Magazín No.4 – Magazín NDM\nDomů O magazínu\nMuzikálová crazy komedie Harpagon je lakomec?\nOsud prvního z titulů nové dramaturgické linie opery NDM Opery terezínských skladatelů nese pozoruhodné množství paralel s komickou operou Jaroslava Křičky Bílý pán, kterou jsme 28. října 2021 uvedli po více než osmdesáti letech opět na jeviště. Obě opery vznikly koncem dvacátých let minulého století a u jejich vzniku stála výrazná osobnost pražského, německy píšícího spisovatele Maxe Broda…\nHudební nastudování Marek Šedivý / Adam Sedlický\nPohybová spolupráce Yago Catalinas Heredia / Jana Tomsová\nDramaturgie Juraj Bajús\nLucie Hilscherová / Marta Infante (Marja Alexandrovna) Miroslava Časarová / Veronika Rovná (Zina, její dcera) Irena Parlov / Roksana Wardenga (Nastasja, Marjina švagrová) Martin Bárta / Pavol Kubáň (Kníže) Jorge Garza /György Hanczár (Pavel, příbuzný knížete) Hana Dobešová / Monika Jägerová / Anita Jirovská (Barbara, poselkyně zpráv) Hana Dobešová / Monika Jägerová / Anita Jirovská (Sofia Petrovna) Petr Urbánek / Roman Vlkovič (Archivář města Mordasova), Obyvatelky Mordasova\nkoncertní mistři Vladimír Liberda / Jan Šošola\nexternisté, balet NDM\nVizuál inscenace / © Daniel Dvořák\n(Verlobung im Traum)\nHans Krása 1899–1944\nLibreto Rudolf Fuchs 1890–1942 a Rudolf Thomas 1895–1938 podle novely Fjodora Michajloviče Dostojevského 1821–1881 Strýčkův sen z roku 1858\nText kupletu „Sen o partii biliáru“ Max Brod 1884–1968\nOsud prvního z titulů nové dramaturgické linie opery NDM Opery terezínských skladatelů nese pozoruhodné množství paralel s komickou operou Jaroslava Křičky Bílý pán, kterou jsme 28. října 2021 uvedli po více než osmdesáti letech opět na jeviště. Obě opery vznikly koncem dvacátých let minulého století a u jejich vzniku stála výrazná osobnost pražského, německy píšícího spisovatele Maxe Broda. Obě byly přijaty a vydány slavným vídeňským nakladatelstvím Universal Edition, avšak zatímco Bílý pán na významných evropských scénách zazářil (než jeho tóny na dlouhá desetiletí utichly), Krásově opeře nebylo takového štěstí dopřáno. Přestože i o její uvedení se ucházely mnohé prestižní evropské operní domy, došlo ve třicátých letech k jedinému – premiérovému – nastudování. Premiéra se konala 18. května 1933 v Novém německém divadle v Praze pod taktovkou George Szella, pozdějšího šéfdirigenta Clevelandského orchestru a jednoho z nejvýznamnějších dirigentů první poloviny 20. století. Začátkem sezóny 1932/1933 nastudoval Szell v Novém německém divadle pod názvem Spuk im Schloss také Křičkovu operu. Finální paralelou bylo dlouhé zapomnění, do něhož obě díla upadla. Krásova opera byla po druhé světové válce považována za ztracenou, než její partituru začátkem devadesátých let minulého století objevil ve vídeňském archivu dirigent Israel Yinon. Následovala novodobá premiéra, která se uskutečnila 27. března 1994 ve Státní opeře Praha (někdejší Nové německé divadlo). Námětem libreta Zásnub ve snu je Dostojevského satirická novela Strýčkův sen, která vypráví příběh odehrávající se v polovině 19. století v ruském provinčním maloměstě Mordasově. Příjezd starého knížete zčeří hladinu stojatých společenských vod gubernie a uvede do pohybu řadu událostí a intrik. V Dostojevského kritice maloměstských poměrů našel skladatel potřebnou poetičnost i napětí pro operní libreto.