Stenogram izjave S. Miloševića od 18.02.2002. u Hagu\nPočetak→ Razno→ Dokumenti→ 2002-02-18\n„Mi smo samo pomagali svoj narod”\nStenogram izjave Slobodana Miloševića od 18.02.2002. u Hagu\nJa nemam od čega da se branim, ja samo mogu da se ponosim i naravno mogu da optužim svoje tužioce i njihove šefove. Oni su na slobodi, ali nisu slobodni, a ja u zatvoru, uhapšen, ja sam slobodan i sa velikim i sa malim „S”.\nPre nego što nastavim tamo gde sam stao, da vam kažem novosti koje se tiču ovog posla. Preksinoć, u subotu 16. februara zapaljen je u Kosovskoj Mitrovici hram Svetog Save, tek je ujutru vatra ugašena. Albanski teroristi ozbiljno konkurišu tužiocu u antisrpskoj histeriji. A u Prizrenu Zafir Beriša, predsednik tzv. veterana terorista kaže u govoru: „Kosovo ćemo obezbediti samo za Albance i nikoga više”. Sve ide u skladu sa izjavom koju sam citirao, zajedničkom Olbrajtove i tužioca: „na istom smo zadatku”. A da sad nastavim tamo gde sam stao.\nJedna od strateških zamisli u ostvarivanju globalne kontrole i porobljavanja država širom sveta je izazivanje sukoba između slovenskih i muslimanskih naroda sa nadom da se međusobno poubijaju ili bar do te mere oslabe da bi nad njima bila uspostavljena kontrola. Kosovo i Čečenija su u tom pogledu nesumnjivo karike jednog istog lanca primera, a i kod slovenskih i kod muslimanskih naroda se nastoji da se i dodatno oslabe u međusobnim ratovanjima ili bar u međusobnim konfrontacijama. Jugoslovenski narodi su nažalost od početka poslednje decenije 20. veka bili poligon za isprobavanje i žrtve te strategije. U procesu ostvarenja dominacije — ekonomske, socijalne, političke, kulturne, psihološke, na područjima istočne Evrope, zapadne vlade kao nosioci tog procesa dominacije su se opredelile za metod nacionalnih sukoba sa ciljem da ti sukobi razore nekadašnju Jugoslaviju.\nKada je reč o Jugoslaviji taj metod se nije pokazao kao brz i efikasan na način na koji je to bilo u Sovjetskom Savezu i Čehoslovačkoj. Tu nacionalne tenzije nisu bile dovoljne za raspad zemlje. One su morale da se pretvore u nacionalni rat da bi se zemlja raspala. Rat je dakle počeo tako što je u okviru nekadašnje Jugoslavije podstican nacionalizam, zatim nacionalna mržnja i nacionalni sukobi do mere kada su se oni pretvarali u rat. Građanski rat u Hrvatskoj izmeću Srba i Hrvata, kao i rat u Bosni i Hercegovini izmeću Srba, Hrvata i Muslimana, posledica je podsticanja nacionalne mržnje izvan Jugoslavije.\nU tu nacionalnu mržnju je investirano materijalno, finansijski, medijski, personalno, psihološki. Jugoslovenski građani su učestvovali u ratu koji je izazvan izvan njihove zemlje, a da oni toga nisu bili svesni. Kada su to dobrim delom postali, rat je već uveliko besneo u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini. A neki su te činjenice postali svesni tek kada je rat okončan. Razume se, ima ih koji ni danas nisu svesni istine da je rat na području nekadašnje Jugoslavije rezultat volje i interesa drugih, velikih zapadnih sila. Istina je da su te vlade slale svoje emisare na pregovore u republike nekadašnje Jugoslavije pre nego što su zemlju definitivno razorili. U toku rata kod vlada novoformiranih država od republika nekadašnje Jugoslavije, a naročito u novoformiranu Jugoslaviju sastavljenu od Srbije i Crne Gore. Većina tih emisara nije ni imala za cilj okončanje sukoba i uspostavljanje mira medu zavađenim narodima. Oni su praktično podržavali onu politiku i protagoniste one politike koja je bila u njihovom interesu, odnosno koja je zastupala razbijanje zemlje, secesionizam, separatizam, nasilje, njeno porobljavanje, novi kolonijalizam. Bilo je razume se i dobronamernih i poštenih ljudi medu tim emisarima, ali oni su bili u manjini.\nNekadašnja Jugoslavija nastala je kako je stajalo i u njenom Ustavu slobodnom voljom jugoslovenskih naroda: Srba, Hrvata, Slovenaca, Makedonaca i Crnogoraca i njihovog prava na samoopredeljenje koje u sebi nesumnjivo sadrži pravo na otcepljenje. Kasnije su i Muslimani definisani kao poseban narod, jugoslovenskom grbu je dodata i šesta baklja. Tadašnja Socijalistička republika Hrvatska je svojim sopstvenim ustavom bila definisana kao država hrvatskog naroda, država srpskog naroda i drugih naroda koji u njoj žive. Dakle, i unutar same Hrvatske, Srbi su imali status naroda koji podrazumeva pravo na samoopredeljenje. A Bosna i Hercegovina je bila Jugoslavija u malom u kojoj su živela tri naroda. Sve funkcije u Bosni i Hercegovini — i u vladi, i u parlamentu i u Partiji bile su raspoređene tako da ih imaju predstavnici sva tri naroda. Bosna i Hercegovina, Jugoslavija u malom, funkcionisala je na principu ravnopravnosti naroda. Granice između jugoslovenskih republika bile su administrativne granice, a ne granice naroda niti državne granice. I nikakva promena njihovog statusa koja bi mogla biti na štetu bilo kog od jugoslovenskih naroda, nije bez saglasnosti tih naroda mogla biti ostvarena u skladu sa jugoslovenskim ustavom.\nMeđutim, dolaskom nacionalista na vlast u Hrvatskoj, preko noći je napravljen Ustav protiv volje ravnopravnog srpskog naroda i oni su preko noći postali građani drugog reda. Secesija Hrvatske postala je javni cilj. Odmah je prvi put nakon Drugog svetskog rata počelo i nasilje nad Srbima koji su upravo u Hrvatskoj u vreme Drugog svetskog rata bili žrtve genocida marionetske, nacionalističke „Nezavisne države Hrvatske”. A teritorije na kojima su živeli bile su njihova postojbina kroz vekove — mnogo pre nego što je naseljena Amerika.\nPrve naoružane partijske formacije od vremena Hitlera pojavile su se tada u Hrvatskoj. Srbi su se pobunili, zahtevali da ostanu u Jugoslaviji i zaprečili pristup svojoj teritoriji. Ti su događaji poznati kao „balvan revolucija” jer su upotrebili balvane na putevima kroz šume da zapreče prilaz svojoj teritoriji, a kao što svako može pretpostaviti — balvan ne može biti sredstvo agresije ni na koga — balvan može biti samo prepreka. Tenzije su rasle ali su istovremeno počele i aktivnosti na traženju političkog rešenja da se izbegne konflikt.\nPa ni tada Srbi nisu započeli nasilje. Tražio se mirni put rešenja. Nažalost, druga strana se nije uzdržala od nasilja. A da to nisu bili tek samo događaji — podsetio bih vas, to predpostavljam da dobro znate ako revnosno obavljate svoj posao, — da je u „Islamskoj deklaraciji” njen autor Alija Izetbegović napisao — citiram: „nema mira i suživota između islamske religije i neislamskih institucija”.\nInače, ovo o ulozi američkog predstavnika potvrdio je kasnije, par godina kasnije, „Njujork tajms” 29. avgusta 1993. godine koji je napisao: „Cimerman je nagovorio Izetbegovića da prekrši Lisabonski sporazum.” Počeo je građanski rat između Muslimana i Srba, a onda izmedu Muslimana uz podršku Hrvata i Srba, da bi kasnije počeo i građanski rat između Muslimana i Hrvata.\nSrbija se zalagala za političko rešenje sukoba i u Hrvatskoj i u Bosni. U Hrvatskoj između rukovodstva Republike Srpske Krajine i vlade u Zagrebu, a u Bosni između tri naroda u Bosni i Hercegovini i njihovih predstavnika. I sve vreme, sve vreme bez prekida, bez izuzetka, pomagala mirovni proces. Zalagali smo se da se odmah uspostavi mir. Ja sam na početku sukoba, kada su Muslimani u centru Sarajeva počeli da ubijaju Srbe, kada su tenzije porasle, — a u to vreme je bila Islamska konferencija u Istanbulu, — poslao pismo Islamskoj konferenciji u kome sam napisao između ostalog, da sukobi moraju odmah prestati, da su Srbi i Muslimani braca, da njihovi sukobi odgovaraju samo neprijateljima i Srba i Muslimana.\nNa drugoj strani zalagali smo se da se između srpskog rukovodstva Krajine i Hrvatske traži političko rešenje. Sajrus Vens kao izaslanik međunarodne zajednice bio je od velike pomoći i konačno predložio generalnom sekretaru Ujedinjenih nacija upućivanje snaga Ujedinjenih nacija. Tada su i formirane zone pod zaštitom Ujedinjenih nacija na svim teritorijama u Hrvatskoj sa većinskim srpskim stanovništvom. Ja sam podržao taj plan, a i tada sam bio kritikovan i to ima u novinama iz tih godina, lako bi se moglo naći. Cak je tadašnji ministar spoljnih poslova Republike Srpske Krajine napisao da me je Sajrus Vens podmitio sa 120 miliona dolara koje sam dobio na Kipru da se složim, da se Srbija složi, da dođu trupe Ujedinjenih nacija na te teritorije, a logično je bilo da Vens nije hteo da predloži Ujedinjenim nacijama dolazak njenih trupa pre nego što se slože rukovodstvo Hrvatske, rukovodstvo Republike Srpske Krajine i rukovodstvo Srbije — da bi boravak i misija tih trupa imala jednu opštu podršku i da bi bila uspešna. Tada je nastupilo smirenje, nije više bilo značajnih sukoba. Kontakt grupa koja je formirana radila je na političkom rešenju.\nMeđutim, hrvatska vojska je uprkos prisustvu Ujedinjenih nacija izvršila napade na Medački džep i zločine, kao i na Zapadnu Slavoniju i pobila mnogo ljudi, a da niko nije odgovarao. Posle toga, situacija se opet smirivala, dogovorili su cak i otvaranje auto-puta. Bilo je i drugih planova, Kontakt-grupa je radila, a ni Jugoslavija ni Srbija nisu u tome imale posebnu ulogu jer su smatrale da je to stvar pregovora Vlade u Zagrebu i Republike Srpske Krajine.\nA onda je Hrvatska, uz blagonaklon stav Zapada i ohrabrenje Amerike kako je to Holbruk neoprezno cak pisao, — izvršila ofanzivu na Republiku Srpsku Krajinu, izvršila pokolj na očigled snaga Ujedinjenih nacija. Niko nije reagovao. Stotine hiljada Srba isterane su sa prostora na kojima su živeli stotinama godina. Pred taj poslednji rat bilo ih je preko 600.000 u Hrvatskoj. Klintonova administracija, naravno nije samo odobrila „Oluju”, kako se zvao taj napad, već je direktno bila umešana. Ni za koga nije bila tajna da je Klintonova administracija direktno ne samo umešana, već i da je izvela taj zločin.\nJa sam vam pomenuo da sam upravo dok smo ovde sedeli, video u „Vašington tajmsu” izjavu predsednika Američke unije konzervativaca Dejvida Kina da su SAD umešane u „Oluju”. Ili kad vi ovde optužujete Srbe u Krajini ne kažete da za sve vreme od dolaska UN, Krajišnici nisu napadali Hrvatsku. Naime, od kada je sukob zaustavljen i počelo traženje političkog rešenja, a to je bilo na samom početku, nikakvih napada snaga Krajine nije bilo, samo odbrana. Samo odbrana od napada na njihove kuce i sela u kojima su vekovima živeli.\nStrana preko puta kaže da će dovesti svedoka koji će da potvrdi kako nisam hteo da naredim da se JNA povuče dok ne dođu snage Ujedinjenih nacija. Pa šta? Iako to takođe nije istina, jer ja JNA nisam mogao naređivati — ali ja svakako ne bežim od toga da sam se zalagao da se JNA povuče tek kad dođu trupe Ujedinjenih nacija, jer bi u protivnom došlo do pokolja Srba kao što se dogodilo u Drugom svetskom ratu u Hrvatskoj. Ako sam kriv što sam sprečio da još stotine hiljada Srba bude poklano u Bosni i Hrvatskoj, onda tu krivicu mogu sa najvećim ponosom da prihvatim: što sam sprečio jedan takav pokolj. To su takođe istorijske činjenice, a mislim da je takvo moje zalaganje bilo i logično i pravedno i svakako ne na štetu druge strane. A ta cela tirada koju smo slušali o komandovanju i ta izmišljena komandna odgovornost koja ne samo da je bila besmislena, jer ne postoji ni u jednom pravu, takođe je i jedna velika laž, jer ja inače ni u kom pogledu nisam imao nikakvu ni de jure, ni de fakto komandnu funkciju nad Jugoslovenskom narodnom armijom, a pogotovo ne preko tog krnjeg predsedništva koje je ovde pominjano, jer ni to krnje predsedništvo nije imalo nikakvu komandnu funkciju. I general Kadijević je sam izjavio da neće prihvatiti nikakve odluke krnjeg predsedništva ako za njih ne obezbede i peti glas od ukupno 8 članova što je jedino, kako je on govorio, po Ustavu. Jedino izgleda nije po Ustavu da se Jugoslavija brani. Dakle, ni to krnje predsedništvo nije moglo da naređuje vojsci. Istina je u stvari da niko Jugoslaviju nije branio, a i to je dokaz da ja nisam komandovao.