudet kielet, liikunta...)\nmenetelmiin (esim. muut kuin opettajat opettajina, oppisopimuskoulutus, tarinat, TET-harjoittelu)\nvälineisiin (esim. tulossopimukset, virallisten oppikirjojen rinnalle muuta oppimateriaalia)\nKESKEISIN ratkaistava asia ihmisen olemuksen määrittelyn kannalta on kysymys siitä, onko ihminen muuta kuin luontoa, ja jos on niin, mikä on se erottava tekijä.\nAntiikin aikana ihmisella oli sielu ja ruumis. Eläimillä ei ollut sielua. Sielun voimina olivat mm. järki, tahto ja halut. Kiistaa oli, siitä minkä osan tuli ihmistä hallita. Platonin mielestä ihmisen sielussa oli kolme osaa: järki (päässä) , into (rinnassa) ja himo (vatsanpohjassa). Sielun osat kamppailivat keskenään vallasta ja tämän taistelun tuloksista riippuu ihmisen luonne. Eri säädyillä eri sielun osa oli hallitseva.\nKRISTINUSKOSSA - ja jo sitä ennen juutalaisessa uskonnossa- ihminen oli Jumalan luomana, langennut Jumalan kuva. Tuo kuva erotti ihmisen muusta luomakunnasta. Ihmisen erikoisominaisuus oli sielu. Mutta ihmisessä oli myös luontoa- hänen ruumiinsa. Luonto ja ruumis olivat huonoja, pahoja. Keskiajalla järki liittyi (ja himo) ruumiseen. Sen vastakohtana oli sielu ja usko. Jokaisessa sielussa oli Jumalan kipinä. Tavoitteena oli alistaa ruumis sielulle ja järki uskolle.\nKeskiajalla Ockham pohti sielun voimia. Hänestä järki ei ohjaa ihmistä. Vaikka ihminen tietää, mikä on oikein, hän voi toimia toisin. Ihminen voi valita myös pahan. Näin ihmisen määrääviin piirre onkin tahto.\nUudella ajalla sitä mukaa, kun uskontoa uskallettiin kyseenalaistaa, kyseenalaistettiin myös sielun olemassaolo. Hobbesin mukaan ihminen on (vain) eläin: lihasta ja verestä tehty kone. Hän on kuitenkin enemmän kuin eläin, koska (vain) hän pystyi käsittämään maailmaa (luonnonkirjaa, joka on kirjoitettu matemaattisin merkein).\n1800-luvulla Kant piti ihmisen erikoispiirteenä vapaata tahtoa. 1800-luvun lopulla Kierkegaard jatkoi ajattelua: Ihmisen tekee ihmiseksi hänen kykynsä tehdä valintoja; Elämämme määräytyy teoistamme käsin, jotka taas määrätyvät valintojemme kautta. 1900-luvulla eksistentialismi löytää tämän lähteen: Ihminen onkin vapaa. Hän tekee valinnoillaan itse itsensä. On itse löydettävä elämänsä merkitys. Me voimme tulla juuri sellaisiksi, kuin haluamme- vaikka eräät rajoitukset on hyväksyttävä. Ihminen osoittaa toimintansa kautta, kuka on (Sartre).\n1800-luvulla Hegel esittää eräänlaisen muunnelman meissä kaikissa olevasta jumalallisesta kipinästä. Ihminen on henkinen olento, ja läpikotaisin historiallinen olento. Ihmisen henki on oan säädyn ja ajan mukainen. Ajan henki on subjekti, joka saattoi käyttää jotain yksilöä välikappaleenaan.\nSchopehauer esitti hegeliläisestä ideasta oman muunnelmansa. Kaikki olentoja ei yhdistä Jumala tai ajan henki vaan päämäärätön ja ihmistä pettävä tahto.\nHyvin toisella tavalla ihmisen olemusta määritteli Adam Smith 1700-luvulla. Hänestä ihminen oli kauppaa käyvä eläin.\nIhmiskäsityksen kirjosta ei kouluopetuksessa ole tehty selkeää valintaa, vaan mukana ovat kaikki ihmisen mahdolliset puolet. Se vaikuttaa didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. vrt POPSIN tavoite omaleimainen kokonaispersoonallisuus)\nperiaatteisiin (esim. eheys, omalla tasolla eteneminen, omalla tavalla eteneminen, tasapaino)\nsisältöihin (esim. ohjelmassa mukana aineksia ja virikkeitä niin ruumiin kuin hengenkin kasvuun, monipuolinen opetusohjelma)\nmenetelmiin (esim. monipuoliset opetusmenetelmät, ryhmäyttäminen, älyllisiä ja toiminnallisia)\nvälineisiin (esim. monipuoliset opetusvälineet, liikuntatilat, ainetilat...)\nIHMISKÄSITYKSEEN liittyy läheisesti kysymys ihanteellisesta ihmisestä. Antiikin aikana ihmisihanne oli hyvä ihminen ja hyödyllinen kansalainen (muunnelma: hyveellinen ja kaunopuheinen). Kaikkien olentojen tarkoitus oli kasvaa omaksi itsekseen. Eri säädyillä tuo erilainen täysi mitta oli kuitenkin erilainen.\nSokrates uskoi, että tieto tekee ihmisestä hyveellisen (Sokrates). Aristotelesin mielestä siihen tarvittiin myös tottumusta. Keskiajalla ihmisen teki hyväksi usko ja armo. 1800-luvulla Kant asetti moraalin kriteeriksi kategorisen imperatiivin. Hyvä ihminen noudattaa moraalia velvollisuuden tunnosta. Hyve oli hänelle järjen ja tahdon asia.\nYKSILÖ syntyy oikeastaan renessanssissa. Ihminen onkin vapaa. Jokaine on arvokas. Toiset hieman arvokkaampia kuin toiset.\nHYVÄ, toisten etua ajatteleva, uhrautuva ihminen saa ihannekuvana kuoliniskun Nietschelta.\nUusi ihminen oli yli-ihminen, vahva, itsenäinen, vapaa. " On tärkeämpää löytää itsensä kuin saavuttaa yhteisymmärrys toisten ihmisten kanssa. Yksinäisyys on hinta vapaudesta" (Nietzsche).\nUusi ihminen oli irtiotto jokamiehistä, laumaeläimistä, ihmisistä, jotka ovat haluttomia käyttämään omaa ajatteluaan. (vrt jo Herakleitos, joka halveksi ihmisiä, jotka viettävät unielämää, eivätkä koskaan herää tietoiseen ajatteluun). Ihanteeksi nousee omat ratkaisunsa tehnyt ja omat polkunsa valinnut yksilö. On elettävä autenttisesti. Keskinkertaisuus on säälittävää.\nIhanneihmistä ei ole määritelty holistisesti vaan varsinkin viimeaikoina irrallisten piirteiden/taitojen luettelona. Vaihtoehdoista ei kouluopetuksessa ole tehty selkeää valintaa, vaan mukana on keskenään ristiriitaisia taavoitteita. Tämä vaikuttaa didaktiikkaan:\nkasvatuksen päämäärään (esim. vrt POPSIN tavoite omaleimainen kokonaispersoonallisuus, persoonan käsite yhdistää yksilön ja yhteisön. Viime aikoina yksilöllisyyttä korostetaan )\nperiaatteisiin (esim. persoonan koskemattomuus, lapsen oikeudet, inkluusio,\nsisältöihin (esim. monipuolinen opetusohjelma, valinnaisuus)\nmenetelmiin (esim. monipuoliset opetusmenetelmät)\nIHMISKÄSITYKSEEN liitty lopulta myös kysymys elämän päämäärästä. Antiikissa ajateltiin, että\nihmiselämän päämäärä oli toteuttaa oma potentiansa. (Aristoteles): Ihminen pyrkii toteuttamaan mahdollisuutensa täydellisesti, siirtymään potentiaalisuudesta aktuaalisuuteen. Tuolloin ajateltiin, että ihmiset ovat ihmisiä, koska he ovat osallisia kaikille yhteisestä lajiolemuksesta. Ihmiset ovat kuitenkin erilaisia , koska he ilmentävät olemusta eriasteisesti. Heillä on erilainen sielunkyky.Siksi he ovat eriarvoisia yhteisössä.\nAntikkin aikana konkreetti elämän päämäärä oli onnellisuus (jo antiikissa käsite eudaimon) ja mielenrauha. Siitä miten ne saavutetaan oli erilaisia käsityksiä. Epikuroksen (341-270 eaa) mukaan ihmiselämän ainoa päämäärä oli nautinto. Onnellista oli elämä, jossa oli mahdollisimman paljon nautintoa ja mahdollisimman vähän tuskaa. Onnellisuuden tavoite on myös kiistetty: Elämän tavoitteena olisikin nirvana, tahtomisesta luopuminen (esim. Schopenhauer).\nKeskiajalla elämän päämäärä oli pelastaa sielu ja päästä iänkaikkiseen elämään. Varmistaakseen tämän monet antoivat lupauset köyhyydestä, naimattomuudesta ja kuuliaisuudesta. Uuden ajan alussa humanistien mukaan tämä elämä oli tuonpuoleista tärkeämpää.\nKysymys elämän päämäärästä on yhä avoin. Stoalaisuuskin elää: elämän hyväksyminen sellaisena kuin se on. Inhimillistä toimintaa johdattaa vain kaksi voimaa: kivun välttäminen ja nautinnon tavoittelu (Jeremy Bentham).\nElämän päämäärää ei eksplisiittisesti koulua koskevissa asiakirjoissa määritellä, mutta kyllä muutokset ovat vaikuttaneet myös didaktiikkaan\nkasvatuksen päämäärään (esim. tasapainoisuus, mielenterveys)\nperiaatteisiin (esim. ilmapiirityö, ilon pedagogiikka (Comenius), koulukiusaamiseen puuttuminne, kouluviihtyvyys, lempeä kuri, osallisuus, yhteisöllisyys)\nmenetelmiin (esim. juhlat, monipuoliset opetusmenetelmät, oppilaskunnat, vaihtelu, yhteiset tapahtumat)\nvälineisiin (esim. monipuoliset opetusvälineet, liikuntatilat, ainetilat, pihat).