\nUvádíme v německém originále s českými a anglickými titulky\nInscenace je realizována v koprodukci s Národním divadlem v rámci projektu Musica non grata s podporou Velvyslanectví Spolkové republiky Německo Praha. V rámci této koprodukce bude uvedena 19. a 20. listopadu 2022 na scéně pražské Státní opery.\nPremiéry 17. a 19. února 2022 v 18.30 hodin v Divadle Antonína Dvořáka\nScénografický návrh Daniela Dvořáka\nKostýmní návrhy Marty Roszkopfové\nČlenové souboru baletu NDM a Veronika Rovná (Zina) / Foto Martin Popelář\nJorge Garza (Pavel), Roksana Wardenga (Nastasja), Veronika Rovná (Zina) / Foto Martin Popelář\nPavol Kubáň (Kníže), Jorge Garza (Pavel) / Foto Martin Popelář\nMartin Bárta (Kníže) / Foto Martin Popelář\nJaké jsou dramaturgické plány jednoho z nejvýraznějších operních souborů v České republice? Zeptali jsme se jeho dramaturga Juraje Bajúse.\nPovedal by som…\nProč se věnuju divadlu?\nSom milovník hudby a práve v opere ja ukrytá veľká časť jej pokladov.\nUž som ich zmienil vyššie, takže Bartók, Stravinsky, Hindemith… a obľúbená opera Krútňava.\nKdyž nejsem v divadle, tak…\nTak si pískam, pobrukujem alebo pospevujem, ale to vlastne aj v divadle.\nJuraj Bajús / Foto Martin Kusyn\nDramaturgie opery NDM zahrnuje několik cyklů – zmiňme oblíbené Operní hity 20. století, dlouho připravovaný Smetanovský operní cyklus Ostrava 2024 nebo nejnovější cyklus Oper terezínský skladatelů. Můžete nám tyto projekty stručně představit?\nOperní hity 20. století – Ako naznačuje názov, zámerom cyklu je uvádzať na naše javisko tie najzásadnejšie diela minulého storočia. Ide o opery, ktoré na svetových javiskách už dávno presvedčili o svojich nesporných kvalitách, avšak v našom priestore ich uvádzanie často narážalo na estetické hranice vymedzené ideológiami definujúcimi našu lokálnu spoločensko-politickú históriu. Tento kontext fakticky narušil naše vnímanie kontinuity hudobného vývoja, a preto často pociťujeme nepreklenuteľnú priepasť medzi hudbou konca 19. storočia a tou, ktorá vznikala povedzme od 2. polovice 20 storočia až po dnes. Osobne vnímam snahu o „zasýpanie“ zmienenej priepasti ako jednu z kľúčových a lepší prostriedok, než hity overené obecenstvom a časom, by sme našli len veľmi ťažko.\nSmetanovský operní cyklus 2024 – Je oslavou opernej tvorby jedného zo zakladateľov českej národnej hudby. Smerujúc k Roku české hudby 2024 postupne dopĺňame do nášho repertoáru všetkých osem dokončených opier Bedřicha Smetanu a cieľom je odohrať celý komplet v dvoch uvedeniach v trvaní 10–12 dní. Prvé uvedenie začne 2. 3. 2024 v deň dvojstého výročia majstrovho narodenia a druhé uvedenie skončí 12. 5. 2024 v deň stoštyridsiateho výročia jeho úmrtia. Pre divadlo tento projekt predstavuje zároveň mimoriadnu výzvu tak po stránke interpretačnej, ako aj produkčnej. Uviesť osem rôznych titulov v priebehu necelých dvoch týždňov bude vyžadovať obrovské odhodlanie a úsilie od všetkých zložiek operného súboru, avšak v histórii divadla bola táto méta dosiahnutá už viackrát a „štafetový kolík“ je teraz takpovediac v našich rukách. Frekvencia uvádzanie Smetanových opier na scénach českých operných domov sa po zmene režimu v roku 1989 začala postupne znižovať a v súčasnosti vnímame potrebu a chuť tento trend opäť zvrátiť.