\nKada je SRJ formirana, Savezna Republika Jugoslavija dakle, 28. aprila 1992. godine, svi pripadnici vojske koji su bili građani Savezne Republike Jugoslavije, dakle Srbije i Crne Gore povukli su se u Saveznu Republiku Jugoslaviju. Oni koji su bili građani drugih republika normalno i logično — ostali su u svojim republikama. Naravno da je bilo izuzetaka na bazi ličnog opredeljenja i dobrovoljaca, ali je to bio jako mali broj, i naravno da je bilo izuzetaka na bazi rodbinskih veza što je takođe bila logična pojava s obzirom da smo do juče bili jedna država.\nA što se tiče navodnog izvršavanja mojih naloga u rukovodstvima Republike Srpske i Krajine, to samo onaj koji ništa ne zna o stepenu sujete jugoslovenskih, a posebno srpskih političara i netrpeljivosti prema svakom pokušaju da se neko meša, može da gradi konstrukcije o nekoj organizaciji i o nekom planu. Uostalom, da ste samo umesto hiljada isfabrikovanih pamfleta i konstrukcija pogledali novine iz tih godina, videli biste u kakvim je odnosima bilo rukovodstvo Srbije na celu sa mnom i rukovodstvo Republike Srpske i kakve su teške reci optužbe stizale na moj račun. I ne samo teške reci optužbe, nego cak i uvrede.\nU svakom slučaju povezivanje rukovodstva Republike Srpske i Srbije u nekakvu organizaciju je jedna od najvećih besmislica koja je ovde mogla da se čuje, a za šta postoje toliki dokazi. Pa pogledajte samo reagovanja posle Dejtona i gorke optužbe na moj račun u vezi sa sporazumom u Dejtonu. A Karadžićeva izjava koju citirate — da Srbi ne prihvataju da ih zastupa pred međunarodnom zajednicom Alija Izetbegović — bila je izraz očajanja i opravdanog straha da će preuzeti obaveze na njihovu štetu, jer predstavnike Republike Srpske u pregovorima nisu hteli da uvaže. A pročitao sam vam malopre rečenicu iz „Islamske deklaracije” o nemogućnosti suživota sa neislamskim institucijama, o poziciji Alije Izetbegovića, pa se onda upitajte da li je bilo moguće da Srbi, da srpski narod, da srpski predstavnici prihvate da ih zastupa Alija Izetbegović, a pogotovu posle povlačenja potpisa sa Lisabonskog sporazuma na sugestiju Cimermana. Doduše i Cimerman je sam rekao da je pogrešio što je to sugerisao Izetbegoviću — jer bez toga bi bio izbegnut rat.\nJa sam, dakle u Ženevi, u prisustvu Ovena i Stoltenberga, u tim uslovima kada nisu uključivali predstavnike naroda Bosne i Hercegovine, već držali Aliju Izetbegovića kao da on predstavlja i Srbe i Hrvate i Muslimane, kada su pozvali Tuđmana i mene, a kasnije i Izetbegovića da zajedno razgovaramo o rešenju. Jedva sam ubedio Izetbegovića, i to ne posle prvog sastanka, posle prvog pokušaja, jedva ga ubedio da počnu da pregovaraju strane u Bosni — on i Karadžić i Mate Boban, hrvatski lider u to doba u Bosni. Karadžić srpski, Izetbegović muslimanski, a svakako ne lider cele Bosne i Hercegovine.\nUostalom, Tuđman mi je u Ženevi pred Ovenom i Stoltenbergom govorio da nikada takva zverstva nisu zabeležena kakva su bila zverstva Muslimana nad Hrvatima u centralnoj Bosni za vreme njihovih sukoba. Oven i Stoltenberg su podržali nastojanje da sve tri strane u Bosni sednu za sto: Izetbegović, Karadžić, Boban — to je i omogućilo početak suštinskih pregovora neposrednih učesnika konflikta. Meni lično Tuđman nikad nije prebacivao umešanost Srbije u rat u Hrvatskoj. Srbija i Hrvatska nisu bile u ratu. Mi smo u Ženevi bili da pomognemo da tri strane u Bosni dođu do mira, a takođe je poštovao naše zalaganje za mir i doprinos počecima otvaranja između Krajine i Zagreba, uključujući otvaranje auto-puta i mnoge druge kontakte koji su počeli da se uspostavljaju.\nA Tuđman je takođe znao za moj stav prema ponudi muslimanske strane, koju je u njihovo ime došao u Beograd da mi prenese Adil Zulfikarpašić, Izetbegovićev sponzor i mentor, biznismen iz Ciriha, — predlog da se Srbi i Muslimani u Bosni i Hercegovini udruže protiv Hrvata, navodeći da Hrvata nema ni 14% u Bosni i Hercegovini i da nemaju oni šta da odlučuju o Bosni i Hercegovini. Moj odgovor je bio da se nikako dva naroda ne smeju udružiti protiv trećeg, da su za odnose na Balkanu od ogromne važnosti odnosi između Srba i Hrvata i da ja te odnose mogu da vidim u budućnosti samo kao odnose saradnje i prijateljstva.\nMate Granić, ministar inostranih poslova, to takođe zna, ne od mene već od Tuđmana, i siguran sam da bi morao to javno i reci ako mu dozvoli njegov novi predsednik i čuveni rasturač Jugoslavije Stipe Mesić.\nDakle, da budu slobodni i ravnopravni tamo gde žive i da se to tim planom postiže, a da ne podržavamo ispunjavanje bilo čijih bolesnih ambicija. Kada su odbili plan mi smo izvršili pritisak, doneli jednu bolnu meru i za nas i za narod, koji smo za razliku od rukovodstva podržavali — izvršili blokadu Drine.\nOvde smo čuli priče da to nije ni bila blokada, što je takođe notorna laž. Prihvatili smo međunarodne posmatrače na Drini, veliku misiju koju je vodio švedski general Bo Pelnas. Ne postoji ni jedan izveštaj koji je on uputio Ujedinjenim nacijama ili sa kojim je upoznao jugoslovensku vladu ili Vladu Srbije u kojoj bi se mogla naći potvrda ove ovde potpuno proizvoljne tvrdnje kako to i nije bila nikakva blokada, jer eto tako, to je bila neka forma. Šta ste vi očekivali više da uradimo nego što smo cak te posmatrače prihvatili?\nI upravo poučen tim iskustvom da uz ogromne napore u Atini bude potpisan sporazum, a da ga onda ponište na Palama, ja sam, kada se ukazala nova šansa, pred Dejton, insistirao na rešenju koje će eliminisati mogućnost da se ponovo sruši neki mirovni plan i zahtevao da se potpiše odluka da delegaciju čine tri predstavnika Jugoslavije i tri predstavnika Republike Srpske. Iz Jugoslavije su to bila dva predsednika republika, predsednik Crne Gore Bulatović i ja, i ministar spoljnih poslova Jugoslavije. Iz Republike Srpske takođe tri predstavnika, ali je u odluci stajalo da ako dođe do podele glasova u toj delegaciji ja odlučujem, odnosno odlučuje šef delegacije, a to sam bio ja. Taj sporazum potpisali su svi, a potpisao ga je i patrijarh Srpske pravoslavne crkve gospodin Pavle.\nI danas mislim da je Dejtonski sporazum, odnosno Dejtonsko-pariski mir dobar i da bi ga trebalo poštovati, a ne nad njim vršiti nasilje, kako to sad čini okupacioni upravnik, opet Austrijanac — na štetu sva tri naroda, a najviše i pre svega na štetu Srba i delimično na štetu Hrvata.\nPitam se kako uopšte neko ozbiljan može neku optužbu ili neke optužbe, pogotovo ovako teške, da zasniva na bilo čijoj izjavi da je u dobrim odnosima sa mnom i da sam ja tako i tako rekao, to je neozbiljno. To se u našem narodu zove rekla-kazala. To je neozbiljno upotrebljavati u nekakvom zvaničnom nastupu, a mnogo sam puta rekao: niko nije ovlašćen u moje ime da iznosi svoje stavove. Svoje stavove iznosim sam i javno. Beskrajan je niz besmislica i neistina koje smo ovde culi, a sve o Bosni i Hercegovini je cista laž jer sam se tamo bavio mirom, a ne ratom.\nSrbija je vodila sve vreme politiku mira. Gledali smo da spasemo što više života — i srpskih, i hrvatskih, i muslimanskih. I vaših, belosvetska gospodo! Koliko stotina talaca sam vam spasao iz Bosne, koliko pilota?! Koliko me je puta Širak zvao da mu pomognem da se nadu, koliko puta zahvaljivao kad smo uspeli da ih nađemo i vratimo žive i zdrave, i da ne govorim o mnogim drugim naporima koji su urodili plodom, ne samo u pogledu mira, nego upravo i u pogledu spasavanja ljudskih života.\nA za Srebrenicu, za nju sam čuo od Karla Bilta. Čak mi se i Karadžić, koga sam odmah zatim telefonom zvao da pitam šta se to tamo dogodilo, kleo da o tome nije znao ništa. Da je, naprotiv, naredio da se štiti zapadni deo koji je bio ugrožen i da o tome nije znao ništa. Da li je ili nije, ja u to uopšte ne ulazim, ali je ovo što govorim, ono što je činjenica. A i on i Krajišnik su me čvrsto uveravali da u Republici Srpskoj nema nikakvih logora, da postoje samo centri za ratne zarobljenike u kojima ostaju kraće vreme, jer ih razmenjuju po principu — svi za sve, kad god se na obe strane nakupi.\nA neposredno posle Srebrenice, ili valjda odmah iza tih dana, spasao sam celu muslimansku brigadu — 840 ljudi od uništenja — kojoj sam odobrio, poslali su glasnika s molbom za život, — odobrio da prepliva Drinu i izbegne to potpuno uništenje. Smestio sam ih u kamp policije na Tari da se oporave. Obišao ih je ceo diplomatski kor. A potom sam ih preko Crvenog krsta uputio u Mađarsku. Nisam prihvatio da ih dam ni jednoj ni drugoj strani u Bosni. Rekao sam: oni su pod mojom zaštitom, došli su na moju teritoriju, mi nismo ratujuća strana, mi ih ne damo nikome, ni vama da ih razmenjujete, ni Izetbegoviću da ih ponovo vraća u vojsku, jer ja nemam dokaze da su oni dobrovoljno u vojsci. Izvolite preko Crvenog krsta neka odu u Mađarsku, u neutralnu zemlju, a tamo će svako pojedinačno moći da odluci da li će da ide kod rođaka u Ameriku, Australiju, ili će da se vrati u vojsku u Bosni, itd.\nSrbija nije bila ratujuća strana, ni u Bosni ni u Hrvatskoj. To nam je, uostalom, i omogućilo da pomognemo mirovni proces, da se zaustavi bratoubilački rat medu bracom, doduše ludom i zavađenom.\nSve što smo ovde čuli izvrnuto je i apsurdno. Poluistine su gore od laži. Reci ću vam u vezi sa vašim tvrdnjama — bilo je naše policije u Istočnoj Slavoniji, bilo je naše policije u Istočnoj Slavoniji, ali u to vreme je bio mir. Cak sve do kraja, jer je Istočna Slavonija rešena sporazumom srpskih vlasti u Istočnoj Slavoniji i hrvatske vlade. Ali policajci su bili preko granice isključivo zbog pomoći u policijskim poslovima, jer je tamo zbog svih tih događaja, konflikta i ratnog stanja u kome su pre toga bili, bilo mnogo kriminala, pa je trebalo pomoći da se suzbije. I oni su bili da bi tome pomogli, a i zbog sprečavanja šverca u Jugoslaviju, a i zbog potrage za kriminalcima iz Srbije kojima je bilo najlakše da pobegnu preko Dunava. Sramota je da se takve stvari zloupotrebljavaju.\nPa, imali smo i policijsku jedinicu, i to po mom naređenju, na teritoriji Republike Srpske u železničkoj stanici Štrpce koju sam poslao tamo posle zločina koji se dogodio, da je neka zločinačka grupa zaustavila voz na pruzi Beograd-Bar, jer pruga Beograd-Bar samo devet kilometara kaci teritoriju Bosne i Hercegovine, a to je magistralna i najvažnija pruga u Jugoslaviji. U toj stanici Štrpce voz uopšte i ne staje, jer je to stanica samo za neku izuzetnu potrebu, tako je bila projektovana i kad je građena pruga Beograd-Bar. Tu je voz zaustavljen, skinuto je 17 Muslimana iz Prijepolja i pobijeni su tamo, što se kasnije ustanovilo. Prvo nismo znali ni ko su, ni gde su. I to je urađeno namerno, zato sam i tražio da vode istragu u Bosni i Hercegovini, u Republici Srpskoj, i na kraju kad ništa nisu uradili poslao sam tamo naše policajce da nadu ljude koji su osumnjičeni. Neki su bili uhapšeni, dovedeni u zatvor u Beograd. Kasnije ih je sud pustio, jer nije bilo moguće naći dokaze. To je bio njihov odgovor uz naše najveće ogorčenje. Da se to ne bi ponovilo, poslao sam tamo jednu jedinicu da čuva tu stanicu, iako nije na našoj teritoriji, da ponovo neko ne zaustavi voz, da ponovo neko nekog ne zakolje. I rekao sam Ovenu i Stoltenbergu da imam tamo preko granice, doduše odmah preko granice, i na teritoriji Republike Srpske tu grupu, jer nisam imao poverenja u njih da će tu stanicu čuvati. I šta s tim?\nA znam da je sve to bio način da se požar sukoba između Srba i Muslimana preseli u Srbiju, prebaci u Srbiju. Otišao sam taj dan odmah u Prijepolje, jer su ljudi, žrtve, bili iz Prijepolja. Prijepolje je mali grad u Srbiji — 50% ga čine Srbi, 50% Muslimani. Žive u slozi. I nikakvih proterivanja i progona nije bilo za svih tih deset godina. Za vreme rata u Hrvatskoj ni jedan Hrvat nije proteran iz Srbije. Za vreme rata u Bosni ni jedan Musliman. Naprotiv, rekao sam vam ovde, 50 hiljada zvanično registrovanih muslimanskih izbeglica je došlo da se skloni u Srbiju. A vi ovde govorite sve suprotno i govorite neistine.\nIspod dostojanstva je da se komentarišu razne insinuacije koje su krajnje niske. Počeli ste ovde na početku sa prikazivanjem mog snimka u Kosovu Polju, kako sam iskoristio popularnost, tako ste objasnili, koju sam tu stekao da bih se kasnije domogao da postanem šef partije. A piše vam na snimku da je to bilo aprila 1987. godine, a ja sam šef partije postao godinu dana ranije, u maju 1986. godine. I što je najcrnje i najgore, to piše u vašim podacima, tamo gde pišete moju biografiju. Pa ni te podatke niste revnosno pročitali, nego za događaj u Kosovu Polju gde sam imao narodnu podršku, naravno, vi kažete ovde — iskoristio to da posle postane šef partije. A bio sam to godinu dana ranije. Takva vam je cela ta vaša optužnica.