\nEHKÄ selkeimpiä trendejä ovat 1. oppimiskäsityksen muuttuminen erilaisista vastaanottamistavoista, aktiiviseksi toiminnaksi ja 2. ympyrämäisesti muuttunut kanta sihen, onko parempi oppia tavoitteellisesti ja formaalisti vai muun toiminnan ohessa informaalisti. 3. Oppiminen yksilöllisenä prosessina vs. yhdessä oppiminen (vrt. jo humanistit- vertaiset). Yksilön oppimisen rinnalle syntyi käsitys kollektiivisen hengen oppimisesta (Hegel).\nOppiminen osaamisen/tiedon jne.vastaanottamisena:\n- oppiminen unohdetun muistamisena. Oppiminen oli Platonille kulkua mieleenpalauttamisen tiellä. Hänelle oppiminen oli ennen omistetun tiedon uudelleen saamista, muistiin palauttamista. Tämä aihio muuntuu löytävän, heuristisen oppimisen teemaksi.\n- myötäoppimisen idea\n- oppiminen kuuntelemisena ja mieleenpainamisena (Pythagoras)\n- oppiminen muistissa pitämisenä ja ulkoaosaamisena\n- oppiminen katsomalla\n- oppiminen matkimalla mallioppiminen mm. opettajasta (esikuvallisuus)\n- oppiminen tottumisena (Aristoteles)\n- oppiminen seuraamalla opetusta (tarkkaavaisuus)\n- oppiminen seurauksista (Locke: Palkkiot ja rangaistukset; hyväksyntä ja paheksunta tehokkaita.), ehdollistamalla\nOppiminen aktiivisena toimintan:\n- ominpäin oppiminen. Sokrates (469-399 eaa) uskoi ominpäin oppimiseen. Muut voivat osallistua kannustamalla.\n- oppiminen lukemalla tekstiä. (lukutaito); humanistit: Tarkoitus ei ollut totella vaan keskustella toisen ihmisen esittämien ajatusten kanssa kriittisesti.\n- oppiminen keskustelemalla\n- oppiminen sanoja, käsitteitä ja ajatuksia ajattelemalla ( esim. Locke ei uskonut sanoista oppimiseen. Ne tarkoittavat eri ihmisille eri asioita)\n- oppiminen tekemällä havaintoja\n- oppiminen kokemuksista ja niitä pohtien/ omasta toiminnasta oppiminen\n- oppiminen oivaltamisena\n- oppiminen kokeilemalla (Bacon)\n- oppiminen tekemisen seurauksena (Dewey)\n- oppiminen tutkimalla\n- omasta halusta oppiminen. Platonilla (n. 427- 347 eaa.) oli jo idea lasten harrastuksen kohteista eri-ikäisinä. Eri aihepiirejä ja aineita olisi opetettava sillä ikäkaudella, jolloin luontainen harrastus niihin oli vilkkain. Aristoteles (n. 384-322 eaa ) katsoi, että kaikki teot, sekä inhimilliset että eläimelliset, seuraavat halusta, joko tiedostetusta tai tiedostamattomasta sellaisesta. Syntyy tahdon, motivaatio pedagoginen teema.\nMuutokset oppimiskäsityksissä ovat luonnollisesti vaikuttaneet myös didaktiikkaan\nkasvatuksen päämäärään (esim. elinikäinen oppiminen (jo Snellman))\nperiaatteisiin (esim. aineksen pilkkomisesta luonnollisiiin kokonaisuuksiin, ajattelun taitojen kehittäminen, erilaisten oppimisstrategioiden opettelu ja erilaisten oppimistyylien salliminen, lasten itsesäätelymekanismiin luottaminen, lapsilähtöisyys, opittavan asian pelkistäminen, valinnaisuus, yhteissuunnittelu)\nsisältöihin (esim. asiaopetus (eheyttäminen), ei-kiinnostavien asioiden opettamisesta luopuminen (Spencer), opetuksen jaksottaminen asteittain vaikeutuvien opetustapahtumien sarjaksi, opetuksen rakentaminen vastaamaan tiedon omaksumisprosessia, oppiaineksen jakaminen kursseiksi ja yksiköiksi, oppimaan oppiminen, formaalit taidot vs. materialistiset, käsityö)\nmenetelmiin (esim. aidot ongelmakysymykset, aivoriihi, draama (jo keskiajalla), elämykset, eläytyminen, ennakkojäsentäjät, epäsuora opettaminen ympäristön avulla, eristäminen (luostarit, maaseutukoulut, sisäoppilaitokset), eritasoisista lapsista koostuvat ryhmät, esikuvat (tarinat), etäopetus, formaalit ja informaalit, haastattelut, harkitut kysymykset, homogeeniset luokat, itsenäiset tutkielmat, jäljittely eli imitaatio, jännityksen (iloisen) luominen (Spencer), kaitsijoiden ja ylikaitsijoiden käyttö (Comenius), kannustaminen, kartokeetit, kasvattava arki, kasvien hoito, kehittävä esitystapa, kiinteä luokkayhteisö (Steiner), kilpailu, kirjallinen opiskelusuunnitelma(Parkhurst), kirjalliset sopimukset, kirjoittamalla oppiminen, kokeileminen, kokemusten käsitteellistäminen, kokonaisopetus, kotieläinten hoito, kotitehtävät, koulusaavutuskokeet, koulutodistukset, kummilapsijärjestelmä, kunniataulut, kuoroluku, kursorinen lukeminen, kylmyyden osoittaminen, kysymyksien tekeminen luetusta tekstistä, laajenevien piirien periaate (spiraali), lapsen tarpeiden tyydyttäminen, lasten omat kysymykset, laulaminen, lepo ja lepohetket, luokka elämänyhteisönä, luokka-astejako ja luokkajärjestelmä, luokka-astekohtainen oppikirja (Comenius), luokkajärjestelmästä luopuminen (Francke), metodinen kokonaiskäsittely, mielenkiinnon herättäminen (Comenius). monipuoliset opetusmenetelmät, oman oppimisen esittäminen muille, omituisilla asioilla motivointi, onnistumisen kokemukset, opetuskeskustelu, Opitun edelleen levittäminen (Comenius), opitun soveltaminen, oppikirjan tekstin alleviivaaminen, oppilaan esitys/oppilaiden esitys, oppilaiden toiveiden huomioonottaminen, palkkiot, Pbl, perheryhmät, projektit, ”rakennustelineiden käyttö” (Vygotski), rangaistukset, ratkaisujen etsiminen yhdessä, rooleissa oppiminen, ryhmätyö, sammuttaminen (epätoivottava käyttäytyminen), sopivien tilaisuuksien järjestäminen, sosiaalimuodon vaihtelu (Koskenniemi), taide, tarkkaavaisuuden herättäminen, tavoiteoppimisen malli, tavoitteellisuuden herättäminen, teemapäivä, -viikko, Tehtäväkortti (Käis), tekemällä oppiminen, totuttaminen, toverielämä (Vittorino da Feltre), tukiopetus, tuotosten julkaiseminen (Freinet), tutkiva oppiminen, työkasvatus, urakka (Parkhurst, Washburne), yhdessä tekeminen, YTO)\nvälineisiin (esim. aktiivimonisteet, arvostelu, INO, internet, itsekorjaavat välineet (Montessori) /itsetarkastavat oppimispelit (Washburne), lähdekirjat, oppilaiden itse tekemät oppimateriaalit (Steiner), palaute, taskulaskimet, työkirjat)\nMELKOISEN osan opetusoppien valikin kirjosta pystyy liittämään filosfistebn perusolettamusten käänteisiin. Ylivoimaisesti eniten oppimiskäsityksiin. Kaikkia ei. Ainakaan vielä, en osaa sijoittaa tuohon viitekehykseen seuraavia ideoita. ne ovat joko aidosti didaktisia tai sitten pragmaattisia ratkaisuja.\n- hiljainen työ (mm. Petersen, Montessori, De la Salle)\n- hiljaisuusharjoitukset (Montessori)\n- iskulauseet (esim. koulun seinillä)\n- Kahden asian tekeminen aina yhtä aikaa (Pestalozzi)\n- Kahdenkesken keskustelut\n- kehotus/kehoituksen pedagogiikka (Francke)\n- keskusaineella eheyttäminen\n- kouluradio- ja -tvohjelmat\n- kunniantuntoon/-himoon vetoaminen\n- kuorossa vastaaminen\n- käsimerkeillä ohjaaminen (De la Salle)\n- lasten tarkkailu\n- mietelauseet (roomalaiset)\n- mukailut luetusta\n- oppilaiden itsearviointi\n- paradoksien käyttö\n- pedagoginen katse\n- tutkinnot ja tutkintotilaisuudet\n- yhteen tahtiin tekeminen\n- yleisoppikirja (jesuiitat, Comenius)-\nLähettänyt Martti Hellström klo 2:46 ip. Ei kommentteja:\nDIDAKTIIKAN (käytännön kasvatusta ohjaavan opin) kehitykseen vaikuttaneita filosofisia ideoita kartoittavalla kesäretkelläni on jäljellä yksi pysäkki- ja sitten ajo varikolle (yhtenvetoa ja hämmästelyä).\nTässä blogilastussa käsittelen oman aikamme (vuodesta 1951) filosofian luomia muutospaineita opetusoppeihin. Yritän siis löytää muutoksia ns. olettamusperustassa, jotka ovat voineet vaikuttaa mm. peruskoulupedagogiikkaan. En väitä, että niin on tapahtunut.\nLuonnontieteiden kehittyessä filosofiassa ei enää juuri pohdita todellisuuden olemusta. Wittgensteinilainen ajattelu siitä, kuinka tärkeitä sanat ovat elää yhä vahvasti. Ei ole tekstin ulkopuolta, sanotaan.\nLänsimainen ihminen hylkää 2000 vuotta kestäneen jumalakeskeisen maailmankuvansa.\nPitkään elänyt vastakkainajattelu luonnon ja kulttuurin välillä sumenee: Väitetään, että kulttuuri onkin luonnollista.\n- Kouluopetuksessa luonnontieteet edelleen vahvoja\n- huomiota kuttuureihin - myös monikulttuurisuuteen.