\nOpery terezínských skladatelů – Kontext tohoto nového dramaturgického cyklu veľmi úzko súvisí s okolnosťami, ktoré som popísal v prípade Operních hitů 20. století. V dôsledku holokaustu nenávratne zmizla podstatná časť československej kultúrnej obce. Umelci, ktorých diela boli nacistami označené za zvrhlé a najmä umelci židovského pôvodu, sa rehabilitácie svojho tvorivého odkazu nedočkali ani za nasledujúcich dekád komunistického režimu. Po roku 1989 sa táto situácia začala pomaly meniť k lepšiemu, avšak ani do dnešného dňa ich diela nie sú bežnou súčasťou kultúrneho povedomia. V rámci nášho cyklu sme sa rozhodli uviesť opery troch skladateľov, ktorých životné cesty sa počas druhej svetovej vojny nedobrovoľne stretli v Terezíne. Hans Krása, Viktor Ullmann i Pavel Haas boli skladateľmi s obrovským umeleckým potenciálom, ktorý bol v tridsiatych rokoch, tak ako je aj dnes uznaný a reflektovaný na európskych scénach. Je najvyšší čas, aby sa s ním oboznámilo aj domáce publikum.\nKterý ze zmíněných cyklů je vám nejbližší? Dovedete vysvětlit proč?\nHoci som pri zrode dvoch z týchto cyklov nebol a naskakoval som do „už rozbehnutého vlaku“, bolo pre mňa pomerne jednoduché sa s ich cieľmi a významom plne stotožniť. Medzi mojich hudobných obľúbencov vždy patrili Bartók, Stravinský či Hindemith, a keď som čítal o relatívne nedávnych naštudovaniach Hradu kniežaťa Modrofúza, Osudu zhýralca či Cardillaca, bolo mi jasné, že som na správnom mieste. Musím priznať, že v opernom diele Bedřicha Smetanu som mal značné medzery a stále na ich vypĺňaní pracujem, ale Hubička si ma okamžite získala a aktuálne sa už neviem dočkať blížiacich sa Dvoch vdov. Nie som si istý, či by som ten pocit označil za blízkosť, ale posolstvo a zámer Oper terezínských skladatelů sa ma naozaj hlboko vnútorne dotýka. Vymenoval som dôvody prečo som tak trochu zamilovaný do každého z nich – no vybrať si asi nedokážem. Aspoň v tejto chvíli nie. Možno budem múdrejší po ich zavŕšení v roku 2024.\nV rámci projektu Operní akademie Ostrava vznikla již třetí spolupráce s Ostravskou univerzitou. Přibližte čtenářům, na jaké opeře aktuálně studenti Fakulty umění pracovali. Jak dosavadní spolupráci hodnotíte?\nZrodila sa inscenácia Ravelovej opery Dieťa a kúzla. Ide o dielo rozprávajúce, či skôr spievajúce o nádhernom fantazijnom svete, ktorý vlastne zažil každý z nás, akurát si to už mnohí nepamätáme. Detský pohľad na svet totiž vidí kúzla i tam, kde my dospeláci vidíme iba všedné veci. Tak v opere tancujú a spievajú napríklad kreslá, čajník, šálka, stromy či číslice zo zošitu matematiky. Ide tým pádom taktiež o jedno z výnimočných diel, ktoré môže pootvoriť dvere operného sveta aj tým najmenším divákom. Spoluprácu hodnotím nanajvýš pozitívne, pretože projekt poskytuje mladým umelcom skvelú možnosť stretu s profesionálnou opernou produkciou a na druhej strane divadlu zoznámenie sa s mladou generáciou zrejúcich interpretov.\nOd biochemické laborantky po režii opery\nLyrická fantazie o dvou částech z roku 1925\nTitul Dítě a kouzla je jedním ze dvou operních opusů slavného francouzského skladatele Maurice Ravela a zároveň jedním z těch výjimečných děl hudebního repertoáru, jež nabízí vstup do kouzelného světa hudby a opery dětskému divákovi. Právě tento aspekt inspiroval inscenátory k výběru titulu, jenž je na našich jevištích doposud uváděn jen velice zřídka. Pro operu NDM jde také o jeho historickou premiéru.