\nI sve to u stvari pokazuje da je otpužnica lažna, da se tužioci hvataju za slamku, da nemaju ništa osim nekakve, rekao bih, diletantske psihoanalitičke konstatacije kojom žele da me prikažu kao nekog ko i hipnotiše ljude da idu i vrše zločine. Crtate neke šeme organizacije koje ste sami izmislili. To prelazi granice šund literature. I upravo zbog takve prazne optužnice ste naknadno izmislili — ove dve apsurdne optužnice za Bosnu i Hrvatsku, koje nemaju nikakvih osnova, da bi sve to zatrpali i na neki način uvili u nekakve nove i bog zna kakve izmišljotine i laži.\nA mi, mi smo, naravno, pomagali svoj narod u Bosni i Hrvatskoj. I bili bismo poslednje hulje da to nismo činili kad je tom narodu bilo teško. Mi smo mu pomagali časno da preživi i da bude ravnopravan i slobodan, a ne da bilo šta od bilo koga otima. I vama je potpuno u redu da Nemci pomažu Hrvatsku, da Amerikanci izvedu „Oluju” i etničko čišćenje od Srba, potpuno vam je u redu da Saudijci i mudžahedini, i oni što su glave sekli pa su na stranicama novina držali po dve odsečene srpske glave u rukama, pomažu Muslimane.\nZnaci da, eto, Nemci pomažu Hrvate, da oni cak iz Saudi Arabije sa ne znam koliko hiljada kilometara pomažu Muslimane, samo vam nije logično da Srbi pomognu Srbe. Ima li to uopšte nekog logičnog, da ne kažem, bilo kakvog moralnog objašnjenja? Pri tome, ni u Hrvatskoj, ni u Bosni, Srbi nisu počeli rat, nad njima je izvršeno nasilje.\nEdmond Pari, Francuska, 1961: „Proučavanjem zločinačke bilansne liste izračunato je da je vlada Pavelić-Artuković uspela da pobije približno 750.000 pravoslavnih Srba, a da deportuje ili progna 300.000. Ubijeno je, takođe, 60.000 Jevreja i 26.000 Roma. U katoličku veru je na silu prevedeno oko 240.000 srpskih pravoslavaca, a najveći broj je, treba reci, bio na teritoriji Biskupije njegove visosti Stepinca.” Dakle, Edmond Pari, Francuska.\nCarls Krauthamer, Amerika, avgust 1995: „Ove nedelje u „Blic krigu”, koji je trajao samo četiri dana, hrvatska vojska je etnički očistila Krajinu od 150.000 Srba i naterala ih u beg za goli život ka Bosni i Srbiji. Zašto nema zabrinutosti zbog pada Krajine, oblasti koju su Srbi naselili pre 500 godina, daleko pre nego što smo mi naselili Severnu Ameriku? Tačno je, stvorili su pobunjeničku državu u Hrvatskoj. Tačno je da su kada se Hrvatska 1991. godine odvojila od Jugoslavije ubrzali rat za nezavisnost u okviru Hrvatske. Ali ušli su u rat sa dobrim razlogom — nisu želeli da žive pod vlašću ljudi koji su ne tako davno masakrirali njihove roditelje, hrvatska država protiv koje su se digli je od svog osnivanja 1991. preuzela skoro neizmenjene simbole — grb, monetu i druga obeležja prve hrvatske države, ozloglašene nacističke, marionetske države iz Drugog svetskog rata, po nirnberškim zakonima genocidne države, sa koncentracionim logorima i monstruoznim brojem etničkog proterivanja i ubijanja stotina hiljada Srba.”\nDa prekinem samo citiranje Carlsa Krauthamera, za pravoslavni Božić te ratne godine, u tom logoru Jasenovac, ustaški nacisti su se takmičili ko može u toku jednog dana više da pokolje Srba i pobedio je jedan koji je uspeo da zakolje za taj jedan dan hiljadu i trista Srba. I to vam je istorijska činjenica.\nNastavljam njegov citat: „Uzgred, današnja Bosna je bila deo ove nacističke države, što objašnjava zašto su bosanski Srbi takođe tražili nezavisnost. Srbi iz Krajine imaju sve razloge da se plaše ponovnog pada pod hrvatsku vlast. Ove nedelje njihov strah se ponovo rodio. Hrvati su granatirali srpska sela pre nego što je vojska krenula u napad, te su na taj način naterali stanovništvo u beg, izveštavaju Ujedinjene nacije, posmatrači u Hrvatskoj, u njih je bez razlike pucano. Gde su sada protesti?”\nŠta kaže Karlo Falkoni, Italija: „Ustaše su nesumnjivo prevazišle cak i Nemce u svom antireligioznom rasizmu. Kada su udarili na Srbe, to nije bio udar samo na protivnika, već i na nekog ko je izdao pravu veru. Samo se u Hrvatskoj dogodilo istrebljenje pola miliona ljudi, više zbog njihove vere, nego zbog njihove rase. Samo su u Hrvatskoj ljudi bili prisilno pokrštavani iz pravoslavne u katoličku veru. U istoriji ne postoji presedan za stepen nasilja primenjen u ovim operacijama. Sve ovo, zaista, ne ide u prilog ćutanju Pape Pija XII.”\nŠta piše Rajko Doleček, u Češkoj, 1993: „Pa, ipak, kralj koncentracionih logora ustaške Hrvatske bio je kompleks logora u oblasti Jasenovca. Za vreme rata je tu poubijano, kako se obično navodi, oko 700 hiljada ljudi, većinom klanjem, razbijanjem glave naročitim maljevima i streljanjem. Postoji opširna literatura radova nemačkih, italijanskih vojnika (oficira) koji opisuju ovde navedene strašne događaje nad kojima su se i oni sami zgražavali. Pa ipak su i njihovi vladaoci omogućavali to ludačko ubijanje. Proračuni o broju mrtvih se razlikuju. Obično se navodi da je Holokaust u Hrvatskoj koštao života 800 hiljada Srba. Po mnogima je to umanjeno. Samo od aprila 1941. do avgusta 1942, prema talijanskim podacima je ubijeno 356.000 pravoslavnih.”\nŽak Melino, Francuska, 1993: „Na osnovu podataka koje navodi Edmond Pari, blizu 200.000 ljudi pogubljeno je u Jasenovcu 1941. i 1942. Samo u toku 1942. godine bilo je u Jasenovcu 24.000 dece, od kojih je 12.000 ubijeno. Čitave mase jevrejske dece žive su spaljivane u pecima bivše ciglane pretvorene u krematorijum. A zna se koliko je bilo saučesništvo katoličke crkve u tom genocidu. Visoko katoličko sveštenstvo u Hrvatskoj uspostavilo je tesnu saradnju sa ustaškim vlastima, na celu sa zagrebačkim nadbiskupom Stepincem koji je pozdravio stvaranje te nove države i dao svoj blagoslov Anti Paveliću. To postoji u kolektivnom pamćenju Srba.” Žak Melino, Francuska.\nŠta piše Filip Džejkins, Amerika, 1995. godine: „U toku sledeće tri godine Hrvati su na tako užasan način masakrirali Srbe i Jevreje da je to cak izazvalo gnušanje nemačkih oficira. Srbi su isto kao i Jevreji saterani u logore smrti u kojima je na stotine hiljada njih poklano. Srbi su isto kao i Jevreji dočekali kraj rata sa čvrstom odlukom da nikad više neće dozvoliti svojim neprijateljima da budu u poziciji da pokušaju da ih istrebe. Time može da se protumači činjenica zašto su protekle četiri godine Srbi bili suočeni s tim da su se obistinile njihove najgore slutnje time što je hrvatska vlada nastojala da minimizira masakre počinjene četrdesetih godina. Ne treba da nas čudi da su se Srbi opredelili za pružanje otpora dok još imaju oružje, umesto da stanu u red za koncentracione logore. Ali gde se u svemu tome nalazi Bosna? I tu postoji slično istorijsko naslede. Jedna od najčudnovatijih činjenica u Drugom svetskom ratu odnosila se na to da je čitav niz bosanskih Muslimana bio regrutovan za specijalne jedinice nemačkih SS odreda. Međutim, sadašnji događaji od mnogo su većeg značaja za svest Srba.”\nPreskočiću Vanitu Sing, iako je značajno, ali je dugačko, a gledam na sat. Samo ću jedan deo njenog citata: „U Hrvatskoj Franje Tuđmana manjinski Srbi su se ponovo našli na udaru, jer je teritorijalna i nacionalistička politika izazvala sukob koji besni takvim stepenom surovosti i bestijalnosti koja nije novost u Evropi, ali za koju je Evropa mislila da je prevazišla. A šta je sa žrtvama i zločincima. Jasenovac traži odgovor da li je fašizam zaista mrtav.”\nA šta kaže Luj Delmas, Francuska, 1994: „U stvari ni u Hrvatskoj, ni u Bosni nije bilo srpske agresije, nije bilo spoljnjeg napada. Ono što se desilo, to je potpuno u okviru osećanja pripadnosti, pobuna domaćeg stanovništva koje se igrom međunarodne diplomatije našlo uvršteno u nove države u kojima se nije prepoznavalo. To se dogodilo u Hrvatskoj i u Bosni. Nema napada od spoljnjeg osvajača, nego unutrašnjeg ustanka Srba Hrvatske i Bosne što je dovelo do osnivanja republika Krajine i Pala. Zar je teško shvatiti da secanje na genocid ne iščezava od jedne do sledeće generacije. Žrtve ga nose u krvi. Kao što malo Jevreja evropskih mogu reci da nisu imali ni jednog rođaka umrlog u deportaciji, malo Srba iz zapadne Jugoslavije mogu reci da nisu imali nekog rođaka zaklanog od ustaša. Ako se u srpskom slučaju masakra počinjenom od Hrvata tokom Drugog svetskog rata doda istorijsko ugnjetavanje četiri veka osmanlijske okupacije, može li se iščuđavati žestina njihove reakcije pred otcepljenjem jedne republike koja uzima za amblem zastavu sa šahovnicom Ante Pavelića, usvaja za monetu Pavelićevu kunu, daje ime Mila Budaka, jednog od najvećih zlikovaca istrebljenja Srba, svojim ulicama, a čiji predsednik Tuđman ne skriva svoja antisrpska osećanja, a uzgred budi rečeno, ni antisemitska u svojim knjigama.”\nEvo šta piše Peter Handke, 1996: „Kako da zaboravim onu rečenicu iz mržnjom ispunjenog uvodnika Frankfurter „Algemajne Cajtunga” o onome što se sada događa u Istočnoj Slavoniji po kome Srbi u Hrvatskoj, do sada jugoslovenski građani, ravnopravni sa svojim hrvatskim zemljacima, sada Ustavom nove države Hrvatske skrojenim bez njihovog učešća postaju narodnost drugog reda, te se, dakle, nepitani pripajaju hrvatskoj državi i to ne samo hrvatskoj upravi i tih 600.000 Srba ima da se od sada, prema dekretu nemačkog novinara, (pa sad on citira novinara) „najposlušnije, najponiznije osećaju kao manjina. Dobro, postupamo po naređenju. Od danas se slažemo da se u vlastitoj zemlji osećamo kao manjina i stoga smo i saglasni da nas vaš hrvatski Ustav kao takve tretira.” To bi, dakle, bio izlaz. Ko je bio prvi agresor, šta je to značilo osnovati državu, uz to takvu koja jednom narodu daje prednost nad drugim, u oblasti gde je od pamtiveka živeo nepregledan broj ljudi kojima je takva država mogla da odgovara u najbolju ruku kao pesnica na oko tj. kao užas, s obzirom na uspomene, na nezaboravljene progone hitlerovsko-hrvatskog ustaškog režima. Ko je, dakle, bio agresor?”\nŠta je napisao Aleksandar Solženjicin: „Ne daj bože, jugoslovensku varijantu. Ali njihova nesreća ima iste uzroke. Postavljene su lažne granice. Iseljeni su Srbi sa Kosova, istorijske srpske postojbine, i tamo naseljavani Albanci. I čim je Jugoslavija počela da se raspada, rukovodioci zapadnih država su iz koristoljubive računice za 24 sata priznali nove države ne obazirući se uopšte na to da su postojeće granice neodržive.”\nI na kraju, Patrik Barijeo i Eva Kretjen, 1995. godine, u Francuskoj: „Kao francuski građanin, hteo bih da oživim secanje na našu francusku istoriju, secanje na ono vreme kada su zvona Bogorodičine crkve objavila hrišćanima Francuske tragični poraz kneza Lazara u sudaru sa turskim zavojevačima” (misli se na bitku na Gazimestanu). Nastavljam. „Secanje na Viktora Igoa, koji je zgrožen nad zločinima tih istih zavojevača u Srbiji kriknuo 29. avgusta 1876. godine: „Ubijaju jedan narod! Kada će se okončati mučeništvo ovog junačkog malog naroda!?” (završava on citat Igoa). Da li je predosećao da to mučeništvo neće završiti ni 1995. godine. Kao građanin Evrope postavljam pitanje: hoćemo li dopustiti da se uništi narod koji lije krv već 600 godina za odbranu slobodne i hrišćanske Evrope?” Patrik Barijeo i Eva Kretjen, Francuska, 1995.\nDakle, 23. decembra 1991. godine, Nemačka je formalno priznala suverenost i nezavisnost Hrvatske, s tim da odluka postane efektivna 15. januara 1992. Tako je počeo oružani sukob, građanski rat u Hrvatskoj. Da su se za tu opciju odlučile hrvatske vlasti nedvosmisleno potvrđuju i izjave Tuđmana i Mesića. Tuđman, predsednik Hrvatske; Mesić, predsednik Predsedništva Jugoslavije, a kad ju je rasturio, onda je izabran za predsednika parlamenta Hrvatske. Tuđman je u javnom istupanju na Trgu Bana Jelačića 24. maja 1992. godine u poruci naciji izjavio: „Rata ne bi bilo da ga Hrvatska nije željela. Ali mi smo procijenili da samo ratom možemo izboriti samostalnost Hrvatske. Zbog toga smo mi i vodili politiku pregovora, a iza tih pregovora smo formirali svoje oružane jedinice.”