\nTieto irtaantuu totuudesta. Postmodernistit hylkäävät käsityksen objektiivisesta totuudesta. Tieto ei esitä henkisen peilin tavoin totuudenmukaisesti todellisuutta (ja järkemme kokoaisi raaka-datasta kokonaiskuvan). Tärkeää on myös vapauttaa ihmiset väärästä tiedosta (emansipaatio). Totuus liittyy usein sumealla tavalla myös valtaan. Ihmisen pitää olla tietoinen totuuspeleistä- myös luonnontieteissä.\nTietokoneet muuttivat käsityksen tiedosta informaatioksi, jota varastoidaan valtaviin tietojärjestelmiin. Tieto ei enää kehitä meitä henkisesti eikä johda ihmisen muuttumiseen. Tieto irtaantuu totuutta koskevista kysymyksistä; tietoa ei arvioida sen totuudellisuuden mukaan vaan sen mukaan, kuinka hyvin se palvelee jotain tiettyä tarkoitusta. Tietoa tuotetaan myytäväksi.\nIsot tarinat koetaan kuolleiksi, esim. usko yhteiskunnan kehittymiseen tiedon avulla yhä paremmaksi (valistuksen pitkä projekti).\nMyös käsitys tieteestä muuttuu. Tieto ei kasva tasaisesti, eikä tieteellinen edistys tapahdu askeleittain vaan paradigmaattisen vallankumousten kautta. Myös uskoa tieteellisen menetelmään horjuu. Tiedekin on vain yksi teksti, yksi tapa puhua.\nFilosofia jakautuu elitistiseen ja arkiasioita tutkivaan filosofiaan. Elitistisessä filosofiassa (jota kansa ei ymmärrä) huomio kiinnittyy teksteihin, joiden merkityksiä analysoidaan pikkutarkasti. Toisaalta väitetään: Ei ole tekstin ulkopuolta. Toisaalta nostetaan esiin, että kun teksteja lukee pikkutarkasti (dekonstruktio), ne ovat täynnä ristiriitaisuuksia. Siihen mitä sanon, vaikuttaa se, mitä sanon myöhemmin (samassa tekstissä). Merkitys ei avaudukaan sanoista heti. Edes teksteihin ei voi luottaa.\nElitistien fiosofian rinnalle syntyy myös arkisempia asioita tutkivaa filosofiaa. Sitä kiinnostivat mm. eläinten oikeudet, hulluus, identiteetti, kommunikaatio, naisten asema, oikeudenmukaisuus, poliittinen valta, rakkaus, rotu ja sukupuolten välinen ero.\n- Usko sivistymiseen tiedon avulla rapautuu.\n- Usko valistamisen voimaan hiipuu\n- Kriittisyyden merkitys korostuu edelleen; jokaisen oman tietämisen merkitys,\n- Kysymys: Onko myös pedagogiikan historiassa normaali- ja kriisikausia? Joitain tapahtumia, joissa jokin opetusta koskeva perusolettamusjoukko (paradigma) on oleellisesti kriisiytynyt?\nIhminen nähdään kulttuuriolentona (ja se on luontoa).\nLöytyy filosofeja, jotka kiistävät sisimmän, sielun ja minän olemassaolon. Löytyy myös filosofeja joka yhä uskovat järkeen- ja vastustavat indoktriaantiota.\nHyveistä esillä on oikeudenmukaisuus, joka toteutuu parhaiten reiluutena. Siihen pitäisi pyrkiä, että ratkaisumme lisäävät mahdollisimman monen onnellisuutta. Yhteiset näkemykset lisäävät vastavuoroista sitoutumista.\n- Kulttuuri-ihmisen käsite tuotiin ops-kieleen Suomesa.\n- jokaisen huomioonottamisen idea.\n- yhteisten sopimusten merkitys.\nTämän ajanjakson filosofisista ideoista varmaankin Habermasin kommunikatiivisuus- siis pyrkimys käyttää järkeä yhteisymmärryksen saavuttamiseen - on kytköksissä oppimiseen. Se tukee mm. opetuskeskustelun ja ryhmäntyön arvoa. Niinikään sekä tieteeseen että opetukseen vaikuttaa myös Habermasiin liittety intentio: väärästä tiedosta vapauttaminen.\nYritän vielä tiivistää oman aikamme filosofiasta nousevia didaktiikkaan vaikuttavia ajovoimia:\n- Luonnontieteiden asema on edelleen vahva\n- Muiden aineiden osalta usko "oikeisiin" käsitteisiin hiipuu (vrt. herbartilaisuus). Jokainen on sidoksissa omaan situaatioonsa- mm. kulttuuriinsa.\n- Usko isoihin tarinoihin romuttuu, jokaisen pienet jutut nousevat arvoon.\n- Oman kielen ja kulttuurin merkitys saa perusteluja.\n- Varsinkin humanistisissa ainessa usko totuuteen hiipuu, oman tietämisen rakentaminen nousee tärkeäksi\n- Luovutaan uskosta siihen, että tieto kehittää ihmistä paremmaksi.\n- Hyöty on tärkeä kriteeri, kun pohditaan, mitä tietoa opetetaan.\n- Tietotyö ja tiedon tuottaminen nousevat tärkeiksi taidoiksi.\n- Oma ajattelu ja kriittisyys nousevat arvoasteikolla, kun eletään aikaa, jossa mm. usko tieteelliseen menetelmään horjuu. Kaikkea kannattaa epäillä.\n- Huomataan, että opetus voi olla indoktrinaatiota.\n- Naisten ja vähemmistöjen oikeudet nousevat vahvasti esiin.\n- Perinteinen valistustyö ohenee.\n- Usko siihen, että minää ei oikeasti ole, ei ole vielä heijastunut pedagogiikkaan.\n- Usko järkeen elää yhä. Yhteinen järjenkäyttö vahvistaa opetuskeskustelun ja ryhmätöiden kaltaisia ratkaisuja.\n- Kaikkien oppilaitten reilu kohtelu ja huomioon ottaminen saa perusteita.\n- Niinikään iloiselle, kaikkien onnellisuutta lisääville ideoille on tilausta.\n- Kulttuuri-ihminen nousi 1960-luvulla ops-kieleen.\n- Parviälyn kaltaiset ideat saavat tukea\n- Opetuskeskustelua vahvistaa.\n- Yhteisten sopimusten merkitys (esim. luokan säännöt)\n- Idea julkisista keskusteluista, joissa tuodaan esiin eri näkökulmia (esim. paneeli tv:ssä)\nMitkä "trendit" näyttävät jatkuvan\n- Kouluopetus maallistuu.\n- Paineet realipedagogiikalle edelleen: Luonnotieteiden, matematiikan arvo nousee oppiaineena\n- Uskonnon merkitys laskee (alkoi jo 1600-luvulla)\n- Huomio pedagogiikassa siirtyy tositiedon "syöttämisestä" kukin oman tietämisen rakentamiseen.\n- Tarve keskustella asioista, jakaa kokemuksia ja tulkintoja. Hyväksytään erilaiset mielipiteet. Paneelit.\n- Opetuksessa huomio kiinnittyy tässä elämässä hyödyllisiin- ja itse kullekin hyödyllisiin asioihin.\n- Syntyy tarve keskustella asioista, jakaa kokemuksia ja tulkintoja. Hyväksytään erilaiset mielipiteet.\n- Yhteistyön merkitys\n- Yksilön arvo edelleen esillä.\n- Uskottiin, kuten jo osa antiikin aikana, että tietoa tulee koko ajan lisää (ja se tuo vaikeuksia)\nMikä ehkä on uutta?\n- Ei nostetakaan esiin voimakkaita yksilöitä- vaan vähemmistöjä, alistettuja- ja tähän liittyen väärästä tiedosta vapauttamisen pyrkimys.\n- Yksilön vahva sidos omaan kulttuuriinsa,\n- Tietoisuus siitä, että opetus voi muuttua indoktrinaatioksi.\nThomas Kuhn (1922-1996) : Tiede ei enää ole yksi iso kertomus; tiedekin on diskurssi, jonka säännöt sovitaan. Tieteessä vaihteleva "normaalitieteen" ja "kriisin" kaudet. Kriisin jälkeen uusi teoreettinen oppirakennelma korvaa entisen.\nKuhnin mukaan on mahdotonta osoittaa, että tieteellinen totuus on ”objektiivisesti totta”. Tieteelliset tulokset ovat aina sidoksissa tutkimuksen perusedellytyksiin (paradigmoihin). Kunkin tieteen piirissä tutkijat omaksuvat tietyt perususkomukset- ja metodit. Se määrää kuinka tulee tutkia ja tuloksia tulkita\nMary Middley (1919- ): Kudomme kulttuuria yhtä luonnollisesti kuin hämähäkit kutovat seittiä. Emme selviä ilman kulttuuria sen enempää kuin hämähäkki selviäisi ilman verkkoaan.\nJohn Rawls (1921-2002): Oikeusperiaate on sopimus, jonka ihmiset ovat solmineet, koska siitä on heille enemmän hyötyä kuin haittaa. Edistämme parhaiten omaa etuamme yhteistyössä. Oikeudenmukaisuus on reiluutta kaikkia kohtaan. Rawlsin menetelmä (ns. tietämättömyyden verho) on eräs versio ns. kultaisen säännön ideasta: Oikeudenmukaisen moraalin lähtökohtana on asettuminen toisen ihmisen asemaan.\nPaul Feyerabend (1924-1994): Koska paradigmat tieteessä vaihtuvat ja kaikki tieteelliset käsitteet muuttuvat, ei ole olemassa mitään pysyvää merkityksen oppirakennelmaa. Ei ole olemassa mitään yhtä "tieteellistä menetelmää", siksi kaikki käy.\nTieteellisen tiedon hyväksytyksi tulemisen prosessi kulkee Feyerabendin mukaan näin:\n1. Rohkea ajattelija esittää vallankumouksellisen idean, joka torjutaan mahdottomana. (Emile poltettiin).\n2 Uudet sukupolvet kiinnostuvat ja perustavat tutkimuksensa sen varaan\n3 Uutta puhtia saanut marginaalinen teoria pakottaa ottamaan kantaa.\n4. Siitä tulee vakiokäsitys, vallitseva käsitys.\n5. Lopulta siitä tulee (vuorostaan) uuden ajattelun este.\nJean-Francois Lyotard (1924-1998): Postmodernissa on kyse uskon puutteesta metakertomuksia kohtaan. Tietokoneet muuttivat käsityksen tiedosta informaatioksi, jota varastoidaan valtaviin tietojärjestelmiin. Se ei enää kehitä meitä henkisesti eikä johda ihmisen muuttumiseen. Tieto irtaantuu totuutta koskevista kysymyksistä; tietoa ei arvioida sen totuudellisuuden mukaan vaan sen mukaan, kuinka hyvin se palvelee jotain tiettyä tarkoitusta. Tietoa tuotetaan myytäväksi.