\nHudební nastudování Paolo Gatto\nKlavírní doprovod Michal Bárta, Martin Pančocha\nČeský překlad Jan Štych\nLenka Kurková / Karolína Levková / Isabela Ufrlová (Dítě), Anna Nitrová / Veronika Andrašková / Gabriela Vávrová (Máma), Eva Dřízgová-Jirušová / Aneta Schwarzová (Pohovka), Anna Nitrová / Tetiana Hryha / Lucie Hubená / Barbara Úlehlová (Čínský šálek), Ivana Migová / Natálie Podškubková (Oheň), Klára Hlúšková / Patrícia Smoľáková (Princezna), Barbora Dudková / Sára Marie Skopalová (Kočka), Anna Nitrová / Veronika Andrašková / Gabriela Vávrová (Vážka), Ivana Migová / Natálie Podškubková (Slavík), Eva Dřízgová-Jirušová / Aneta Schwarzová (Netopýr), Eva Dřízgová-Jirušová / Aneta Schwarzová (Sova),\nAnna Nitrová / Klára Kašparová / Alexandra Patakyová (Veverka), Eva Dřízgová-Jirušová / Barbara Dudková / Sára Marie Skopalová (Pastýřka), Václav Morys / Miroslav Luňák / Aleš Pirnos (Pastýř), Pavel Divín / Matěj Juchelka (Křeslo), Ihor Maryshkin / Daniel Poledňák (Hodiny), Václav Morys / Aleš Pirnos (Konvice), Václav Morys / Aleš Pirnos (Aritmetika), Ihor Maryshkin / Daniel Poledňák (Kocour), Pavel Divín / Matěj Juchelka(Strom), Václav Morys / Miroslav Luňák / Aleš Pirnos (Žabák),\nČíslice, stromy, žáby.\nVizuál inscenace / Foto Martin Kusyn\nDítě a kouzla (L’Enfant et les Sortilèges)\nLibreto Sidonie-Gabrielle Colette (1873–1954) podle vlastního baletního libreta\nBalet pro mou dceru z roku 1916\nČeské přebásnění Jan Štych st. (1935)\nTitul Dítě a kouzla je jedním ze dvou operních opusů slavného francouzského skladatele Maurice Ravela a zároveň jedním z těch výjimečných děl hudebního repertoáru, jež nabízí vstup do kouzelného světa hudby a opery dětskému divákovi. Právě tento aspekt inspiroval inscenátory k výběru titulu, jenž je na našich jevištích doposud uváděn jen velice zřídka. Pro operu NDM jde také o jeho historickou premiéru. Pohádkový příběh francouzské spisovatelky Colette vypráví o neposlušném chlapci trápícím přírodu a ničícím věci kolem sebe. Věci však ožijí a vzbouří se proti zlobivému dítěti; ze zahrady si stěžují stromy i zvířátka. Prožitý strach dá dítěti dostatečně za vyučenou, posléze nalezne ve svém srdci místo pro lásku i dobrotu a kýženou katarzi v náručí své maminky. Ravel kontrastně se svou Španělskou hodinkou mistrovsky klade do popředí melodii a hudba stylově neomezeně přechází od Bacha až ke gershwinovskému pojetí jazzu. Věříme, že komorní prostor Divadla „12“, ve kterém bude opera téměř na dotek, fantazijní, pohádkově laděný příběh nastudovaný v českém jazyce i hravá režie Juraje Čiernika vytvoří příjemnou rodinnou inscenaci věnovanou nejen těm nejmenším operním nadšencům.\nUvádíme v českém překladu bez titulků\nInscenace je realizována v rámci Operní akademie Ostrava (OAO), společného projektu opery Národního divadla moravskoslezského a Fakulty umění Ostravské univerzity\nPremiéry 10. a 12. února 2022 v 19 hodin v Divadle „12“\nScénografický návrh Davida Baziky\nKostýmní návrhy Davida Baziky\nKarolína Levková (Dítě) / Foto Martin Popelář\nKarolína Levková (Dítě), Pavel Divín (Křeslo), Eva Dřízgová-Jirušová (Pohovka) / Foto Martin Popelář\nAleš Pirnos (Aritmetika), Lenka Kurková (Dítě) / Foto Martin Popelář\nAlexandra Patakyová (Veverka), Karolína Levková (Dítě), Veronika Andrašková (Vážka), Ivana Migová (Slavík), Aleš Pirnos (Žabák), Aneta Schwarzová (Netopýr), Matěj Juchelka (Strom), Lucie Hubená (Sova), Ihor Maryshkin (Kocour), Barbora Dudková (Kočka) / Foto Martin Popelář\nPro operu Dítě a kouzla čerpám z vlastních\nzážitků. Maminka neviděla všechno!\nPro operu Dítě a kouzla čerpám z vlastních zážitků.\nMaminka neviděla všechno!\nJuraj Čiernik pochází z Považské Bystrice na Slovensku. Vystudoval operní zpěv na konzervatoři v Banské Bystrici a posléze na Fakultě umění Ostravské univerzity. Od roku 2007 hostuje v souborech opery, činohry a převážně muzikálu NDM.