\nA Stjepan Mesić u Saboru Hrvatske 5. decembra 1991. godine, zahvaljujući se Saboru na poverenju koje mu je dato izjavio je: „Mislim da sam obavio zadatak. Jugoslavije više nema”. To je video svako. On je bio predsednik Predsedništva Jugoslavije koji je podneo zakletvu da čuva integritet Jugoslavije i njen ustavni poredak, dolazi u Hrvatsku da objavi da je obavio zadatak — Jugoslavije više nema.\nU vezi sa jugoslovenskom krizom davali su izjave mnogi svetski državnici, političari, naučnici, pa i neke međunarodne institucije. Bivši državni sekretar SAD Džejms Bejker je 13. januara 1995. godine, pred američkim Kongresom, izjavio: „Činjenica je da su Slovenija i Hrvatska unilateralno proglasile nezavisnost. Uprkos našim upozorenjima one su upotrebile silu i to je izazvalo građanski rat.” On je posebno istakao da su pozicije SAD da treba sačuvati teritorijalni integritet Jugoslavije, zastupale 32 zemlje članice KEBS-a, sadašnjeg OEBS-a. Ponovo ga citiram: „Svi su to podržali. To je bila ispravna politika i veoma je loše što nismo ostali kod te politike duže nego što jesmo.” Još 1989. godine on je upozorio da će ukoliko dođe do unilateralne secesije to voditi primeni sile. Na žalost, u vreme kad Bejker 1995. godine o tome govori, on više nije bio državni sekretar. Došle su demokrate i lobiranje i novac koji prati lobiranje.\nI dalje se, naravno, tvrdi, i to smo ovde slušali svih ovih sedam meseci, da su Srbi, pa cak i Srbija, započeli građanski rat, a sve činjenice nedvosmisleno govore suprotno. Rat u Bosni i Hercegovini je okončan Dejtonskim sporazumom u kome su sa strane nekadašnje Jugoslavije bili zastupljeni predstavnici Hrvatske, Bosne i Hercegovine, Savezne Republike Jugoslavije. Zapadne vlade i međunarodnu zajednicu su zastupali predstavnici zemlje domaćina, ali je bila prisutna i cela Kontakt grupa.\nSa najvećom odgovornošću javno tvrdim da je tom miru i uspostavljanju ta dva entiteta na području na kojem je do tada besneo rat, značajna, a možda najznačajnija bila uloga predstavnika Savezne Republike Jugoslavije, koju sam ja zastupao. To je moje uverenje, ali su ga za vreme dejtonskih pregovora, kao i kasnije, delili i drugi učesnici ovih pregovora i to isticali u svim kontaktima i javno. Takvo je bilo i mišljenje predstavnika zemlje domaćina — Sjedinjenih Država. Danas se, međutim, ne samo zaboravlja podrška koju sam imao za politiku koju sam vodio u interesu mira, već se prelazi preko svih napora u pogledu mira i Savezne Republike Jugoslavije i Srbije, i mog ličnog doprinosa, rekao bih presudnog, kao što se prelazi preko rezultata koji su ishod tih napora. I istovremeno se traži odgovornost za rat na strani koja se zalagala za mir.\nPred ocima celog sveta događa se jedna inverzija — podstrekači rata optužuju zastupnike mira za rat, a zahvaljujući svojoj moćnoj međunarodnoj poziciji igraju uloga i tužioca i sudije. Kada sam ja u pitanju, oni me optužuju i unapred osuđuju upravo za tu njihovu ratnohuškačku politiku i posledice te politike koju su sami vodili, a kojoj sam se ja suprotstavljao najviše što sam mogao, zalažući se za mir.\nTu jednostavnu istinu mogu da ne vide danas samo oni koji imaju interese da to ne vide i, naravno, oni koji su bombardovani lažima i izloženi medijskim manipulacijama takvim i tolikim da su laž prihvatili kao istinu i obratno. To, naravno, nije prvi put u istoriji da su istina i pravda gubitnici, ali je prvi put u istoriji da se protiv istine i pravde ratuje jednim novim, ranije neisprobanim masovnim oružjem kao što su sredstva informisanja. U borbi protiv istine i pravde to oružje je ubojitije od svih dosadašnjih. A ako pri tom njime raspolaže najveća i najjača svetska sila ili blok najjačih i najrazvijenijih država sveta, onda su izgledi istine i pravde kao njihovih protivnika, unapred osuđeni da budu gubitnički. A novinari u čijim je rukama to oružje su, ukoliko se ne zalažu za istinu i pravdu, plaćeni podstrekači zla, patnje i nemorala, a cesto plaćene ubice.\nNezavisno od toga što je odluka Saveta bezbednosti da se formira Međunarodni sud za ratne zločine na prostorima nekadašnje Jugoslavije nepravna, jer Savet bezbednosti nema tu nadležnost, dakle, nezavisno od toga taj sud je neobičan sud. On je formiran za suđenje za zločine u ratu vodenom na prostoru nekadašnje Jugoslavije, kao da je to jedini rat na svetu ili bar jedini rat u ovom vremenu. Samo u ovom vremenu, u drugoj polovini 20. veka, vodeno je na stotine manjih i većih lokalnih ratova, povodom kojih nisu formirani međunarodni sudovi. I, zaista, zašto? Zašto je prvi sud takve vrste formiran povodom rata na prostorima unutar nekadašnje Jugoslavije? Da li zato što je taj otpor onima koji su rat izazvali bio najveći i vidljiv? Da li zato što je spoljna umešanost u taj jugoslovenski rat bila, takođe, veoma vidljiva ili zato što nije po mišljenju umešanih ta umešanost donela dovoljno uspešne rezultate? Ja mislim zbog svega toga zajedno. I zbog otpora onima koji su rat izazvali, koji je bio najveći i vidljiv. I zbog spoljne umešanosti koja je bila, takođe, vidljiva, ali i zato što nisu dobili uspešne rezultate. Zato se sudi učesnicima rata iz nekadašnje Jugoslavije, kao učesnicima jedinog rata na svetu.\nA kad je o Kosovu reč, državni organi delovali su slično, sa svojim ponašanjem slično državnim organima u drugim evropskim, ali i svim drugim zemljama, ne samo našeg doba, nego i naše civilizacije uopšte. To reagovanje jugoslovenskih državnih organa bilo je u skladu sa jugoslovenskim Ustavom, kao i u skladu sa sličnim iskustvima ili identičnim iskustvima drugih država. Ono je bilo tretirano od strane zapadnih vlada kao nasilje nad nedužnom albanskom manjinom na Kosovu, pa prema tome i kao povod da međunarodna zajednica interveniše u cilju zaštite tog nedužnog albanskog stanovništva. I tako se dogodilo. Ta intervencija nad „zločinačkom državom” koja je „ugrozila nedužno albansko stanovništvo” na jednom delu teritorije te države, došla je u vidu agresije NATO pakta, na način koji je uveo u život naše planete jedan novi vid rata zasnovanog na korišćenju najnovijih naučnih i tehnoloških iskustava naše civilizacije. Ta agresija je proizvela ogromne ljudske žrtve.\nVideo sam da je CNNizjavio da, kako oni kažu, ne prikazuje Miloševićeve fotografije, jer su suviše surove za javnost. To je njihovo zvanično objašnjenje. Oni ne daju da njihova javnost vidi njihove zločine i time samo potvrđuju da su u službi zločina i obmanjivanja sopstvene javnosti. Oni se boje da i njihova javnost ne počne da traži odgovornost njihovih zločinaca. Oni ne znaju kako da objasne svojoj javnosti da su navodno štitili Albance bombardovanjem porodilišta u Beogradu ili da su navodno štitili Albance bombardovanjem konvoja Albanaca po Kosovu i kosovskih gradova i sela.\nPosebno im, tim medijima koji o tome ne izveštavaju, smeta sve očitija, sve direktnija i sve jasnija veza sa teroristima Bin Ladena i narko-mafijom i naročito veza sa njihovim novcem. 16. februara, dakle, pre par dana, „Dejli telegraf” piše: „Ekstremni Albanci koji žele da na jugu Balkana izazovu nove sukobe troše milione funti stečene prodajom avganistanskog heroina (opet odnekud avganistanski!) na evropskom tržištu za nabavku naoružanja.” „Dejli telegraf”, pozivajući se na izvore u bečkom sedištu UN za kontrolu droga piše da u Austriju, Nemačku i Švajcarsku, stiže sve više heroina iz ogromnih zaliha koje su u Avganistanu nagomilali Al Kaida i talibani. I šta mislite, otkud taj heroin kod UČK?\nAlbanski trgovci drogom nastoje da istovremeno preuzmu kontrolu nad evropskim tržištem heroina vrednim više milijardi funti godišnje. Citiram dalje „Dejli telegraf”: „Pobunjenici u Makedoniji, u UČK i na jugu Srbije deo su mreže koju kontrolišu kriminalne organizacije ove tri zemlje, ali i u drugim zemljama” — tvrdi za list zapadni obaveštajni izvor sa Kosova. Zapadni obaveštajni izvori na Kosovu, u Makedoniji i Švajcarskoj tvrde da su albanske bande oktobra prošle godine upotrebile deo tog novca stečenog prodajom avganistanskog heroina za kupovinu oružja za albanske pobunjenike u Makedoniji koji su prošle jeseni svoje naoružanje predali NATO-u. Ovo je sve očiglednije, a CNNbeži od istine, i potpuno se logično uklapa činjenica da su tri albanska zločinca osuđeni na Kosovu i Metohiji za terorizam i saradnju sa Mudžahedinima, Ijas Kadras, Sulejmas Selimi, zvani Sultan, Isami Ljuštaku, iz UČK, pušteni amnestijom i odmah dobili visoke činove u toj novoj SS Skender-beg diviziji, koja se sad zove Kosovski zaštitni korpus.\nZašto da o tome izveštava CNN, da uznemirava građane Amerike koji će zbog takvih poteza opet da stradaju kao 11. septembra. Kao što se ne piše o tome kako je i koliko italijanskih vojnika obolelo i koliko umrlo od dejstva uranijuma bačenog na Republiku Srpsku i Kosovo. To je potvrdio Opservatorijum za zaštitu oružanih snaga u Rimu. Potvrdilo se posle tri godine, jer vojska nije davala podatke. Stanje je još gore u drugim vojskama. I to se krije od građana, jer se ugrožava interes, ugrožavaju se profiti onih koji se od toga bogate. Oni moraju da objasne svojim vojnicima da postoje patriotski razlozi da idu daleko od svoje zemlje da ubijaju tuđu decu, cak da idu u zemlje koje im ništa nažao nisu učinile i koje su cak bile njihovi saveznici u oba svetska rata i da to čine iz patriotizma. I neće da izveštavaju ni o tome da je Albanac koji je držan u zatvoru zato što je 15. februara 2001. na putu Podujevo-Priština kod sela Livadice digao u vazduh autobus pun Srba koji je pratio Kfor, ubijeno je tada deset, teško povređeno 20 ljudi, pušten iz zatvora. Ja se nadam da će javnost konačno sastaviti sve delove mozaika, uključujući i ovaj sud.\nSada je 11 sati i to bi bio pogodan trenutak za pauzu. Rasprava će se nastaviti nakon pola sata, u 11:30.\n„It also appears that the heavy shelling of Sarajevo on the night of 28/29 May took place on the orders of General Mladic in direct contravention of instructions issued by (...) JNA leadership in Belgrade.\nGiven the doubts that now eyist about the ability of the authorities in Belgrade to influence General Mladic, who has left JNA, efforts have been made by UNPROFOR to appeal to him directly as well as through the political leadership of the „Serbian Republic of Bosnia and Herzegovina”. As result of these efforts General Mladic agreed on 30 May to stop the bombardment of Sarajevo. While it is my hope that the shelling of the city will not be resumed, it is also clear that the emergence of General Mladic and the forces under his command as independent actors apparently beyond the control of JNA greatly complicates the issues raised in paragraph 4 of Security Council resolution 752. (To je 1992. godina.) President Izetbegovic has recently indicated his willingness to deal with General Mladic but not with the political leadership of the „Serbian Republic of Bosnia and Herzegovina”.”\nKad bi se pročitale ove sve stvari mnogo bi jasnija bila slika koja je ovde rekao bih karikaturalno iskrivljena. A da je reč kad je Jugoslavija u pitanju o odmazdi zbog postojanja Jugoslavije i otpora koji je ta Jugoslavija pružala porobljavanju, ne dokazuje samo istorijat događaja na Kosovu već i činjenica da su žrtve te brutalne agresije ne samo građani srpske i crnogorske nacionalnosti već većim delom i građani albanske nacionalnosti iako je to bombardovanje izvedeno sa obrazloženjem da se njime kažnjava politika jedne zemlje koja je tu albansku manjinu ugrožavala.\nA po pravilima igre koja prate svako nasilje, odnosno svaki rat, žrtve su obavezno i cesto žene i deca i stari i bolesni, onaj deo stanovništva koji je najmanje u vezi sa razlozima rata, a koji se najviše javlja kao njegova tragična posledica. To je jedno opšte pravilo rata, ono je bilo i u Hrvatskoj i u Bosni i u Iraku i u Njujorku i Vašingtonu i u Beogradu, i svuda.