\nMichel Foucault (1926-1984): Ihminen on tuore keksintö. Ajatus ihmisestä tieteellisen tutkimuksen kohteena kehittyi vasta 1800-luvun alussa. Foucault nosti esiin puhetavan, diskurssin käsitteen. Totuus liittyy valtaan. Ne diskurssit, jotka voittavat, saavat jonkinlaisen totuuden tai hyväksynnän leiman.\nJurgen Habermas (1929-): Järki on kaiken arkisen vuorovaikutuksen ytimessä. Järkeä kannattaa käyttää yhdessä julkisuudessa. Se rakentaa yhteisymmärrystä, saa aikaan muutosta ja vahvistaa yhteiskuntaa.\nHabermas jakoi inhimillisen toiminnan eri lajeihin. Se voi olla:\n1. välineellistä (luonnon hyväksikäyttö),\n2. strategista (ihmistä käytetään hyväksi, mm. tehokkuus, hyöty, yhteisymmrrys vain väliutavoite ja\n3. kommunikatiivista (tavoitellaan yhteisymmärrystä), mielipiteiden vaihtoa, tasavertaisuus)\nHabermasin kommunikatiivisen toiminnan teoria edustaa pragmaattista totuusteoriaa. Ideaalisessa kommunikaatiossa saavutetaan yhteisymmärrys, konsensus.\nVastavuoroinen sitovuus voi syntyä vain yhteisistä näkemyksistä.\nJacques Derrida (1930-2004): Puhe ei kerro, millainen maailma on. Puhe luo maailman, jota se kuvaa. Puhumme omista ajatuksistamme. Ei ole tekstin ulkopuolta.\nRichard Rorty (1931-2007): Ajatus kokemuksesta annettuna on myytti. Havaintomme ovat erottamattomasti kietoutuneita tapaamme jäsentää maailmaamme kielellisesti. Totuus on se, mitä aikalaisesi rankaisematta sallivat sinun sanoa.\nPeter Singer (1946): Suurimman mahdollisimman onnen periaatteen mukaan meidän on tehtävä päätöksemme niin, että niistä seuraa eniten onnea useimmille.\nLähettänyt Martti Hellström klo 10:42 ap. 2 kommenttia:\nDIDAKTIIKAN (käytännön kasvatusta ohjaavan opin) kehitykseen vaikuttavien filosofisia ideoita kartoittavalla kesäretkelläni on jäljellä kaksi pysäkkiä.\nTässä toiseksi viimeisessä blogilastussa käsittelen ns. modernin ajan (1900-1950) filosofian tuomia muutospaineita opetusoppeihin. Yritän siis löytää muutoksia ns. olettamusperustassa, jotka ovat voineet vaikuttaa saman ajan suurten pedagogien (mm. Dewey, Montessori, Key, Stainer ja esim. Petersen,) kasvatusoppeihin.\nUskoa Jumalan ja taivaan olemassaoloon kyseenalaistettiin kaksin käsin. Erityisesti luonnontiede selitti yhä peittävämmin maailmankaikkeutta ja luonnonlakeja. Kantin todellista maailmaa (Das Ding an sich) ei enää ollut kaikille. Oli vain tämä maailma,\n- Kouluopetuksessa huomio kiinnittyy yhä enemmän reaaliasioihin.\n- Uskonnon merkitys oppiaineena vähenee\nTieteen perinteinen tehtävä on ollut antaa totuudellinen kuva maailmasta. Nyt tätä tehtävää kyseenalaistettiin. Marxilaisten mielestä tieteen tehtävä on muuttaa maailmaa. Pragmatistien mielestä filosofian (tai ajattelun) tehtävä oli selkeyttää ajatuksiamme arjesta ja auttaa toimimaan maailmassa tehokkaammin. Filosofian kriteerinä oli hyöty. Eräiden mielestä filosofian tehtävä supistuu käsitteiden selkeyttämiseen.\nUsko siihen, että on jokin yksi totuus tai että sen tavoitteleminen on mahdollista ja arvokasta horjuu. Jokainen totuus on totuus jostakin näkökulmasta! Tieto ymmärretään uskomukseksi, josta on hyötyä. Tosi tiedon rinnalle tuodaan arvokkaina asian kuvitelmat ja erehdykset (Nietzsche).\nKäsitys tieteen mahdollisuuksista saavuttaa tosi tieto heikkeni. Uuden ajan ideaa induktiivisuudesta keinona saada tietoa ravisteltiin: Huomattiin, ettei tiede aina etenekään havainnoista teorioihin; asioita myös keksitään. Mm. Sartre veti tutkijiden puolueettomuudelta maton alta. Kaikki olemme sidoksissa situaatioon. Väitettiin, että totuus voidaan käsittää muullakin tavalla kuin järjellä myös intuitiivisesti (asia voidaan tietää tai tuntea). Popper huomautti, että mitään teoriaa ei koskaan pystytä todistamaan todeksi- ainoastaan vääräksi.\nTieteessä huomio siirtyi ihmisten kokemuksiin. Pian kuitenkin huomattiin, ettei kokemus ole luotettavaa tietoa. Kokemukset ovat subjektiivisia. Tulkintoihimme vaikuttavat mieltymyksemme ja ennakkoluulomme, ja he taas liittyvät aikaan, jota elämme. Ei ole puhdasta havaintoa, havainto on aina tulkintaa (esiymmärrys).\nSyntyi uusi tutkimussuuntaus: hermeneutiikka, joka tutki sitä, miten ihmiset tulkitsevat maailmaa. Huomio tieteessä siirtyi siis ensin ilmiöistä kokemuksiin ja sieltä tulkintoihin ja sieltä kieleen, jola tulkintoja tehtiin.\nJo Kant tunnisti, että ihmisen tietämisellä on rajat. Tässä ajanjaksossa filosofiassa huomio kohdistui kieleen, jolla maailmaa kuvataan (ns. lingvistinen käänne). Ensin huomattiin, että sanoilla ei voi kuvata kaikkea. Sitten huomattiin, ettei sanoilla vain kuvat; sanoilla pelataan myös erilaisia pelejä. Sanoihinkaan ei voi luottaa.\n- Syntyi tarve keskustella asioista, jakaa kokemuksia ja tulkintoja. Hyväksytään erilaiset mielipiteet.\nBiologiassa saatiin tutkimustuloksia, joiden mukaan ihmistä ei olekaan luotu, vaan että hän onkin evoluution osa, apinan sukulainen.\nFilosofiassa väitettiin, että kuolemajälkeiseen elämään vannova kristinusko oli mitätöinyt ihmisen. Oli uuden, yli-ihmisen, elämänmyöneisen ihmisen aika. Hänelle mikään ei olisi mahdotonta.\nPsykologiassa kyseenalaistettiin ihmisen järki: psykoanalyysi väitti, että tiedostamaton (siis vietit) ohjaa meitä.\nJumalattomassa maailmankaikkeudessa ihminen jäi yksin. Ihmiselämän keskeiseksi kysymykseksi näytti muodostuvan elämän merkityksellisyyden kokemus ja sen hakeminen. Jos tuonpuoleista ei ole, kaikki arvot on arvioitava uudelleen. Ihminen onkin vapaa. Hän tekee valinnoillaan itse itsensä.\nTällä aikakaudella tehdään irtiottoa tavallisista ihmisistä. laumaeläimistä, ihmisistä, jotka ovat haluttomia käyttämään omaa ajatteluaan (vrt jo valistus). Ihanteeksi nousee omat ratkaisunsa tehnyt ja omat polkunsa valinnut yksilö. Keskinkertaisuus on säälittävää.\nNyt ei filosofiassa kysytty vain, miten tulee olla, vaan myös mitä itse oleminen on. Oleminen oli ajallisuutta. Autenttinen oleminen oli sitä, että piti kuoleman mielessä. Olemisen kielen tavoitti tieteellistä kieltä paremmin runous. Elämä on valintoja. Syntyi eksistentialismi.\n- Huomio siirtyy yhä enemmän oppilaaseen. Hänen ymmärretään omia valintojaan tekevänä yksilönä. Erilaisuus on rikkautta. Vapaus on arvokasta.\nTämän ajanjakson osalta en löytänyt lähdeteoksestani (Filosofit) suoria viittauksia oppimista koskeviin näkemyksiin. 50 vuoden aikana kuitenkin usko ikuiseen totuuteen hiipuu. Oletan, että tämä luo pohjaa sille, että huomio pedagogiikassa siirtyy tositiedon "syöttämisestä" kukin oman tietämisen rakentamiseen.\nYritän vielä tiivistää 1900-1950 välisen moderin ajan filosofiasta nousevia didaktiikkaan vaikuttavia ajovoimia:\n- Luonnotieteiden, matematiikan ja mm. psykologian arvo nousee oppiaineena\n- Uskonnon merkitys laskee.\n- Hyödyn arvo nousee.\n- Arvostetaan voimakkaita - ei alistuvia - yksilöitä.\nNämä jo 1800 -luvulla näkyvissä olleet ajovoimat elivät edelleen\n- Uskonnon merkitystä haastetaan yhä voimakkaammin (jo 1600-luvulla);\n- Paineet realipedagogiikalle edelleen: ennen muuta luonnontieteiden ja matematiikan opetukselle.\n- Hyödyn vaatimus\n- Yksilön tahdon merkitys ymmärrettiin\n- Lapsuuden erityisluonne alkaa avautua (vrt. Freud)\n- Psykologian arvo nousee\n- Arvostetaan voimakkaita yksilöitä\nKarl Marx : Uskonto on ooppiumia kansalle.\nFriedrich Nietzsche (1844- 1900 ): Jumala on kuollut. Nietzsche näki kehityksen irtautumisena kristinuskon orjamoraalista ja matkana kohti moraalisesti itsenäistä ja vahvaa yli-ihmistä. On tärkeämpää löytää itsensä kuin saavuttaa yhteisymmärrys toisten ihmisten kanssa. Yksinäisyys on hinta vapaudesta.