\nObavešteni deo sveta je znao da je bombardovanje Jugoslavije odmazda NATO pakta za politiku nezavisnosti koju je Jugoslavija vodila, a neobavešteni deo sveta je obavešten da je to pravedna kazna za teror jugoslovenskih i srpskih vlasti nad nedužnom albanskom manjinom koja je tražila samo minimum svojih prava ljudskih, građanskih i nacionalnih, iako su oni sva ta prava imali iznad svih evropskih i svetskih standarda o čemu takođe postoje dokazi, a ja sam neke izneo. To što su oni tražili otcepljenje teritorije Kosova od Srbije i što su za to otcepljenje formirali terorističku organizaciju „OVK” — po zlu čuvenu, koja je ubijala i klala sve što joj dode pod ruku srpsko, crnogorsko i albansko nelojalno stvari albanskog separatizma, — to je od svetske i svake javnosti skrivano. A istina je sasvim drugačija.\nNa primer, cak francuski nedeljnik Marijan ovog meseca piše kako je Zapad dopustio da se ustanovi Bin Ladenova mreža na Balkanu. Piše o tome kako se šest hiljada islamskih fanatika iz Avganistana, Alžira, a znate šta rade i u Alžiru prema samim Alžircima, i Saudi Arabije, Etiopije, našlo u Bosni, i da je Izetbegović hteo da sprovede veliku muslimanizaciju, i da je UČK bila druga faza istog projekta. To je ta tzv. zelena transverzala iz Bosne preko Sandžaka do Kosova i Metohije.\nAmerički predstavnik za Balkan Gelbard na pres konferenciji u Hotelu „Hajat” u Beogradu 28. februara 1998. godine je rekao, citiram ga: „Duboko smo zabrinuti i energično osuđujemo terorističke akcije terorističkih grupa na Kosovu, posebno UČK. Radi se bez ikakve sumnje o terorističkoj grupi”. Dodao je da se on time bavio i da dobro zna da proceni. Ali u tom trenutku očigledno nije bio posvećen u tajne planove svojih šefova i aktivnost tog „Saveta za balkansku akciju” koji je zagovarao sveopšti rat protiv Jugoslavije. Kao savestan činovnik ubrzo je poslat na drugi kraj sveta — za ambasadora u Indoneziju.\nBudućnost će pokazati da je Jugoslavija u stvari poligon i model i za zemlje bivšeg SSSR u kome je jedna od glavnih tačaka konfrontiranje Rusije i Ukrajine i planiranje uključivanja Ukrajinu u NATO do kraja 2005. godine. Zato je Olbrajtova i rekla kako stoji u knjizi Majkla Maldenbauma, septembra 1999. godine, da je najvažnija stvar koju su radili Kosovo. A profesor Mišel Hosudovski 10. aprila 2000. napisao je da kosovske banke finansira organizovani kriminal i da je Europol bio pripremio upravo u vreme Rambujea izveštaj za evropske ministre policije i pravosuđa o vezama avganistanskih i albanskih narko-bandi. Poznato je da su borci iz Kuvajta, Saudi Arabije, ali i Nemačke, avganistanski i turski instruktori obučavali UČK. Dijana Džonson 23. januara 2000. u članku „Kad kazna određuje zločin” govori o Mortonu Abramoviću da je lično nadgledao Olbrajtovu, Holbruka i druge, da bi zajedno razvili Klintonovu doktrinu tzv. humanitarnog rata, u stvari pokriće za zločine u funkciji ostvarenja strateških interesa. On je inace kao svog piona vukao i Tačija u Rambuje pod izgovorom da ga savetuje. To je taj isti Abramović koji je januara 1986. godine išao u Kinu da nagovori Kineze da prodaju oružje islamskim pobunjenicima u Avganistanu.\nSkrećem pažnju javnosti na detalj koji je prilično ilustrativan. Albanci Abdiju Ekrem i Kopriva Špent, kojima je suđeno 2000. godine zato što su na zahtev Saudiarabljanina Abdulaha Duhajama, šefa „Svetskog biroa za islamski poziv”, neposrednog saradnika Bin Ladena, organizovali mudžahedinsku brigadu sa 35 saudijaca, etiopljana — ukupno 110, uključujući albance, koju smo mi rasturili. Vrlo brzo pošto su uhvaćeni i osuđeni, dakle 2000. godine, oni su 2001. godine od strane novih vlasti i zna se po čijem nalogu, o tome sam već govorio, amnestirani.\nPosle se desio 11. septembar s kojim je neposredno povezano ime tog Abdulaha Duhajema koji je inače u Saudijskoj Arabiji 1996. godine osuđen na samo jednu godinu zatvora jer je očigledno kao i njegovi saborci sa Kosova i Avganistana imao moćne zaštitnike. A taj njegov Ekrem Avdiju je i 1992. godine u Bosni i Hercegovini osnovao istu takvu brigadu Mudžahedina u Tešnju „Abu Bekir Sadih”. Ja sam preskočio fotografije koje sam pomenuo, sa odsečenim glavama koje oni drže. Dakle, obavešteni deo sveta je znao da je bombardovanje Jugoslavije odmazda za politiku nezavisnosti koju je Jugoslavija vodila a neobavešteni — da je to pravedna kazna za teror navodnih jugoslovenskih vlasti i srpskih vlasti nad albanskom manjinom. Da bi se sakrila istina da je to odmazda zapadnih vlada za samostalnu politiku neposlušne Jugoslavije i nedokazane Srbije, gotovo savršeno je lansirana laž da je ta agresija bila pravedna i takoreći nužna nad nosiocima srpskog i jugoslovenskog nasilja prema albanskoj manjini. Tako je veliki deo neobaveštenog sveta ili skoro sav neobavešteni svet verovao da se bombardovanjem Jugoslavije uspostavlja pravda, a da su jugoslovenske i srpske vlasti na celu sa mnom, protagonisti zločina koji treba neizostavno kazniti.\nJer još tada je sve što se događalo trebalo da se desi i sa Srbijom. O tome postoje i mnogi dokazi. Neke sam izneo. Kako su oni 10 godina pokušavali da me sruše i na kraju to uspeli na krajnje neviteški i prljav način — ucenama, podmićivanjem, pretnjama, da bi otvorili put za porobljavanje Srbije. Dakle i taj faktor lične mržnje takođe treba uključiti. Jer šta može da bude veća potvrda da je uz sve te državne razloge istorijske, političke, strateške kada se o meni radi, u pitanju i lična mržnja, od činjenice da se na jedan divljački i besprimeran način stalno napada cak i cela moja porodica.\nTri dana sam govorio o ovim političkim strateškim i istorijskim razlozima, a samo cu tri minuta da govorim o toj ličnoj mržnji koja se manifestuje tim kukavičkim divljačkim napadima na moju porodicu, na moju suprugu, na moju decu. Na moju suprugu koja je profesor Univerziteta i to bila, i u vreme kad se ja uopšte nisam bavio politikom, čije su knjige prevedene i u Rusiji, i u Kini, i u Indiji, u Americi, u Engleskoj, Francuskoj, Nemačkoj, Grčkoj, Italiji, Španiji — na preko 30 jezika širom sveta — i koje su svedočanstvo o natčovečanskim naporima, javnim naporima jednog intelektualca protiv rata, protiv nacionalnih sukoba, protiv nasilja i primitivizma i kad joj čine čast između ostalog, i zato što su pisane u vreme tih događaja a ne sa vremenske distance i naknadno. Ona je predmet najsurovije medijske kampanje sa najtežim lažima i izmišljotinama, falsifikatima i klevetama. Moja ćerka koja se nikada nije bavila politikom, bila je prinuđena da prestane da radi i živi krajnje izolovana, jer ne može da izdrži nasilje nad sobom i svima nama. A protiv mog sina sredstva informisanja vrše jednu najužasniju kampanju. Iako nikad nije ni na jedan način došao u sukob ni sa zakonom, ni sa moralom, iako je uvek važio i danas važi za dobrog druga, za mladica sa veoma izraženim osećanjima za solidarnost, iako je pomogao svima i sve što je mogao i ono što je jedva mogao, na njega se sručila lavina medijske mržnje pod kojom je ogorčen i zgranut napustio zemlju a sa njim i njegova tek formirana porodica — supruga i mali sin. Takvo bešćašće i kanibalizam nisu zabeleženi u Evropi. CNNje cak objavljivao i takve laži kako moj sin ima golf terene i lanac picerija i da je povezan sa kriminalom, itd. Nečasno i kukavički uvek je bilo u čitavom svetu dizati ruke na žene i decu, ma kako vi nekog neprijatelja mrzeli.\nDrugi dokaz da se radi o ličnoj mržnji je, što je opšte poznato, da su u agresiji NATO oni su pokušali da ubiju i mene i celu moju porodicu. Bombardovali su rezidenciju sa nekoliko krstarećih rakete u talasu od nekoliko sekundi, a znate dobro da i po međunarodnom pravu i po američkom unutrašnjem pravu, ubistvo šefa strane države je krivično delo. A tog dana kada su bombardovali, ja sam primio u toj kuci predsednika parlamenta i ministra spoljnih poslova i oni koji su pratili mogli su da vide ulazak i izlazak njihovih automobila iz rezidencije. I gledao sam ovih meseci na CNN-u sada penzionisanog generala Klarka kako objašnjava da je moja kuca bila legitiman vojni cilj, zato što se navodno ispod rezidencije nalazio podzemni komandni centar, što je notorna laž. U toj staroj kuci koju je kao rezidenciju sve od Drugog svetskog rata koristio predsednik Tito nikada se nije nalazio nikakav komandni centar, niti je u njoj ikad postojao bilo kakav podzemni prostor. Ona je u sredini vrta, na travnjaku i ispod nje nema ništa.\nNije imala cak ni jedan kvadratni santimetar zaštićenog stakla. Ja nisam imao zaštićena stakla ni na kući, ni na kancelariji, ni kad sam bio predsednik Srbije, ni kad sam bio predsednik Jugoslavije. Vidim da su nove vlasti i moj naslednik u Srbiji brzo postavili blindirana stakla da ih neko ...\n18.2.2002. u Hagu\nStranica sazdana: 2002-02-18 & Poslednja modifikacija: 2018-11-11


Početna » Agro teme » Povrtarstvo » Situacija na tržištu i NOVI TRENDOVI u proizvodnji KROMPIRA\nU stručnim krugovima smatra se da je proizvodnja krompira u Srbiji, u odnosu na početak dvehiljaditih, prepolovljena što se tiče broja hektara, a da su prinosi povećali. Zašto se to desilo? Kakva je situacija na tržištu i koji su novi trendovi u proizvodnji ove povrtarske kulture?\nKako navodi dr Živko Bugarčić, jedan od odgovora za smanjenje površine pod krompirom je smanjenje broja stanovništva i velike migracije. Povećava se količina krompira koja iz prerade ulazi u domaćinstva, poput pomfrita, a postoji i sortiment koji se mnogo bolje čuva, pa su manji skladišni gubici.\nSmanjenje površina pod krompirom posebno se dešava u brdsko-planinskim područjima, al i na jugu Srbije. Kao značajni regioni proizvodnje ranog krompira ostali su područje severa Vojvodine, okolina Subotice , šire područje Pančeva, okolina Čačka i Leskovca.\nTrenutno se procenjuje da je proizvodnja oko 30.000 tona, što znači da svake godine u Srbiji postoji određena količina krompira za izvoz. Međutim, Srbija izvozi kada je kod nas krompir jeftiniji ili kada postoji šansa da se izveze neka malo veća količina krompira u zemlje iz regiona ili Rusiju. „Mi nemamo konstantan izvoz, odnosno zavisimo kako će krompir roditi u zemljama regiona i da li iz Zapadne Evrope može doći jeftiniji krompir nego naš”, navodi Bugarčić.\nPočetkom dvehiljaditih počeo je veliki trend proizvodnje krompira na velikim površinama sa kvalitetnim semenom i modernom tehnologijom širom Vojvodine, a posebno u Bačkoj.\n„Danas imamo proizvođače koji na 20-50ha proizvode krompir od različitih sorti sa prosečnim prinosom preko 50 tona i poslednjih godina oni to ostvaruju iz godine u godinu”, kaže Bugarčić.\nŠta se na njivama više gaji: crveni ili beli krompir?\nKako Bugarčić navodi, još uvek je za nijansu veća proizvodnja krompira sa crvenom pokožicom. Činjenica je da se ove sorte duže skladište, što znači da je moguće zadržati duže bolji kvalitet nego kod belih sorti. Međutim, što se tiče sortimenta, on je daleko bolji kod belog krompira.\n„Daleko su više selekcionisani i lakše se selekcionišu sorte sa žutom pokožicom. Ove sorte su daleko lepše od crvenog krompira. Međutim, moramo da se privikavamo na vreme kada ćemo krompir deliti po tome za šta je namenjen i koliko se dugo čuva, a ne po boji pokožice”, otkriva nam Bugarčić.\nKoji krompir kupci najviše kupuju?\nOdgovor na ovo pitanje nije jednostavno, a zavisi od područja odakle su kupci i kakve su im prehrambene navike. Na primer, šire područje Vovodine više je orjentisano na crveni krompir, dok tržište Beograda više naginje ka belom krompiru. Ipak, u odnosu na pre 30 godina, kada je situacija na tržištu Srbije bila daleko u korist crvenog krompira, danas je situacija potpuno drugačija.\nNovi svetski trendovi u proizvodnji krompira\nŠto se tiče trendova u svetu, u Evropi i Americi sve se više konzumira krompir sa tankom korom, kako bi mogao da se priprema zajedno sa ljuskom, pečen ili baren, jer se u ljusci nalaze najkvalitetnije hranljive materije. Deklarisan je kao sorta za pečenje. Pored toga, postoji sorta krompira koja je namenjena za pomfrit, a ima žutu pokožicu, žuto meso i svoju boju ne menja.\nInteresantan podatak koji navodi dr Bugarčić je taj, da su zemlje oko Srbije postale uvoznici krompira. Prema njegovom mišljenju, kada se zemlja navikne na uvoz, proizvođači više ne mogu da se snađu, posebno ako zemlja nije u Evropskoj Uniji, a nema zaštitne mere za povremene veoma niske cene koje dolaze sa Zapada.\n„Mi smo kroz supermarkete počeli da uvozimo sve veće količine krompira. Imamo situaciju da uvozimo krompir tokom proleća kada je skup, što se dešava i u povrtarstvu, na primer, sa lukom, a da izvozimo kada je mnogo jeftinije – tokom jeseni”, objašnjava Bugarčić.\nPrema njegovim rečima, Srbija sigurno može da izvozi letnji krompir u Rusiju i druge zemlje, samo je važno sačuvati kvalitet, a čudno je da nismo pronašli šansu u nekim severnijim zemljama, kao što se iz Hercegovine izvozi u Norvešku i Švedsku.\nPrema njegovom mišljenju, zemlje regiona su šansa za izvoz krompira tokom jeseni i zime.\nKoliko košta proizvodnja krompira\nŠto se tiče same proizvodnje krompira i ulaganja, krompir je jedna od najskupljih kultura i ako se tretira kao ratarska ili kao povrtarska.\n„Da bi se proizveo kvalitetan krompir, mora da se odabere kvalitetno seme koje je skupo. To su ulaganja od 1500 do 2000 eura. Đubriva moraju da se koriste u više navrata. Osnovno, prihrane, folijarne prihrane… To je, takođe, velika stavka. Hemija je velika stavka. Ali, ako se odabere dobro zemljište, sve ovo što sam rekao, uz dobro navodnjavanje i dobru mehanizaciju, verovatno izađe na 5000-5500 eura, ako se radi sa uvoznim semenom“, objašnjava nam Bugarčić i dodaje: „Ako se radi sa domaćim semenom, to može biti oko 4000 eura“.\nNažalost, za većinu proizođača ovo su prevelika ulaganja, ali ima i onih koji su veliki i idu u korak sa vremenom, a posebno na području Bačke i njima Bugarčić predviđa opstanak i razvoj, jer su mnogi od njih u poslednjih 3-5 godina značajno povećali proizvodnju.\n„Broj proizvođača se značajno smanjuje, ali broj dobrih proizvođača, sa kojima možemo da se pohvalimo, ipak se povećava“, navodi Bugarčić.\nIpak, proizvodnju krompira u Srbiji prati jedan veliki problem – loši skladišni uslovi.\nZa krompir je potreban veliki i skup, namenski objekat, koji mora imati kvalitetnu izolaciju, određene tehničke karakteristike, kao i hlađenje. Prema mišljenju dr Bugarčića, dobar krompir jednostavno ne može bez dobre ventilacije, hlađenja u kombinaciji sa preparatima protiv klijanja krompira.\nPoseban problem se javio poslednjih godina sa pojavom novih preparata protiv klijanja krompira koji zahtevaju posebno konstruisana skladišta, sa dobrom ventilacijom i dihtungom. Ovaj uslov, prema mišljenju stručnjaka, napraviće razliku među proizvođačima u Srbiji, ali i širom Evrope.\nNajčešće greške u proizvodnji krompira\nIpak, nisu problem samo skladišta. Sami proizvođači prave greške u proizvodnji ove kulture. One se uglavnom dešavaju na samom početku. Na primer, zbog visoke cene semena, proizvođači često kupuju lošije sorte. Takođe, greška se dešava u odabiru kvaliteta njive, a krompir ne prašta greške.\nSledeća greška može da se desi prilikom obrade zemljišta.\nAko se njiva obradi bez podrivanja, dubokog oranja, pa se još dese velike kiše – pojaviće se trulež. Ukoliko se krompir ne zagrne dobro – nastaće problem čuvanja dobrog roda. To je zato što se krompir nađe u neuporedivo većoj vodi i teže mu je da ostane zdrav.\nPored navedenog, greške se prave kod vremena izvršenja zaštite. Ako se ne prati dobro vremenska prognoza i zakasni se – dešavaju se problemi. Mnoge bolesti danas su veoma agresivne što utiče i na sam kvalitet proizvodnje.\nJoš jedna važna greška se pravi kod vađenja krompira. Nažalost, sve je manje radne snage i sve se više koristi mehanizacija. Ukoliko se sa njom ne radi kako treba, mogu da se dese velike povrede krompira.\nI na kraju, tu je već spomenuto skladištenje. Bugarčić ističe da je jako bitno rashlađivanje u prvih 10-15 dana, dok rane ma krompiru ne zarastu. Zbog ovog propusta može da se desi propadanje roda za vrlo kratko vreme.\nZa razliku od zemlje regiona, kao što je Rumunija, Srbija ima mnogo bolje zemljište, a znanje koje je nedostajalo proizvođačima je savladano. Nedostajala je i mehanizacija, ali se i to savladava. Prema mišljenju dr Bugarčića, proizvođači jedino nisu infrakstrukturno dugoronočno obezbeđeni. Bez ozbiljnih projekata koji će biti podržani iz državnih fondova ili od strane fondova Evropske unije proizvodnja krompira u Srbiji na duge staze može biti dovedena u pitanje.\n„Sada imamo veoma jaku proizvodnju čipsa, oni su sve zaokružili. Nadam se da će i proizvođači konzumnog krompira to uspeti da urade“, zaključuje Bugarčić.\ngajenje krompira krompir Povrtarska proizvodnja povrtarstvo problemi u povrtarstvu savetovanje povrtara


72 2 Spavaćih soba 1 kupatilo 3 Spratnost\nNovo u ponudi Kitić nekretnina – na prodaju stan u naselju Duvanište, u blizini Tržnog centra Roda.\nNalazi se na III spratu stambene zgrade bez lifta, koja je smeštena u mirnom kvartu, uz svu prateću infrastrukturu neophodnu za neometan i kvalitetan način života, što i jeste jedan od razloga zašto sve veći broj porodica bira baš ovo naselje za miran, porodičan život. Stan je po strukturi komforan, trosoban, površine 72 m2. Sastoji se od ulaznog hodnika, predsoblja sa trpezarijom, dnevnog boravka, kuhinje, dve spavaće sobe sa terasom, i kupatila. Grejanje u stanu je centralno.\nStan je odlično očuvan, a isto tako i održavan, stolarija je PVC, na podu je parket, renovirano kupatilo, tako da nisu potrebna dodatna ulaganja. Prodaje se sa kuhinjom, koja je već uračunata u cenu. Poseduje i podrumsku prostoriju.\nU okruženju su na raspolaganju mnogi lokaliteti od značaja za svakodnevni život, poput supermarketa, brojnih maloprodajnih objekata, igraonice, osnovne škole, obdaništa i drugih.\nSTROGI CENTAR  DURLAN


1 Blaga zima za doček Nove godine na keju uz mlade zvezde Prvog glasa Srbije. Kažu da su ih odabrali na tenderu jer su jedini svoju ponudu napisali ćirilicom * Od danas zvanično tri osnovna suda u Kolubarskom okrugu. Osim dosadašnjeg u Valjevu, sudovi ustanovljeni u Mionici i Ubu.\n2 Sve lepo, pa i skupoceno u javnom prostoru Valjeva, izloženo razarajućem iživljavanju huligana. Za desetak prethodnih dana nestala ili očerupana većina umetnički osmišljenih novogodišnjih jelki na Gradskom trgu iz akcije za Dom umetnosti * Ubska biblioteka Novu godinu dočekala sa novom stolarijom, obnovljenim i oplemenjenim enterijerom.\n3 Nadzorni odbor „Krušika“ smenio generalnog direktora Jovana Davidovića i na tu funkciju postavio Mladena Petkovića, doskorašnjeg direktora Kovačkog centra, kojeg prati glas da je tamo onomad otpustio nekoliko vodećih inženjera i majstora * Studente i putujuće radnike više brine to što, uprkos obećanjima, karte za Beovoz i dalje koštaju 384 umesto dosadašnjih 200 dinara. Čeka se čak februarsko zasedanje Gradske skupštine za odluku o subvenciji. Kako se „drma“ vladajuća koalicija, a najavljuje i zakazivanje izbora, moglo bi ovako potrajati.\n5 Dvadesetsedmogodišnja Biljana Savić, Valjevka odrasla u Australija, jedna je od tri prve žene pilote Er Srbije.\n6 Badnje veče uz raskošan vatromet u porti novog hrama na Ušću. Nevolja je što prašti i seva na sve strane od petardi. Jedan muzičar se javno zapitao zašto se uoči Božića toliko puca u nebo i Boga * U Lajkovcu Badnji dan i veče u bogougodnom i humanitarno osmišljenom sretanju u „Ulici otvorenog srca“.\n7 Sunčan i gotovo topao Božić. U javnosti odjeknula smela izjava vladike zahumsko-hercegovačkog Grigorija da „treba da gradimo škole i vrtiće, a ne crkve“.\n8 Božićni koncert Gudačkog kvarteta MISS sa delima Korelija, Šuberta i Glazunova * Od sinoć gusta magla, a od početka godine temperatura i do 14 stepeni.\n9 „Krušik“ među najvećim poreskim dužnicima. Sa dugom od 2,19 milijardi dinara sledi kragujevačku „Zastavu-oružje“, vranjski „Simpo“ i čačansku „Slobodu“, sve nekad prestižna preduzeća bivše Jugoslavije. Kao da je nekom stalo da zatre i poslednje tragove svega što je bilo i dobro i vredno u našim pređašnjim životima i trudu silnih generacija.\n11 U tradicionalnom izboru Revije „Kolubara“ Darija Ranković, doskorašnja ugledna novinarka i urednica Radio Patka, proglašena je ličnošću godine 2013.\n13 Gradonačelnih Stanko Terzić i vladika Milutin uputili zajedničko pismo predsedniku Republike i premijeru Srbije da uvaže zahteve ratnih veterena, u prvom redu da im se obezbedi zdravstvena zaštita.\n14 Mlak doček Srpske nove godine, utoliko pre što je većina zaposlenih jutros morala uredno doći na svoja radna mesta * Uz Dan varošice Mionice dogovor o obeležavanju 100. godišnjice Kolubarske bitke * U nastavku akcije „Grom“ u Valjevu uhapšena dvojica preprodavaca marihuane, lake opojne „trave“ koja je u neretkim zapadnim zemljama uveliko legalizovana * Violeta Milošević, diplomirana ekonomistkinja, i zvanično nova direktorka Valjevske biblioteke * Napadnut novinar Medija centra Železnice Srbije Aleksandar Ranković.\n15 Posle dogovora sa premijerom Ivicom Dačićem o izmeni i dopuni Zakona o boračko-invalidskoj zaštiti, valjevski ratni veterani prekinuli višednevni protest.\n16 Radnici „Valjevo puta“ telima odbranili zaplenu drobilice prodate za namirenje zarada, jer tvrde da joj je realna cena dva i po puta viša od one po kojoj je prodata na licitaciji * Advokat Spasoje Radović novčano kažnjen za klevetu tri sudinice Opštinskog suda * Predstava „Stradija“ Gradskog pozorišta „Abrašević“.\n17 Veliki metalni Bogojavljevski krst još nije postavljen na brdu kod manastira Pustinja, jer za sad nema dovoljno moćnog helikoptera da ga tamo bezbedno prenese * Trodnevni Zimski bioskop u Valjevu * Počelo unutrašnje uređenje nekadašnjeg zdanja Doma vojske.\n21 „Gorenje“ i „Vali“ sa fabrikama u Valjevu i Staroj Pazovi, odnosno Loznici, među deset najvećih izvoznika u Srbiji * Valjevce malo zanima mogućnost otplate zamašnih komunalnih dugova na rate. Osim prijava za otplatu iznošenja smeća, u Vodovodu i Toplani za sada se samo o tome raspituju.\n23 Meštani Banje Vrujci na jedan sat blokirali put Mionica – Ljig zbog privremenog smeštaja 20-tak azilanata, koji su u međuvremenu već bili prebačeni u Bogovađu * Jednosatni štrajk upozorenja valjevskih medicinskih radnika zbog predloga novog Zakona o radu, koji učestalo kritikuju i stručnjaci * U Domu kulture izložba „Paralele“ 18 likovnih umetnika Valjeva okupljenih posredstvom galerije „Silos“.\n24 Pod sumnjom da su trgovali drogom i primali mito od narkodilera uhapšeni policijski inspektori D.S., bivši šef Odseka za subijanje opšteg kriminala, i M.Ć., ni manje ni više, bivši vođa grupe za suzbijanje narkomanije * Svetosavska akademija u Lajkovcu uz predstavljanje antologije Matice srpske „Deset vekova srpske književnosti“ * U Domu kulture koncert hora „Viva voks“.\n25 Uz prvi ovogišnji sneg u Valjevu Svetosavska akademija sa tradicionalnim scensko-muzičkim recitalom gimnazijskog Dramskog studija, ovog puta posvećenim Svetom Savi i Njegošu * Igrani film „Odumiranje“, prema istoimenoj drami Dušana Spasojevića u režiji Miloša Pašića prvonagrađen na mešunarodnom festivalu u drevnom Luksoru.\n27 Nagli porast prosečne valjevske zarade u decembru na 46.500 dinara. Mnogi se čude, jer velika većina zarađuje manje od 40.000 dinara. Izgleda da privilegovani još primaju trinaeste plate. Najniža zarada od 24.300 dinara je u Ljigu * Svetosavska nagrada Ministarstva prosvete dodeljena školi „Prota Mateja Nenadović“ iz Brankovine * Pobednici Svetosavske atletske trke u Valjevu Jasmin Ljajić iz Novog Pazara i Sonja Stolić iz Zrenjanina.\n28 Novčana podrška za novih 40 podgorskih porodilja. Prošle godine u Opštini Osečina rođeno je 89 beba, dragocenih u kraju gde je u isto vreme umrlo 13 odsto stanovnika. Slavica Jovanović iz Sela Osečine rodila je šesto dete, a Vinka Marković iz Bastava, Milica Pantelić iz Komirića i Katarina Ilić iz Lopatnja pete prinove.\n29 Atelje 212 u Valjevu sa predstom „Sveti Georgije ubiva aždahu“.\nEto nama opet izbora, tek da bi vodeće stranke i lideri proverili svoj rejting. Osim njih, koga je za to briga. Morali su, kako god znaju i samouvereno obećavaju, da okončaju svoj jedva polovični mandat. Ovako, jedni samouvereno čekaju potvrdu svoje od jada i čemera stečene slave, dok se drugi bestidno prestrojavaju, blate doskorašnje saborce i ojađuju stranke koje su od vrlih predaka nasledili. Prisećam se stiha Duška Trifunovića: „Opasno sraslo klupko ideja: „Niko i Ništa- i Epopeja“.