\nNietzschen mukaan inhimillinen kokonaistausta - tunteet, laiskuus, tottumus - värjäävät kaikkea tiedostamistoimintaa, myös havaintoa.\nSanat pettävät kaksin kerroin, koska ne ovat vain kuvia ajattelustamme, joka on kuvaa salaajäävästä todellisuudesta. Kieli on tavallaan kuvan kuva. Emme milloinkaan pääse ” kuvaa kauemmaksi, sen taakse”; kaikki oliot ovat vain ” kuvia”.\nTietoa on se, mikä edistää elämää, mikä toimii, mikä palvelee sopivia tarkoitusperiä.\nNietzschellä oli näkökulmaoppi, jonka mukaan jokainen totuus on totuus jostakin näkökulmasta.\nKarl Popper (1902-1994): Väite on tieteellinen vain, jos se on kumottavissa.\nJean Paul Sartre (1905-1980): "Kaiken, mitä olemme, olemme valineet."\nIhmisessä oleellista on vapaus. Ihmisellä ei ole tarkoitusta. Meidän on itse luotava tarkoituksemme- meillä on siihen sisäinen pakko. Tässä eroamme muista eläimistä. Me voimme tulla juuri sellaisiksi, kuin haluamme- vaikka eräät rajoitukset on hyväksyttävä. Ihminen osoittaa toimintansa kautta, kuka on. Minuutta ei ole olemassa etukäteen.\nTieteellisen maailmanselitys on yksi tyyppi erityistä itsepetoksen lajia, ” huonoa uskoa”. Tieteellinen, objektivoiva ajatelu on itsepetoksen laji, jossa ihminen kuvittelee merkitykset tai arvot etukäteen annetuiksi, reaalisena olevana, johon ihmisen valinta ja vapaus ei yllä.\nKaikki, mikä on jotain, edellyttää tulkintaa. Mutta tulkinta on yksityisen ihmisen aina viime kädessä itse tehtävä. MINÄ tulkitsen, MINÄ asetan merkitykset ja arvot- ja kannan tekemisistäni täyden vastuun.\nSkientistin virhe on kuvitelmassa, että tiedemies ei toimi situaatiossa. Skientistin virhe on kuvitella, että se mitä hän tekee, ei projisoidu ulos ja relativisoidu situaatioon. Tiedemies kuvittelee, että on olemasa neutraalin kuvauksen taso, jolta on mahdollista lähestyä kohti yksikäsitteistöä totuutta.\nLudvig Wittgenstein (1889-1951). Kieli muodostuu propositioista, asiaintiloja koskevista väitteistä, jotka ovat joko tosia tai epätosia. (Merkityksellisen) Kielen avulla voi ilmaista vain maailmaa koskevia tosiasiaväitteitä. Kieleni rajat ovat maailmani rajat. Siitä, mistä ei voi puhua, tulee vaieta. Siitä ei voi puhua kielen keinoin.\nEdmund Husserl (1859-1938): Tiede pyrkii varmaan tietoon. Tiede on empiiristä, ja se perustuu kokemukseen. Oletukset ja mieltymykset vaikuttavat kokemukseen. Kokemus on myös täynnä väärinymmärryksiä. Näin ollen kokemus itsessään ei ole tiedettä. On omaksuttava tieteellinen asenne kokemukseen; kokemuksellisia ilmiötä on analysoitava filosofisesti riisumalla niistä oletukset (fenomenologia). Fenomenologiassa ilmiöitä tutkitaan sellaisina kuin ne todellistuva kokemuksessa.\nHenri Bergson (1859-1941): Intuitio vie kohti elämää.\nMartin Heidegger (1889-1976): Heidegger teki eron ihmisen olemisen ja esineiden olemisen välillä. Eksistenssi koskee sellaista olevaista, joka kykenee kyselemään olemassaolonsa merkitystä.\nIhminen on ” heitetty maailmaan”. Ihminen ei ole itse valinnut aikaa eikä paikkaa eli situaatiota, jossa hän elää. Sutuaatio merkitsee ajan, paikan ja sosiaalisen ympäristön muodostamia sidonnaisuuksia. Koska ihminen ei ole voinut niitä itse valita, siitä seuraa kodittomuuden, sivullisuuden ja vierauden tunnen. Ihmisen muukalaisuus maailmassa aiheuttaa hänessä ahdistusta ja pelkoa.\nAhdistus tiivistyy kuoleman edessä. Kuolema on kaiken loppu. Siitä alkaa ei-mitään. Kuoleman ehdottomuuden tajuaminen merkitsee situaatiosta vapaata olemassaoloa. Autenttinen, aito oleminen on sitä, että pitää kuoleman mielessä- jotta tajuamme elämän mielen.\nVaihtoehto on epäaito oleminen, joukkosieluisuus. Jokamies, Das Man alkaa ajatella niinkuin ajatellaan, tuntea niinkuin sitä tunnetaan, elää niinkuin sitä eletään”. Taustalla on samanlaisuuden, yhdenmukaisuuden paine.\nEi ole puhdasta havaintoa, havainto on aina tulkintaa.\nHans-Georg Gadamer (1900-2002): Ymmärrämme maailman tulkinnan kautta. Teeme tulkintoja aina tietynä historiallisen aikana, joka vaikuttaa ennakkoluuloihimme ja mieltymyksiimme. Emme voi ymmärtää asioita vapaina kaikista ennakkoluuloista ja mieltymyksistä... Tulkinta on prosessi, jossa vähitellen syvennämme ymmärrystämme siitä, mitä jo tiedämme.\nIsaiah Berlin (1909-1997): On kahdenlaista vapautta: negatiivista ja positiivista. Edellinen on vapautta esteistä, painostuksesta ja alistamisesta . Jälkimmäinen on oman kohtalon hallintaa: vapautta määrittää itsensä, vapautta toivoa, suunnitella ja asettaa päämääriä.\nAlbert Camus (1913-1960): Elämme paremmin, jos elämällä ei ole tarkoitusta.\nKUN pääsin rehtoriksi vuonna 1989, juopa alakoulujen ja toisaalta yläkoulujen ja lukioiden rehtorien välillä oli vielä syvä. Kauklahden yläasteen tuolloinen rehtori Heikki Nykänen oli tässä(kin) suhteessa poikkeus. Hän ei katsonut meitä pikkulasten opettajia nenän vartta pitkin.\nHeikki oli innovaattori, joita ei 7-9-kouluissa ole ollut liikaa. Hän loi vuonna 1991 toimintansa aloittaneelle Mankkaan koululle aivan omaleimaiset pedagogiset linjaukset, jotka elävät siellä yhä. Kiitos siitä kuuluu myös paljon hänen seuraajalleen, juuri eläköityneelle Lasse Utille.\nMankkaan koululla ei hurahdettu 90-luvulla niin suosittuihin trendeihin kuten viisijaksojärjestelmään. Opetusta uudistettin sen sijaan luomalla ns. luokka-astetiimi-malli. Esim. kaikki seiska-luokkien opettajat muodostivat oman tiiviin tiimin, joka yhdessä suunnitelee koko ikäluokan opetusta.\nHeikki oli myös ICT-opetuksen tienraivaajia Suomessa. Mankkalla oli ihan omat järjestelmät ja omat nettisivut - ja vuosia ennen muita. Heikin hyvin tuntenut opettaja Hannu Tuominen kertoi minulle, että jo ennen Mankkaalle lähtöään Heikki ehti käynnistää Kauklahdessa tietotekniikkapainotuksen, jonka myötä tietokoneiden käyttö tuli normaaliksi osaksi mum. kielten opetukseen. Painotuksia on sen jälkeen tullut ja mennyt, mutta Kauklahdessa eli nykyisessä Espoon yhteislyseossa on säilynyt perinne, joka pitää tietokonetta yhtenä luontevana apuvälineenä muiden joukossa. Niin kuin Heikkikään ei tehnyt itsestään numeroa, eivät Kökkelin opettajatkaan ole aina edes oivaltaneet olevansa tässä edistyksellisiä.\nHEIKIN aikoihin Espoossa pidettiin vielä yhteisiä rehtorikokouksia. Moni meistä meuhkasi milloin mistäkin, mutta kun Heikki avasi suunsa, kannatti kuunnella. Ja kuunneltiinkin. Löysin netistä vain muutaman osuman hakusanalla "rehtori Heikki Nykänen". Mutta yksi niistä oli helmi. Lainaan siitä otteen tänne:\nHAASTATTELU LÄNSIVÄYLÄSSÄ 21.12.2003\nMankkaan koulun opettajanhuoneessa on hulinaa ja huisketta. Paperipinoista, kirjoista ja kahvikupeista notkuvien pöytien ympärillä pyörii kiireisiä opettajia, jotka ovat pian menossa pitämään seuraavaa tuntia. Opettamiseen ja nuorten kanssa olemiseen he haluavatkin keskittyä, mutta todellisuudessa suuri osa työpäivästä ja usein illastakin menee johonkin muuhun.\n- Opettajiin kohdistuu hirveästi uusia vaatimuksia. Me kaikki haluamme tehdä työmme hyvin, mutta perusasia, oppilas, tahtoo unohtua, opettajat toteavat\nOmat odotuksensa opettajaa kohtaan on kaupungilla, vanhemmilla ja yhteiskunnalla. Monesta opettajasta tuntuu, että vastuuta lasten ja nuorten kasvatuksesta on liiaksikin. Työstä on tullut murrosikäisen hoivatyötä, jonka moni kokee kuluttavaksi.\n- Vanhemmat ovat usein neuvottomia. Nuorten maailmassa kaverit ja media ovat ottaneet vallan, kiteyttävät opettajat.\nOpetustyön ohella on vedettävä kaikenlaisia kouluun liittyviä projekteja. Toisaalta niitä tehdään mielellään, m utta ne vievät liian paljon aikaa ja energiaa. Työtaakka kasvanut\nMankkaan koulun rehtori Heikki Nykänen tietää, miten opettajan ja rehtorin työt ovat muuttuneet vuosien kuluessa. Hän on ollut rehtorina 27 vuotta.\n- Rankin vuosi oli se vuosi, kun siirryttiin peruskouluun. Toiseksi ja kolmanneksi rankimpia ovat olleet tämä ja viime vuosi, toteaa Nykänen.