EPS PREDLOZIO POSKUPLJENJE STRUJE\nDirektor Elektroprivrede Srbije (EPS) za odnose sa javnošcu Momcilo Cebalovic potvrdio je danas da je to preduzece uputilo Agenciji za energetiku predlog da se od 1. septembra primeni nova cena struje, viša u proseku za 6,9 odsto od sadašnje. "EPS je uputio Agenciji za energetiku predlog da od 1. septembra, kada na snagu stupaju novi tarifni sistemi, primene i novi cenovnici uradeni u skladu ta tim aktima. Tacno je da su tako proracunate cene u proseku više za 6,9 odsto", piše u Cebalovicevoj izjavi dostavljenoj medijima.\nOn je naveo da prema novoj proceduri Agencija za energetiku "tek treba da proveri da li je EPS korektno primenila novu metodologiju i tarifne sisteme i opravdanost proracunatih prihoda i cena". Tek potom, kako je istakao, Upravni odbor EPS-a ce doneti odluku o eventualnoj korekciji cene.\n"Ta odluka potom ide na saglasnost Vladi Srbije, koja donosi konacnu odluku da li ce, kada ce, i za koliko poskupeti elektricna energija", saopštio je Cebalovic.\nEPS uvozi struju od 1. septembra\nElektroprivreda Srbije (EPS) pocece od 1. septembra da uvozi struju, u vrednosti od 10,1 miliona evra, od beogradske kompanije Atel i rumunske firme Enerdži holding (Energy holding) iz Bukurešta, saopštio je EPS.\nUgovorena nabavka na osnovu tendera raspisanog polovinom jula, sprovodice se do kraja januara ove godine. Uvešce se 128,52 miliona kilovat casova elektricne energije, odnosno 29 odsto kolicine elektricne energije koju je EPS preko tog tendera tražio. //blic.co.yu


SVE JE LAŽ I SVE JE PREVARA: Jednačenje po mestu prebivališta | istvankaic.com\nSVE JE LAŽ I SVE JE PREVARA: Jednačenje po mestu prebivališta\nIsti podgorički dnevnik Dan za srpsko tržište zabranjen je 18. marta 2003. godine u toku akcije „Sablja“ zbog toga što ga je vojna služba bezbednosti, koja je bila u ingerenciji predsednika SRJ Vojislava Koštunice, preko Ace Tomića, tadašnjeg načelnika Uprave vojne bezbednosti, koristila radi kreiranja afera protiv Vlade Srbije, a koje su zatim prenosili ovdašnji mediji. Taj mehanizam (bez izdanja za Srbiju) ipak je nastavio da funkcioniše i za vreme vlasti Koštunice i Tadića – uvek radi posrednog (kriminal) ili direktnog (pomaganje opozicije) diskreditovanja suverenističke politike Mila Đukanovića. List Dan osnovan je 1998. godine novcem tadašnje Savezne vlade, materijal za štampu dolazio je iz saveznih robnih rezervi, a novinari koji su pisali za taj list bili su promiloševićevski orijentisani novinari koji su istovremeno radili i za Večernje novosti, Politiku i RTS. Za vreme rata na Kosovu, pored televizije YU info, koja je takođe bila pod upravom saveznih vlasti, Dan je bez ustezanja optuživao „kriminalca“ Đukanovića da pruža utočište zločincima Oslobodilačke vojske Kosova (OVK), da se na teritoriji Crne Gore nalaze kampovi za obučavanje albanskih terorista i dr. Kako je Đinđić 1999. godine radi bezbednosti izbegao u Crnu Goru, jasno je na koji način se u medijima kao „lokator“ našao rame uz rame sa pripadnicima OVK.\nU vreme Đinđićeve vlasti, u Danu su prioritet imali političari iz Demokratske stranke Srbije i Srpske radikalne stranke, ali i Aleksandar Tijanić, koji je u tom periodu bio Koštuničin savetnik za medije. Posebno su obrađivani motivi kao što su crnogorski kriminal, koji obavezno vodi do vlasti, što je do dan-danas ostalo patos tog lista, a s tom tačkom nastojale su se povezati prilike u Srbiji isključivo zbog toga što su dva državnika, Đukanović i Đinđić, bili u bliskim odnosima, pa je tako i srbijanska vlast mogla lako poprimiti epitet „kriminalna“. Glavne teme bile su ubistvo Momira Gavrilovića i tzv. surčinski klan. Vojislav Šešelj, lider Srpske radikalne stranke (SRS), 12. avgusta 2001. tako za podgorički list otkriva kako „Đinđić prisluškuje Koštuničin kabinet“ i da se to navodno radi iz Biroa za komunikacije sa medijima kojim upravlja Vladimir Popović, dok je istina pak bila potpuno obrnuta – pripadnici vojne službe bezbednosti, pod kontrolom Vojislava Koštunice, prisluškivali su, u stvari, funkcionere Vlade Srbije. „U tom Danu ste tokom 2001. godine mogli da čitate informacije, razgovore, tekstove koji su se bazirali na presretnutim i prisluškivanim razgovorima koje je Zoran Ðinđić obavljao, pri čemu, to što je Zoran Ðinđić razgovarao, njega da su pitali on bi to i sam objavio. Pojavio bi se na televiziji pa bi rekao, nije bilo potrebe da se prisluškuje... U tim novinama ste mogli da čitate razgovore i da svakome može da bude jasno da, kad pročitate nešto u novinama, vidite da je to moglo samo tako što vas je neko prisluškivao. Bilo da je prisluškivao vaš telefonski razgovor ili da je prostorija u kojoj ste se nalazili bila prisluškivana“, rekao je Popović u toku sudskog pretresa u Specijalnom sudu za organizovani kriminal, 16. maja 2005. godine.\nSutradan, 13. avgusta 2001, tekst iz Dana prenose Večernje novosti zajedno sa Šešeljevim tvrdnjama da je Gavrilović informisao Vojislava Koštunicu i njegove ljude o sprezi klana Zorana Đinđića s mafijom. „Naime, reč je o surčinskoj grupi koju predvodi Dragoljub Marković, vlasnik firme Krmivo produkt koji je Zoranu Đinđiću napravio vilu u Novim Banovcima, a Čedi Jovanoviću poklonio trkačkog konja“, a pošto je ovaj prisluškivao, ubio je Gavrilovića – glasila je servirana teza za koju je vojna bezbednost upotrebila Šešelja. Markovića, kome je Zoran Đinđić bio kum, isti Šešelj je četiri godine ranije odlikovao Medaljom na lenti i proglasio ga počasnim građaninom Zemuna, jer je bio oduševljen doprinosom koji je firma Krmivo produkt ostvarivala u oblasti poljoprivrede i stočarstva. Lider radikala prvi put je Markovića napao zbog inicijative građana da se Surčin izdvoji iz opštine Zemun, u kojem je SRS imala bazu, proglasivši da iza toga stoji grupa kriminalaca koju on predvodi. Od tog teksta u Danu uz ime Dragoljuba Markovića, Đinđićevog velikog prijatelja, redovno se pripaja oznaka „Surčinac“, koja potom klizi u predznak za kriminalni, tzv. surčinski klan. Tako, u slučaju Markovića reč „Surčinac“ više uopšte ne znači stanovnik beogradskog naselja Surčin, nego „kriminalac“. Ili, drugim rečima, činjenica da Marković živi u Surčinu brutalno je iskorišćena kako bi mu se metonimijom pripisale nezakonite aktivnosti koje su se odnosile na neke druge pojedince iz Surčina, označene u Beloj knjizi (na Ljubišu Buhu, koji je sticajem okolnosti išao zajedno u školu s Markovićem) – a sve zarad toga da bi Đinđić ispao mafijaš jer je Markovićev kum. Identičnu asocijaciju na kumovske veze s premijerom Vučićem veoma sličnom metodom pokušala je četrnaest godina kasnije da izazove Balkanska istraživačka mreža (BIRN) u tekstu „Ispumpavanje kopa i budžeta“, koji su članovi NUNS-a nagradili prestižnom novinarskom nagradom „Jug Grizelj“ za 2014. godinu, iako je tekst objavljen 8. januara 2015.\nSličnim premetanjem značenja poslužio se krajem 2001. godine i Željko Cvijanović, tadašnji urednik lista Blic News, koji u tekstu „Surčinci grade auto-puteve kroz Srbiju“ metonimiju iz Šešeljevog teksta – da se čovek na osnovu mesta prebivališta izjednačava s pripadnikom nekakvog kriminalnog klana – uzima sada kao fakticitet ili nepobitnu činjenicu, koju više nije ni potrebno dokazivati odlazi i korak dalje: Markovićeva firma koja se bavi proizvodnjom jaja i stočne hrane, odjednom bez ikakvih problema iznajmljuje Preduzeću za puteve Beograd mašine za pravljenje asfalta, kao da se iz istih strojeva mogu dobiti – jaja, stočna hrana i malter. Direkcija za puteve podnela je povodom tog teksta krivičnu prijavu protiv Blic Newsa zbog klevete, što Cvijanović zatim u tekstu koji naslovljava „Novinara primorali da se odrekne teksta“ karakteriše kao „pritisak na medije“. Ova floskula biće sveto sredstvo novinarske zloupotrebe. Dolaskom na vlast Aleksandra Vučića, na isti način obilato će je koristiti novinarski ešalon okupljen oko NUNS-a, građanski elitisti, univerzitetski profesori i inteligencija, pridružujući se istom Cvijanoviću, Đorđu Vukadinoviću, Predragu Popoviću, Milovanu Brkiću i ostalima koji se danas, identično kao i tada, prema novinarstvu i sopstvenom obrazu ponašaju kao da imaju pre svega političku, a ne strukovnu maksimu: samo da njega sklonimo.\nKada je Marković, nakon što je čuo da ga ovaj i u Skupštini pominje, pozvao Šešelja da mu objasni zašto ga naziva kriminalcem, dobio je odgovor: „Ja ću uništiti Zorana Đinđića, to je moj cilj. Kad uništim tebe, biće mi lakše, za jednu stepenicu da uništim njega.“ Sklop ove rečenice jasno ukazuje na to da i Dragoljub Marković, uz svu nužnost koja je pratila i ljude poput Stanka Subotića ili Vladimira Popovića, postaje tako samo kolateralna šteta označitelja Zoran Đinđić. Odjek difamacije Markovićevog imena uočljiv je i danas, uz jedan veoma očigledan primer: u rubrici Zabava lista Blic od 19. marta 2015. godine, pojavljuje se tekst s tipično tabloidnom tematikom i naslovom „ISPOVEST ČUVENOG SURČINCA Žena me ojadila za osam i po miliona evra, uzela mi devet stanova“. Tekst nema nikakvih naznaka na politiku sve do poslednjeg pasusa, u kojem se uzgred „podseća“ na kumovsku vezu s pokojnim Đinđićem i dodaje rečenica: „Zanimljivo je i da je njegov prijatelj, Čedomir Jovanović, godinama boravio u njegovoj kući.“ Objašnjenje ovog iskaza, međutim, kao da tendenciozno visi u vazduhu – šta je tačno to što bi u navedenoj činjenici, kako novinar sugeriše, moglo biti tako „zanimljivo“? Kako se to uklapa u ostatak teksta? Kontekst koji je namerno izostavljen i koji ovako neodređen služi da pruži potporu svima onima koji i dalje žele da veruju u propagandu usmerenu protiv Đinđića i njegovih najbližih saradnika odnosi se na to da se Jovanović iz bezbednosnih razloga bio preselio kod Markovića još uoči 5. oktobra 2000. godine i tamo ostao dokle god je za to bilo potrebe. Taj manir, u kojem se glavna poruka ne izražava u onom napisanom, nego u onome što se načinom na koji je napisano izostavlja, postao je osnovni metod novinara Blica pod operativnim rukovodstvom Svetomira Marjanovića i direktorskim Veselina Simonovića da se vlast udari ispod pojasa, čime ovaj medij umišlja da uspešno eufemizuje ono što uistinu jeste – najveći i najuticajniji tabloid u Srbiji.\nPremda je najavljivao „krvavo proleće“ na oproštajnom mitingu 17. februara 2003, pre nego što se dobrovoljno predao Međunarodnom tribunalu za ratne zločine u Hagu, Šešelj je ipak bio samo političko-medijsko sredstvo „zemunskog klana“ i delova vojne službe bezbednosti, o čemu svedoče i sledeći redovi iz knjige tadašnjeg ministra policije Mihajlovića: „Da je policija imala ikakve političke ambicije, ili da je bila gluplja, ona bi skočila i rekla: ’Evo, pa Šešelj je rekao da to zna! On je naručilac!’ Kako su saznanja od učesnika samog atentata dala mnogo podataka o Šešeljevim vezama sa Spasojevićem, on je obuhvaćen krivičnom prijavom kao podstrekač, ali se daljom istragom brzo shvatilo da je Vojvoda bio ’dimna zavesa’ pravim organizatorima. Zato je specijalni tužilac [Jovan Prijić, prim. aut.] i odustao od njegovog gonjenja. Iako su iz Haga dolazili signali da će ga ’rado ustupiti radi istrage’, to nije traženo, jer je procenjeno da se radi o namerno podmetnutom lažnom tragu.“ Krajem 2014. godine, Šešelja Tribunal bez ikakvog obaveštavanja vlasti u Srbiji pušta kući na privremeni boravak zbog bolesti, čime lider radikala nakon jedanaest godina ponovo postaje političko-medijsko sredstvo, najpre određenih međunarodnih krugova, a zatim i opozicionih političkih partija, njima naklonjenih medija i intelektualaca, da bi se u javnosti konačno plasirala dezinformacija da Šešelj nije saslušan u slučaju ubistva premijera i da protiv njega nije podignuta optužnica samo zbog toga što se bio predao Tribunalu u Hagu. U ovome prednjače mediji kao što su Blic, B92, N1, kao i određene nevladine organizacije poput Centra za evroatlantske studije (CEAS).\n„Povremeno je u Danu bilo više informacija iz Srbije nego iz Crne Gore. To je klasična uloga medijskog ’releja’ koji prenosi tuđe tekstove ili spinuje različite informacije koje moraju da ugledaju svetlost dana na raznim mestima kako bi posle zajedno bili citirani kao jedinstvena, ’objektivna’ slika onoga što se dešavalo“ (Bratska hajka; Crna Gora – jedna osporavana državnost, Centar za bezbednost i toleranciju, Beograd, 2013, str. 159). ↑\nIsto, str. 10. ↑\nIsto, str. 11. ↑\nU tom smislu Veljko Delibašić, branilac Dušana Krsmanovića, jedinog optuženog koji je na kraju suđenja Đinđićevim ubicama izjavio da se kaje zbog svega što ga je dovelo u tu situaciju, 26. aprila 2007. u završnim rečima kontekstualizuje motive svog štićenika: „Iako sam ja lično velika kukavica i o vojsci i ratovanju ne znam ništa, kada su nas zlikovci i zločinci, pripadnici terorističke organizacije koja se zove NATO, napali, kada su izvršili agresiju na našu zemlju, svakodnevno vršeći ratne zločine nad našim narodom, dobrovoljno sam otišao u rov da branim svoju otadžbinu. U tom rovu sa mojim ratnim drugovima, slušao sam, kao što je slušao i Krsmanović šta o Đinđiću pričaju Matić [Goran, prim. aut.], Marković [Ivan, prim. aut.] i ostali pripadnici državnog vrha. Posle takvih priča, Krsmanović kao i moji ratni drugovi i ja nije mogao da misli nešto lepo, niti da poželi nešto lepo Đinđiću. Ali preko noći, isti taj Đinđić postaje predsednik Vlade. Po naređenju Spasojevića, Krsmanović ga sada čuva, ovog puta od istih onih patriota u liku porodice Milošević i blago govoreći, u glavi nesrećnog Krsmanovića je opšti haos. Zato je bilo lako naterati Krsmanovića da učestvuje u atentatu na Đinđića. Posle svih obrta oko Đinđića, bilo je lako Đinđića opet predstaviti kao izdajnika koji srpske heroje izručuje Hagu“ (Petrović, A., Čarnić, D., Proces KP 5/03: ubistvo Zorana Đinđića. Knjiga 3, Din sedma sila: Multinacionalni fond kulture, Beograd, 2008, str. 301–302). ↑\nSvedočenje pred Specijalnim sudom Vladimira Popovića na suđenju za ubistvo Zorana Ðinđića, Helsinški odbor za ljudska prava u Srbiji, Beograd, 2006, str. 90. ↑\nOvaj motiv s trkačkim konjima reaktualizovan je i nakon atentata na Đinđića: „U leto 2003. godine u Srbiju se vratio Čedomir Mihajlović, odnosno Igor Baruh i što je najčudnije, niko ga nije ni legitimisao a pogotovo hapsio s obzirom na njegove veoma bliske veze i još uvek neraščišćene račune sa Zemuncima. [...] Došao je samo da podnese krivičnu prijavu protiv Dragoljuba Markovića, vlasnika Krmivo produkta, nakon čega je opet nestao. U krivičnoj prijavi Čedomir Mihajlović je naveo da mu je Marković ukrao 8 konja. To su oni isti konji koji su bili predmet neraščišćenih odnosa sa, tada već pokojnim, Dušanom Spasojevićem. Nije samozvani Igor Baruh došao u Srbiju da vrati ’svoje’ konje već je došao da svojom krivičnom prijavom dodatno uveže pokojne Zemunce sa najbližim okruženjem ubijenog Zorana Đinđića. Stari oprobani recept kompromitacije, ’kad smo zajedno u poslu, onda smo zajedno i u kriminalu’. Odmah je vešto puštena priča da je, eto, jedan od tih konja završio kod Čedomira Jovanovića [metonimično jednačenje dva označitelja Čedomira, kriminalca i političara, prim. aut.]. Posle svega toga teško je bilo otkloniti sumnju da taj jedan konj nije dobijen od prvobitnog ’otimača’ istih, Dušana Spasojevića. Sticajem okolnosti, i taj se detalj fantastično uklapao u priču o zaveri iz premijerovog najužeg okruženja“ (Vuković, M., Tufegdžić, V., Oni su jači od nas, Blic press, Beograd, 2007, str. 191). O istom licu i na drugom mestu: „Nedavno se ispostavilo da je u tom periodu [jesen 2001, prim. aut.] kod Spasojevića nekoliko meseci živeo Čedomir Mihajlović. Iako sam siguran da je u najvećoj meri sve ono sto mi se desilo zbog Šilerove bio deo projekta moje kompromitacije, podatak o ’drugom Čedi’ mi je donekle ohladio glavu. Za površni Beograd bila je to isuviše velika koincidencija, da bi neko sada genealogijom utvrđivao o čemu se zapravo radi. Čeda je Čeda“ (Jovanović, Č., Moj sukob s prošlošću: Srbija 2000–2005, Dan graf, Beograd, 2005, str. 103). ↑\nNa trećem po redu održanom antivladinom protestu „Čiji grad?“, koji 11. juna 2016. formalno organizuje hipster inicijativa „Ne da(vi)mo Beograd“, a koji pokušava da kapitalizuje događaj noćnog rušenja nelegalnih objekata u Hercegovačkoj ulici, pojavio se transparent „Znamo ko vas finansira“, na kojem je između logoa firme Knez petrol i slike Aleksandra Vučića postavljen znak jednakosti, da bi ispod imena firme bilo napisano „vlasnik Čume!!“. Fotografiju transparenta načinila je novinarka Iva Martinović, a ekskluzivno je na svom sajtu objavljuje Radio Slobodna Evropa. ↑\nOsim toga, postoje osnovane sumnje da su ovim tekstom prekršene pojedine odredbe Kodeksa novinara Srbije, u čijem je sastavljanju isti NUNS učestvovao: „Novinar BIRN-a je, međutim, tvrdio da u slučaju elementarnih nepogoda po srpskom zakonu tender uopšte nije trebalo raspisivati, a u tekstu koji je Vreme objavilo nema ni napomene da je proceduru diktirala Svetska banka. To je neobično, budući da je novinar BIRN-a znao da je Svetska banka finansijer i da ona ima svoja pravila u ovakvim slučajevima. Dosta je neobično, ipak, da se tako važne činjenice ne navode, budući da i Kodeks novinara Srbije nalaže novinaru da ne prećutkuje bitne činjenice. (U poglavlju o novinarskoj pažnji, u Kodeksu novinara Srbije piše da je ’prećutkivanje činjenica koje mogu bitno da utiču na stav javnosti o nekom događaju jednako njihovom namernom iskrivljavanju ili iznošenju laži’.)“ („Svetska banka: Tamnava u skladu sa propisima“, Politika, 14. januar 2015). ↑\nPopović, V., Željko Cvijanović – Novinar u civilu, YUCOM, Beograd, 2007, str. 41. ↑\nIzraz ’skloniti’ u vreme vlade Aleksandra Vučića biće tendenciozno zamenjen rečju ’smaknuti’, koja u jeziku, pored upotrebe u smislu ’smeniti nekoga s vlasti’, može da ima i značenje ’ubiti nekog’. Tako Milovan Brkić u Tabloidu br. 358, od 10. marta 2016. godine, objavljuje tekst „Kako smaknuti Vučića“ (u kolumni Na nišanu i s nadnaslovom „Na koji način je moguće oterati diktatora i njegovu mafiju“), u kojem se, između ostalog, kaže: „Vučića je moguće skloniti s vlasti atentatom. [...] Atentat mogu da izvrše i organizovane grupe, kao plaćene ubice, za račun inostranih centara moći, ili rukovođene patriotskim osećanjima i posvećene nacionalnim interesima. Srpski premijer se svakodnevno kreće po Srbiji, otvara škole, puteve, gostuje svuda gde misli da odatle treba da promoviše svoje ’istorijske uspehe’. On može da bude podesna meta. Ipak, atentatori moraju da budu snabdeveni najsavremenijim ubojnim sredstvima, puškama sa optičkim nišanima, da imaju logističku podršku u navođenju i izvlačenju nakon atentata, plan skrivanja... Ubistvo čoveka, kakav je Vučić, mogu da izvrše strane službe, sa skoro stoprocentnim uspehom, a da kao atentatori, kao i u slučaju ubistva bivšeg premijera Đinđića [Vrzićeva verzija istine, namenjena antievropskom puku, prim. aut.], budu označeni pripadnici raznih srpskih gangova ili vojno-policijskih formacija. Uklanjanje srpskog premijera (u ostavci) atentatom nije poželjno, jer je nedavno ubijen Zoran Đinđić, i bilo bi uočljivo da stranci sklanjaju nepoželjne tipove sa vlasti u Srbiji.“ Krajem istog meseca, 28. marta 2016, sociološkinja Vesna Pešić će na svom Tviter nalogu, povodom reakcije premijera u vezi s incidentom na beogradskoj Đeram pijaci, kada se narodni poslanik DS Dragan Šutanovac potukao s uličnim prodavcima i to iskoristio da optuži SNS, napisala: „Kad Vučić izjavi da je postojao uzrok za fizički napad na DS funkcionere, legitimisao se kao krimos. Nema važnijeg cilja do da ga smaknemo.“ Po pozivu tabloida Informer, Pešićeva se pravdala da u tvitu nije bilo mesta da napiše „smaknuti s vlasti“ („EKSTREMISTIČKA PRETNJA! VESNA PEŠIĆ: Moramo smaknuti Vučića!“, Informer, 30. mart 2016). ↑\n„O poslu, Surčinu, Đinđiću, Pavkoviću, Čedi Jovanoviću, Ljubiši i Ljiljani Buhi i potrebi da ga poštede afera“, Vreme, 14. novembar 2002. ↑\nSvedočenje pred Specijalnim sudom Vladimira Popovića na suđenju za ubistvo Zorana Ðinđića, Helsinški odbor za ljudska prava u Srbiji, Beograd, 2006, str. 92. ↑\nMihajlović, D., Povlenske magle i vidici. Tom 2: Zapisi i kazivanja o životu i politici posle 5. oktobra 2000, NEA-Beograd, Beograd, 2005, str. 477. Iskaz koji je u Hagu dao istražnom sudiji Vučku Mirčiću, a na osnovu kojeg je Šešelj skinut s liste osumnjičenih, sadrži i sledeće delove: „Đinđić u decembru već zna da mu je glava u torbi, na određen način. Ja sam to govorio u više navrata. Da sam učestvovao u tom zločinačkom poduhvatu, pa ne bih valjda unapred nagoveštavao. Nisam znao da će Đinđić biti likvidiran, ali da će neko drugi biti ubijen u tom sudaru, to sam osećao... Ja sam bio u toku, znao sam da se sprema vrlo krvav obračun u Srbiji... To sam govorio javnosti, ja sam to rekao i na sednici Narodne skupštine, u emisiji na BK televiziji i u nekoliko novinskih intervjua, na nekoliko konferencija za štampu... Ovde imam materijal koji govori o kontaktu Zorana Đinđića sa Karlom del Ponte iz decembra, gde se on žali da mu se sprema likvidacija. A Karla del Ponte je to potvrdila nakon Đinđićeve smrti. Ona je izjavila da je Đinđić rekao da se boji, da se oseća lično ugroženim itd. To su znali svi upućeni ljudi, to ni za kog nije bila tajna, za sve ljude koji su bili istaknutiji na političkoj sceni, koji su bili u policiji, u raznim bezbednosnim strukturama“ (Veruović, M., Vrzić, N., Treći metak: politička pozadina ubistva Zorana Đinđića, Moja knjiga, Pirot, 2014, str. 406–407). ↑\n„Dušan [Spasojević, prim. aut.] je tražio dobar razlog da se aktivira JSO i na taj način ruši vlast. Smislio je priču da će engleski agenti da uhapse Šešelja, a Šešelj je to izneo u javnost. Mislio je da će u to da poveruje veliki broj ljudi u Srbiji, pa će onda lako da opravda aktivnosti JSO u odbrani Šešelja, kao patriotske snage koje će da zaštite Šešelja. Ubeđivao je Šešelja da ne ide u Hag, a kada je Šešelj odlučio, navodno mu je dao 20.000 evra za porodicu. [...] On je i plasirao priču da mu je Šešelj pred polazak u Hag rekao: ’Ubijte Đinđića za mene’. Spasojević je Šešelju poklonio džip ’pajero’, koji je nekada bio Suvajdžićev, a koristila ga je zemunska grupa“ (Novaković, M., Državo, ruke uvis!, Vukotić media, Beograd, 2014, str. 43). ↑


Elektrovibraciona potapajuća pumpa Villager VVP 300 030159: Potpajuće pumpe za vodu: SveZaKucu.rs Prodaja, Cena, Beograd, Srbija\nKarakteristike proizvoda: Elektrovibraciona potapajuća pumpa Villager VVP 300 030159\nSnaga električnog motora: 300 W\nMaksimalni protok vode: 1400 l/h\nMaksimalna distribucija vode: 50 m\nMaksimalna dozvoljena dubina potapanja pumpe: 5 m\nOpis proizvoda: Elektrovibraciona potapajuća pumpa Villager VVP 300 030159\nElektrovibraciona potapajuća pumpa za čistu vodu Villager VVP 300 obezbeđuje protok čiste vode sa 5 metara dubine do visine od max. 50 metara uz protok od 1400 litara na čas.\nIzdiktirajte operateru šifru proizvoda - šifra ovog proizvoda je: 33810\nSifra 33810, kolicina (za 1 komad kucate 1, za 3 komada 3), Ime i prezime, Adresu isporuke, Poštanski broj, Grad, Kontakt telefon, e-mail adresu (e-mail adresa nije obavezna)\nPrimer: Sifra 33810, 2, Pavle Milosevic, Obalska 18, 11000, Beograd, 063123123, pavmi@szk.com


Ukrajina: „Minsk 2“ zastareo, prelazimo na „Minsk 3“ - Sputnjik Srbija\nUkrajina: „Minsk 2“ zastareo, prelazimo na „Minsk 3“\n13:33 10.01.2016 (osveženo 13:34 10.01.2016) Preuzmite kraći link\nPredstavnik Ukrajine u kontakt grupi za Donbas Roman Besmertnij izjavio je da je proces „Minsk 2“ zastareo, te da se od nove godine u Ukrajini sprovodi „Minsk 3“, iako u dokumentima on ni ne postoji.\n„Smatram da je od nove godine započet potpuno nov proces, koji može da se nazove ’Minsk 3‘, iako on nigde nije dokumentovan. Iako ’Minsk 3‘ niko nije parafirao, svi procesi koji se događaju u Ukrajini govore o tome da ’Minsk 2‘ u velikoj meri ne odgovara trenutnoj problematici u Donbasu“, rekao je on.\nPored toga, smatra Besmertnij, „Minsk 3“ će za sobom povući i nekoliko novih pitanja.\n„To će za sobom povući pitanje reformi komponenata bezbednosti Ujedinjenih nacija i Evropske unije, a ne isključujem mogućnost da će biti potegnuto i pitanje sudbine same EU, kao i pojave novog faktora sile — centralne Evrope“, naglasio je on.\nPrethodno su lideri „Normandijske četvorke“ Vladimir Putin, Petro Porošenko, Angela Merkel i Fransoa Oland potpisali dokument kojim se Minski sporazum produžava na 2016. godinu.\nzastarelost, Donbas, minski sporazum, Ukrajina