\nPeruskouluun siirryttiin yhdellä rysäyksellä, ja sen jälkeen oli Nykäsen mukaan tiedossa, miten jatketaan.\n- Pöly laskeutui ja horisontti tuli näkyviin. Nyt pöly on korkea ja sankka, eikä horisonttia näy, Nykänen vertaa.\nAikaisemmin kouluja työllisti valtionhallinto, mutta nyt isoin työllistäjä on kaupunki.\n- Erikoistuminen on luonut sektoreita, joista jokainen tekee omat ohjelmat ja kaikki kääntävät tuutin koulujen suuntaan. Kaikki paineet tulevat meille, koordinoimatta.\nKaaosta kuvaa Nykäsen syksyn mittaan keräämä muistilista erilaisista suunnitelmista, joita koulun on tehtävä. Pitää olla työhyvinvointisuunnitelma, henkilöstön osaamiskartoitus, kriisitoimintamalli, tietostrategia, energiansäästösuunnitelma, tiedotussuunnitelma, ja niin edelleen. Listalla on yli 30 erilaista suunnitelmaa. Usein on myös vastailtava erilaisiin kyselyihin.\n- Näitä ei hallitse kukaan. Mutta rehtori vastaa näistä kaikista, ja jos jokin menee pieleen, kysytään, onko teillä se ja se suunnitelma.\nRehtorin on venyttävä pitkälle. Viimeisten parin vuosikymmenen aikana työmäärä ja työpäivän pituus ovat kasvaneet huikeiksi. Nykänenkin kertoo kärsivänsä kouluaddiktiosta: viikonloppunakin tulee mietittyä seuraavan viikon työasioita.\n- Kouluissa on johtamisen resurssivaje ja se on iso. Apulaisrehtorijärjestelmä ei riitä sitä poistamaan. Työuupumusta on erityisesti niissä kouluissa, joissa on paljon erilaista erityisopetusta.\nHeikki Nykänen jäi eläkkeelle Mankkaan koulun rehtorin tehtävästä 10 vuotta sitten. Vuonna 2004 hän oli demarien valtuustoehdokkaana, ei mennyt läpi, mutta toimi neljä vuotta suomenkielisessä opetuslautakunnassa. Vuonna 2003 hän perusteli vaalikoneessa politiikkaan mukaan lähtöään tähän tyyliin:\n- Nyt on aikaa, enkä tuntisi istuvani 'kahdella tuolilla'. Kehittämisajatuksia, uusia ideoita ja energiaa on jäljellä; haluan käyttää tietämystäni sekä kokemukseen ja arvoihin perustuvaa osaamistani Espoon ja espoolaisten hyväksi erityisesti lasten, nuorten ja koulutuksen alueilla\n- Espoon sähläily muutosprojekteissa ja säästöissä parin viime vuoden aikana antoi sysäyksen: vaikuta - asioita voi tehdä toisinkin ja paremmin!\nMutta politiikka ei oikein ollut hänen lajinsa. Yhden kauden jälkeen se sai jäädä.\nKoulutukseltaan Heikki oli filosofian kandidaatti ja fysiikan, kemian ja matematiikan opettaja. Ennen rehtorin uraansa, hän toimi Tapiola-Olarin lukiossa fysiikan ja kemian vanhempanan lehtorina. Ensimmäisen rehtorin pestin Heikki otti Kauklahden ylä-asteelle niihin aikoihin, kun Espoo siirtyi peruskouluun (1977-91). Sieltä hän siirtyi Mankkaan upouuteen yläkouluun. Hänen johtamaansa koulu sai vuonna 2001 Hyvä työyhteisö-palkinnon. Heikille itselleen myönnettiin Espoon koulutoimen ansiomitali vuonna 2003.\nTAPASIN Heikki Nykäsen viimeisen kerran vain muutama viikko sitten Tapiolassa. Vaihdoimme kuulumisia, ja kerroin, kuinka hyvinvoivalta hän näytti. Tukka oli yhä pikimusta. Ei harmaita hapsia missään. "Niinkö, siltä ei aina tunnu", Heikki vastasi ikäänkuin enteellisesti.\nHeikille varattu aika päättyi muutama päivä sitten kesken matkan mökiltä kotiin. Hän ehti nauttia eläkepäivistä jokseenkin tasan 10 vuotta. Olisi ansainnut enemmän.\nKepeät mullat, Heikki!\nSyvä osanottoni Heikin perheelle ja ystäville.\nTyö paperi-idiotismin kukistamiseksi jatkuu.\nLähettänyt Martti Hellström klo 6:03 ip. 3 kommenttia:


Susikairan katastrofialue: kesäkuuta 2010\nJaahas. Olisikohan taas aika kirjoittaa yhdestä tietystä pienestä pojasta?\nCee kirmailee ympäriinsä ja yhtäkkiä tarrautuu tuikituntemattoman miehen käteen:\nCee: "Moi, onko sulla karkkia?"\nIhmiset on aina niin tyypertyneen näköisiä, kun Cee alkaa jutella ihan muina miehinä kuin hyvällekin tutulle ja jutut voi tosiaan olla ihan mitä tahansa.\nKisojen vetäjä: "No niin, nyt alkaa kilpajuoksu!"\nLapset menee lähtöviivalle.\nYstävä: "Cee! Cee! Käänny ympäri! Te juoksette tuonne toiseen suuntaan!"\nCee kääntyy ympäri ja juoksee kuin juokseekin maaliin. Viimeisenä.\nMinä: "No niin, nyt jonoon, jos haluat hypätä!"\nCee: "ÄÄÄÄÄÄääääBBBBääääää..." (Huutoa pää punaisena) "EN HYPPÄÄ!"\nMinä: "Selvä niin, mutta sitten et voi kiukutella enää kilpailun jälkeen, kun et saanut hypätä. Hyppyaika on nyt ja jos et hyppää, niin myöhemmin ei voi."\nCee: "EN HYPPÄÄÄ! ÄÄÄÄÄÄÄ..."\nMinä: "Mikä sua nyt harmittaa?"\nCee: "Mulla ei oo numeropaitaa ja mä olisin halunnut Maxituplan!"\n(Kenelläkään ei ollut numeropaitaa ja kaikki saivat palkinnoksi minituplan, kukaan ei saanut Maxituplaa.)\nMies ja nainen ottavat aurinkoa. Cee kiilautuu heidän viereen.\nMies: "Kenen kanssa sä tulit tänne rannalle?"\nCee: "Yksin!!!" (Teatraalinen huokaus)\nMies: "Ihanko yksin?"\nCee: "Niin. Ihan yksin."\nÄiti puuttuu keskusteluun:\n"Niin rakas Cee, sinä kävelit itse, kukaan ei kantanut sinua, mutta ethän sinä nyt aivan yksin tullut tänne. Olihan sinulla 3 veljeä, äiti, mummo, pappa ja 2 serkkutyttöä mukana!"\n"Oi, teidänkö se mukava poika on?" (kysyjiä ties kuinka monta)\n"Ahaa. Ilmeisesti hän on käynyt teillä(kin) kylässä... Sanokaa vaan suoraan sille, että mene omaan mökkiin, jos se häiritsee."\n"Oi, ei se häiritse! Ihana poika! Eihän se ole allerginen millekään?"\nOnpa ihme juttu, ettei pojalle juuri oikea ruoka maistunutkaan ruoka-aikaan, voin vain kuvitella minkä määrän herkkuja se ehti vetää mökkinaapureiden luona kyläillessä. Huoh.\nCee: "Äiti! Saanko mennä ostamaan jätskiä papan kanssa?"\nÄiti: "Ai tuliko pappa käymään?"\nCee: "Eiku tää on uusi pappa ja mummo!"\nKnok knok. (Oveen koputetaan ja ovella seisoo vieras pariskunta.)\nNainen: "Niin saadaanko me ostaa sille teidän pojalle jäätelö?"\nMinä: " Jos te itse haluatte niin saatte, mutta teidän ei missään tapauksessa tarvitse, jos ette halua!"\nHuoh. Se olikin vasta toinen pummijätski tälle päivälle. Kun silmä välttää hetkeksikään, niin poika painuu potkimaan myyntiautojen renkaita ja "tekemään kauppaa" ja aina joku ihastuu niin, että jätskille pääsee. Eikä se edes pyydä sitä jätskiä, vaan höpisee niitä näitä ja "on niin kiva".\nLapsi, jolle namusedät eivät ole uhka, vaan mahdollisuus. AArgh.\nJa alan pikkuhiljaa uskoa siihen, että nomen est omen, sillä Ceen nimihän on VILI.\nJa eipä muuta kuin uutta päivää päin. Mitähän tänään? ;)\nklo 9.15 Tunnisteet: aamukaffeella, pikkuirvistys 6 kommenttia\nklo 10.48 Tunnisteet: aamukaffeella, hattarapää touhuaa 19 kommenttia\nklo 22.01 Tunnisteet: hömpötykset, Parhaat hetket, pöljä 12 kommenttia\nklo 8.16 Tunnisteet: aamukaffeella, hyvät hetket 11 kommenttia\nklo 12.46 Tunnisteet: 100 lasissa, Parhaat hetket 7 kommenttia\nAuto/Aa, Bikinit/Bee, Cee, Dödö/Dee, Eväät, Fyffee, naviGaattori, Hammasharjat, Ihorasvaa, Juomapullot/Juhlavaatteet, Kylmälaukku/Kamera/Kumisaappaat, Laukut/Laturit/Lääkkeet, Meikit, Nenäliinat/Neuvolakortti,Omenat/Off, mP3-soittimet, Qtamouintivarusteet?, Reipas mieli, Säänmukainen vaatetus (lue: koko vaatevarasto mukana), Turvaistuimet, Uimahousut, Vaunut, Warapäreet, Xylitolpastillit, Yrkkäpussi, matkaZapuskaa Deelle, Åravannahkoja (jos Fyffe loppuu), Älyttömästi retkeilymieltä, tyÖkamppeet.\nJotain hiomista vielä pienten yksityiskohtien kanssa, niinkuin nyt esimerkiksi 1.matkan kesto ja 2. päämäärä.\nMutta hei, eikös sitä sanota, että matka on tärkeämpi kuin päämäärä?!\nPäivittelen väliltä tai sitten en. Nyt mennään ihan fiilispohjalta!:)\nHeippa! Ja perävalot vaan vilahtaa! Nostakaa kättä, jos vastakkain satutaan!\nMekin nostetaan kättä kaikille! :D\nklo 9.55 Tunnisteet: 100 lasissa, aamukaffeella, Parhaat hetket 14 kommenttia\nNäkyykö kuvassa mitään, minkä vuoksi kannattaisi höllätä kaasua?\nNo nyt varmasti näkyy!\nKun ajelee pitkin kairoja, kannattaa tarkkailla tien pintaa. Jos tiessä näkyy läiskiä, siinä on poronkusta ja todennäköisesti porojakin on jossain lähettyvillä. Höllää, höllää.\nKun sitten näkyy tien penkalla poroja, niin jos niillä on pää ALHAALLA, voit aika surutta painella jarruttelematta ohi. Poro syö pää alhaalla ja jos se syö, niin se ei ole juuri sillä hetkellä aikeissa loikata tuulilasiisi. Ruokarauha. Jos poro on pää YLHÄÄLLÄ- jarruta. Ihan oikeasti. (Paitsi jos takana ajaa tukkirekka.)\nVasat on luku sinänsä. Ne on ihan yhtä töperöitä kuin pienet lapset. Jarruta aina. (Paitsi jos takana ajaa tukkirekka.)\nPorot on aika hitaita, kömpelöitä ja melko yksinkertaisia. Ja niillä on ihan hyvät perustelut sille, että chillailevat teillä kesäisin ja talvisin. Kesällä ne ovat räkkää (siis ihan vitusti ötököitä metsässä) karussa ja talvella syövät suolaa tieltä. Ei ne piruuttaan siellä tiellä ole.\nPorot menee nukkumaan illalla kello 22.00 ja heräävät aamulla siinä 6-7 aikaan. Sillä välin niistä ei tarvitse välittää. (Jotkut sanoo tässä kohdassa höpöhöpö, mutta enpä ole ikään yöllä poroa nähnyt, enkä porokolaria ajanut, joten uskokoon ken tahtoo;D (En ota vastuuta, jos joku sitten kuitenkin yöllä ajaa poron päälle- voihan niitä olla yövuorossakin...)\nLuento nro. 1 päättyy tähän. Jatkoa seuraa, kun keksin lisää Kaira-autoilun erityispiirteitä.\nNaurattaa ihan joka kerta tästä ohi ajaessa:\nToivottavasti te nyt arvostatte, kun aivan sydän ilosta sykkyrällä pysähtelin työreissulla kaiken ruuhkan keskelle kuvailemaan\nteille näitä huippuotoksia;D\nklo 20.42 Tunnisteet: 100 lasissa, hattarapää touhuaa 11 kommenttia\nklo 7.44 Tunnisteet: aamukaffeella, hattarapää touhuaa, Parhaat hetket 8 kommenttia\nklo 7.45 Tunnisteet: aamukaffeella, irvistelyä 10 kommenttia\nklo 9.09 Tunnisteet: aamukaffeella, Dee, hyvät hetket 10 kommenttia\nklo 7.59 Tunnisteet: aamukaffeella, haisevia asioita, pikkuirvistys 11 kommenttia\n- Mitä vois tehä?\n- Viikata pyykit...?\n- No mä lähen tästä pyöräileen, moikka!\n- Ei oo mitään tekemistä.\n- Tiskit vois tiskata...?\n- Ai just muistin, etten oo kattonu sitä yhtä elokuvaa!\n- Sillon ku Dee oli sun mahassa, niin lilluko se siellä ruokien seassa?\n- No ei tietenkään. Se on eri "pussissa" mahalaukun vieressä.\n- Hahhahhaaa. No se varmaan poras jääkairalla reikää mahalaukun puolelle ja huusi sitte: Terve riisihärö!\n- Riisihärö! Niitä on muroissa ja sun mysleissä.\n- Jos äiti et lakkaa komentamasta mua, niin mä venytän sua varpaasta ja teen sulle NÄPYN!\n- ... thihhiih... Hitsi, nyt kyllä pelottaa. (Ahhahhhaaa- Ceen pahin uhkaus kautta aikojen: teen sulle NÄPYN! Tietämättään on tosin jo aiheuttanut monta näppyä!)\n- Tehdään NYT se huviteltta!\n- Siellä sataa rakeita!\n- Joojoojoo... no ei sit. Sä et TEE IKINÄ mitään meidän kans!\n- Ai jaa. No tehdään sitten NYT se huviteltta!\n- Äiti, tääl on tosi kylmä ja mun sormia palelee!\n- Hae hanskat! Nyt tehdään HUVITELTTA!\n- Oltas tää voitu tehdä aurinkoisenaki päivänä...\n- Shut up ja ruuvaa!\nEttä semmoisissa leppoisissa tunnelmissa täällä kesälomaa vietellään;D\nklo 20.15 Tunnisteet: pikkuirvistys 9 kommenttia\nklo 8.02 Tunnisteet: hattarapää touhuaa, hömpötykset 7 kommenttia\nklo 18.46 Tunnisteet: hattarapää touhuaa, Parhaat hetket 7 kommenttia\nklo 9.20 Tunnisteet: aamukaffeella, hyvät hetket 18 kommenttia\nklo 9.55 Tunnisteet: aamukaffeella, halpaa hauskaa 8 kommenttia\nklo 8.23 Tunnisteet: aamukaffeella, hattarapää ajattelee, hyvät hetket 8 kommenttia


Kuinka huolehtia huulista, kauniita huulet kotona\nTarpeet huulien lisäämiseksi: ENNEN JA JÄLKEEN valokuvien + videotoimenpidettä\nLihaksen lisäys on tullut suosituimpia viime aikoina. Monet elokuvatähdet ja julkiset henkilöt paljastuvat siihen toistuvasti. Tämä menettely ei kuitenkaan koske Botoxin käyttöä, kuten monet ihmiset ajattelevat. On olemassa Read More »\nEtusivu Maitotuotteet rypytetyille huulille - reseptejä\nKauniit huulet ovat hyvin tärkeitä kaikille naisille. Huulet aiheuttavat paljon ongelmia, ja niiden ulkonäkö pilaa ulkonäköä ja luo vaikutelman laiminlyönnistä. Joten mitkä ovat tällaisten epämiellyttävien halkeamien syyt? Syyt Read More »\nKuinka valkaista hampaasi kotona vahingoittamatta emaliä\nHampaiden valkaisu laitteistomenetelmillä on menettely, jota kaikilla ei ole varaa. On vähemmän kalliita, mutta tehokkaita selventämismenetelmiä. Vaikutus on saavutettu, koska värjättyjä yhdisteitä tuhoutuu hampaan Read More »\nSuuret, röyhtävät huulet ja kutsu itsesi suudelle. Puffy huulet antaa henkilö flirtatiousness ja aistillisuus. Monet tytöt, joilla on ohut huulet, turvautuvat lääketieteellisiin toimenpiteisiin ja pistät huulet huulille, joista Read More »\nPakkasta murtuu pihalla, ja jotkut nuoret naiset tällä hetkellä alkavat pilkkoa huuliaan. Krakatut huulet eivät vain ole kauniita, vaan tuovat myös tuskallisia tunteita. Talvella monet huulet menettävät elastisuutta ja Read More »\nIsoäitiemme päivinä ainoa tapa hoitaa huulesi oli olennainen vaseliini. Nyt saimme hygieenisen huulipunan, jonkin verran petroleum hyytelöä sulavalinjaisessa putkessa. Mutta huulihoito yksin ei riitä huulipunaa, talvella ja Read More »\nрасскажет о том, как справиться с такой напастью, как появление заметных усиков у девушек. Tässä artikkelissa sivusto% isäntä% puhumme miten käsitellä tätä vitsausta, sillä ulkonäkö näkyvästi barbels tyttöjä. Mielestämme kaikki Read More »\nKuivat, rapsutut huulet ovat epämiellyttävä ilmiö, jota monet naiset kohtaavat erityisesti kylmässä kaudella. Useimmat ihmiset ovat tottuneet käsittelemään tätä ongelmaa kosmeettisilla menetelmillä tai kiinnittämättä Read More »


Tietoyhteistyöyksikön päällikkö, Helsingin seudun ympäristöpalvelut -kuntayhtymä HSY\nIlmoituksen osoite: https://tyopaikat.oikotie.fi/tyopaikka/1398857\nMe tietoyhteistyöyksikössä vastaamme pääkaupunkiseudun yhteisten rekisteri- ja paikkatietojärjestelmien ja -palveluiden sekä tietotuotteiden hallinnoinnista, ylläpidosta ja kehittämisestä sekä tietojen käytön edistämisestä. Tuotamme myös Helsingin seudun maankäytön, asumisen ja liikenteen prosessien edellyttämää yhteistä seuranta- ja paikkatietoa sekä vastaamme HSY:n yhteisistä paikkatietojärjestelmistä ja avoimen datan tuotannon prosesseista. Toteutamme seudullista tietoyhteistyötä laajassa yhteistyössä eri sidosryhmien kanssa.\nToimit kaupunkiseudun tietoyhteistyötehtävien parissa innovatiivisessa työyhteisössä. Yksikön päällikkönä:\nvastaat yksikön esimiestyöstä ja asiantuntijoiden työn johtamisesta\nosallistut tulosalueen johtoryhmätyöhön sekä yhteiseen kehittämiseen\nymmärrät digitaalisen kehityksen mahdollisuudet ja osaat luotsata digitalisaatiota hyödyntämällä erilaisia edelläkävijyyden ratkaisuja\nnäet jatkuvan kehityksen mahdollisuudet toiminnan kehittämisessä.\ntietoyhteistyöyksikön tehtäviin liittyvää kokemusta ja syvällistä osaamista\nhyviä esimies-, verkostoitumis-, neuvottelu- ja viestintätaitoja.\nTarjoamme monipuolisia työtehtäviä, vakituisen työsuhteen, mahdollisuuden kehittyä ammatillisesti ja työskennellä merkittävässä ympäristöalan organisaatiossa yhteiskunnallisesti tärkeiden tehtävien parissa. Tukenasi ovat asiantuntevat kollegat ja monialaisen työyhteisömme osaaminen. Viihtyisät uudet toimitilamme sijaitsevat hyvien kulkuyhteyksien varrella Ilmalassa. Meillä on myös hyvät etätyömahdollisuudet.\nLisätietoja tehtävästä antavat vs tulosaluejohtaja Silja Huuhtanen, puh 040 836 9198, to 12.11. klo 15–17 ja tulosaluejohtaja Irma Karjalainen, puh. 045 6577 990, ke 25.11. klo 12–13.\nLähetä hakemuksesi ja ansioluettelosi tehtävään viimeistään 29.11.2020.\nTehtäväalue: Julkishallinto/järjestöt, IT/tietoliikenne, Luonnontiede/maa- ja metsätalous\nYhteyshenkilö: Silja Huuhtanen\nPuhelin: 040 836 9198


Kuulutuksen koulutusohjelma: marraskuuta 2005\nposted by Kuuluttaja @ 09:44 11 comments\nposted by Kuuluttaja @ 14:25 6 comments\nPäiväuneni keskeytyivät ikävästi outoon mekkalaan. Nousin istumaan vuoteessani ja yritin paikallistaa äänen suuntaa. Se tuli kadulta.\nRyntäsin ikkunaan ja raotin verhoa. Blogini edessä oli valtava joukko huutavia ja meluvia ihmisiä, jotka kannattelivat kylttejä ja huitoivat niillä ilmaa.\nNyppii hyvän tavan vastaiset bloginimet.\nEi runkkujuttuja vakavastiotettavien blogien yhteyteen!\nAntaa muuten hyvän kuvan nämä toplistojen Runkku- ja Krapulblogit Suomen blogiskenestä juuri kun on saatu tavisjulkisuutta esim. Kuukausiliitteen kautta.\nEhdin jo pelästyä, että joukkio oli tullut polttamaan blogini, mutta se jatkoikin matkaa katua eteenpäin. Pukeuduin varjostamista helpottavaan valeasuun ja ryntäsin ulos joukon jatkoksi.\nVäkijoukko jatkoi matkaansa ohi Karun Sellin raunioiden ja kääntyi Sisäpiirikadulle. Mitähän ne nyt aikovat, mietin ja yritin pysyä joukon hännillä, vaikka olin koko ajan vähällä kompastua kauhtanaani.\nVäkijoukko kulki ohi Sediksen, Kobaïan ja Tiramisun. Turistin kohdalla se pysähtyi hetkeksi huutelemaan iskulauseitaan, mutta jatkoi sitten matkaansa.\nPian oltiinkin jo kadun päässä, Pinserin porteilla. Valtavan puiston takana pönötti blogi, joka hallitsi koko maisemaa. Väkijoukko seisahtui portille ja alkoi huudella iskulauseitaan.\nHuono sisältö on filtteröitävä!\nElämässä on muutakin kuin runkkua!\nTuoreet-lista takaisin niin, että tyhmempikin sen löytää!\nSamassa väkijoukkoon lensi jostain lumipallo. Sitten toinen ja pian niitä alkoi tulla solkenaan.\n- Mitä vittua, väkijoukosta kuului.\nposted by Kuuluttaja @ 09:44 10 comments\nPistäytyessäni iltapäivällä Kauniaisten K-marketissa hankkimassa päivittäistä kissanruoka-annostani sattui silmäni osumaan jonkun iltapäivälehden lööppiin. Lööpin mukaan rikospoliisi arvelee, että maassamme on parisataa murhaajaa vapaana.\nHaukoin syvään henkeä ja suoritin pikaisen laskutoimituksen. Jos Suomessa on noin viisi miljoonaa ihmistä, tarkoittaisi se sitä, että keskimäärin joka 25000. vastaantulija olisi murhaaja. Ei siis tarvitse kuin maleksia muutama tunti Helsingin keskustassa ja on kohdannut monta murhaajaa. Siinä sitä olisi jännitystä kerrakseen koko päivälle. Ei tarvitsisi enää töissä käydä.\nYhtäkkiä tajusin kammottavan virheen laskelmissani. Tiesin, että Suomessa on enemmän kuin puoli miljoonaa asukasta. Minun tuurillani ne kaikki murhaajat ovat juuri siinä ylimenevässä osassa ja piileskelevät todennäköisesti samassa kaupunginosassa kuin minäkin.\nMinun oli aivan pakko saada tietää kuinka paljon Suomessa oli asukkaita. Hoipertelin takaisin kauppaan ja lähestyin kassaneitiä.\n- Anteeksi, mutta mahtaisittekohan tietää Suomen tarkan asukasluvun?\nKassaneiti puisteli päätään ja latoi kuusitoistalapsisen naisen ostoksia keskittyneenä listalle. Tuijotin lumoutuneena yli kolmeasataa viilipurkkia, jotka lipuivat liukuhihnalla. Yritin saada katseeni irrotettua viilipurkeista, mutta tunsin kuinka voimani ehtyivät. Vielä hetki ja...\n- Anteeksi voisitteko mennä asiaan, ääni viereltäni kysyi.\n- Asiaan. Teidän piti selvittä sitä murhaajatiheyttä ja täällä te vain tuijotatte jugurttipurkkeja.\n- Ne ovat viilip\nposted by Kuuluttaja @ 00:01 3 comments


Minisun D-vitamiini Kola 50 mikrog 200 purutabl | Olo-apteekki\nHyvänmakuinen Minisun Kola purutabletti sisältää 50 mikrogrammaa hyvin imeytyvää D3-vitamiinia. Se sopii koko perheelle, ja se on helppo pureskella, imeskellä tai niellä.\nMinisun D-vitamiinitabletit on helppo tapa varmistaa riittävä D-vitamiinin saanti ympäri vuoden. Minisun sisältää tehokkaasti imeytyvää D3-vitamiinia, ja sen tehosta ja imeytymisestä on tutkimusnäyttöä. Annostelu on helppoa.\nYksi pieni purutabletti sisältää 50 mikrogrammaa D3-vitamiinia ja sopii nuorille, aikuisille ja ikääntyville tehostettuun päivittäiseen käyttöön.\nLaktoositon, gluteeniton. Makeutusaineina ksylitoli ja sorbitoli\nPakkauskoko: 200 tablettia\nOlet arvostelemassa:Minisun D-vitamiini Kola 50 mikrog 200 purutabl\nVuorokausiannos 1 tabletti sisältää: D3-vitamiini 50 mikrog (1000 %*).\nmakeutusaineet (sorbitoli, ksylitoli), kolekalsiferolivalmiste, aromi, pintakäsittelyaine (rasvahappojen magnesiumsuolat), luontainen aromi. Sisältää makeutusainetta, liiallisella käytöllä voi olla laksatiivisia vaikutuksia.\nMinisun Tähtihedelmä Monivitamiini 200 tabl Junior\nMinisun D-vitamiini 10 mikrog Päärynä Nalle Junior 100 tabl\nMinisun Defence Strong C+D vitamiini 60 tabl


THL PIPOJEN TILAAMINEN SYKSY/TALVI 2013 - Sivu 4 - ThisHardLand\nViesti Kirjoittaja Sandy » 12.12.2013 12:27\nKävin eilen hakemassa piponi brodeeraajalta. Mä kyllä vähän aluks kauhistuin, kun se oli sellanen kapea putkilo. Mutta kyllähän tuo päähän hyvin venyy, kun on joustavaa neulosta. Eilen sitten venyttelin sitä pitämällä sisälläkin päässä.. . Ja mietin, että pitäskö laittaa pesukoneeseen, jos ei ois sitten enää niin jäykkä jöpökkä ja sitten vasta ommella merkki, jonka otin irtonaisena. Eiköhän tuosta vielä hyvä tule. Kiitos kemihaaralle tilauksen hoitelusta\nViesti Kirjoittaja kemihaara » 12.12.2013 12:40\nJaa. Nyt tuli sitten jäykkä jöpökkä, kun se edellinen oli veltto lerpukka. Mistähän me saatais suoraan käyttökelpoinen pipo, ettei menis niksinurkaksi, missä keksitään pipolle erilaisia käyttötarkoituksia. No onhan se näin joulunalla kiva juoda glögiä ja tuumata...\nViesti Kirjoittaja kemihaara » 12.12.2013 20:19\nKävin just noutamassa pipot postipisteestä. Nämähän ovat oikein hyvän oloisia jöpököitä. Näitä tilataan jatkossakin, jos kansa on sitä mieltä. Saan ne luultavasti lauantaina vietyä eteenpäin. Eli ensi viikolla pitäisi saapua tilaajille.\nViesti Kirjoittaja kemihaara » 14.12.2013 12:04\nPipot on nyt viety poston kuljetettavaksi. Ensi viikolla pitäisi olle kirjeiden perillä. Irtomerkit löytyvät piopjen sisältä. Laittakaa viestiä, jos merkkiä ei löydy\nViesti Kirjoittaja Kirsberry » 18.12.2013 12:31\nPipo perillä. Mulle kelpaa. Oikein hyvä! KIITOS.\nViesti Kirjoittaja kemihaara » 18.12.2013 13:49\nEli ehtivät näköjään jouluksi perille! Hieno juttu tämä!\nViesti Kirjoittaja Luckyman63 » 18.12.2013 15:47\nPipot tuli, nyt ei päätä palele.\nViesti Kirjoittaja teromk » 18.12.2013 15:56\nTännekkin tuli. Kiitoksia!\nViesti Kirjoittaja Dune » 18.12.2013 16:08\nPehmeä paketti odotti eteisessä.. Kiitokset Kemihaaralle!\nViesti Kirjoittaja 41 shots » 18.12.2013 16:14\nPipat tuli tännekin Kiitokset


Varkaudessa luottamusmiehet ja työsuojeluvaltuutetut kehittävät kuntatyötä | www.kunteko.fi\nVarkaudessa luottamusmiehet ja työsuojeluvaltuutetut kehittävät kuntatyötä\nVarkaudessa käynnistyi lokakuun 2018 lopussa sisäisten kehittäjien valmennus. Tunnelma oli iloinen ja innostunut, kun Heli Hajda-Kähkönen Hyria Business Institutesta luotsasi työsuojeluvaltuutettuja ja luottamusmiehiä kehittämisen maailmaan.\nSisäisten kehittäjien valmennus koostuu kolmesta päivästä, joiden aikana osallistujat saavat kehittämisosaamista ja lähtevät viemään arjen työstä nousseita kehittämishankkeita eteenpäin. Ensimmäisessä valmennuspäivässä virittäydyttiin kehittämismoodiin ja rajattiin kunkin kehittämishankkeen aihetta.\nValmentaja Heli Hajda-Kähkönen Hyria Business Institutesta laittoi varkautelaiset eri järjestöjen luottamusmiehet miettimään, mikä luottamuksen ja psykologisen turvallisuuden rooli kehittämiselle on. Miten luottamusta rakennetaan? Entä jos luottamusta ei ole? Näitä asioita pohtien rakennettiin ajatusta omasta roolista kehittäjänä.\nValmennukseen osallistuvat lähtevät viemään eteenpäin konkreettisia kehittämishankkeita osana valmennuspäivien aikana. Ensimmäisiä tuloksia nähdään tammikuussa 2019, kun valmennus päättyy - tosin kehittäminenhän ei pääty siihen, vaan työ entistäkin parempien palvelujen eteen kaupunkilaisille on jatkuvaa.\nKatso video, jossa valmennukseen osallistuvat superilaiset kertovat ensimmäisen valmennuspäivän tunnelmista.\nSisäisten kehittäjien valmennusta ja muita Kuntekon palveluita voi hakea jo vuodelle 2019 www.kunteko.fi/palvelut .