\nVěnuje se i vlastní skladatelské činnosti, voicebandu 5PAK, chování hadů a zahrádce. Je také pedagogem a v poslední době výrazným režisérem. Z inscenací NDM zmiňme Čtyřnotovou operu, muzikál Thrill Me a Pohádku o bídném havíři. Aktuálně nastudovává operu Dítě a kouzla ve spolupráci s Operní akademií Ostrava a náš moderátor Vít Roleček byl u toho!\na Ostravák Ota Filip\nOta Filip se narodil na Slezské Ostravě. Stalo se to v neděli 9. března 1930 v Bezručově ulici č. 1037 ve 2. poschodí vpravo, v bytě jeho babičky a ve stejné posteli, v níž přišla na svět v roce 1908 i jeho matka, která se rozhodla, že právě v této posteli, k níž měla naprostou důvěru, přivede své dítě na svět. Bezručova ulice, ve které prožil Ota Filip své rané dětství, nebyla nijak výstavní; slepá, nedlážděná, bez veřejného osvětlení, zastavěná lacinými činžáky (dnešní ulice U Staré elektrárny), které sousedily s hornickou kolonií Na Františku. Na tomto proletářském břehu Ostravice se na živobytí vydělávalo velmi těžce, což Bohumil a Marie Filipovi, rodiče budoucího spisovatele, věděli moc dobře, neboť se snažili udržet při životě vlastní cukrárnu a kavárničku v ulici Na Zámostí. V roce 1938 se s rodinou přestěhovali do Johannyho ulice č. 41 v Moravské Ostravě (dnešní Sokolská třída), přímo naproti Nové radnice, v jejíž budově si otec Bohumil pronajal cukrárnu a kavárnu (v místech, kde se dnes nachází vědecká knihovna). Rodina byla národnostně smíšená, otec Bohumil byl Čech, matka Marie Polka (její dívčí příjmení bylo Mikolajczyk), což nebylo v tehdejší Ostravě nic mimořádného. Mělo to však mimořádné důsledky, jak si v roce 2008 posteskl Ota Filip v rozhovoru\npro iDNES.cz: „Vemte si Ostravu. To bylo fantasmagorické město: byl to kotel, v němž se vařilo napětí. Žili tam Poláci, Češi, Němci, Slováci, Židé. Pro Kristovy rány… Proč jsem se nenarodil raději někde v Toskánsku, Kalifornii? Proč v tom středisku napětí, které vyvrcholilo druhou světovou válkou, pokračovalo komunismem a které nás všechny poznamenalo?“\nOta Filip se narodil na Slezské Ostravě. Stalo se to v neděli 9. března 1930 v Bezručově ulici č. 1037 ve 2. poschodí vpravo, v bytě jeho babičky a ve stejné posteli, v níž přišla na svět v roce 1908 i jeho matka, která se rozhodla, že právě v této posteli, k níž měla naprostou důvěru, přivede své dítě na svět. Bezručova ulice, ve které prožil Ota Filip své rané dětství, nebyla nijak výstavní; slepá, nedlážděná, bez veřejného osvětlení, zastavěná lacinými činžáky (dnešní ulice U Staré elektrárny), které sousedily s hornickou kolonií Na Františku. Na tomto proletářském břehu Ostravice se na živobytí vydělávalo velmi těžce, což Bohumil a Marie Filipovi, rodiče budoucího spisovatele, věděli moc dobře, neboť se snažili udržet při životě vlastní cukrárnu a kavárničku v ulici Na Zámostí. V roce 1938 se s rodinou přestěhovali do Johannyho ulice č. 41 v Moravské Ostravě (dnešní Sokolská třída), přímo naproti Nové radnice, v jejíž budově si otec Bohumil pronajal cukrárnu a kavárnu (v místech, kde se dnes nachází vědecká knihovna). Rodina byla národnostně smíšená, otec Bohumil byl Čech, matka Marie Polka (její dívčí příjmení bylo Mikolajczyk), což nebylo v tehdejší Ostravě nic mimořádného. Mělo to však mimořádné důsledky, jak si v roce 2008 posteskl Ota Filip v rozhovoru pro iDNES.cz: „Vemte si Ostravu. To bylo fantasmagorické město: byl to kotel, v němž se vařilo napětí. Žili tam Poláci, Češi, Němci, Slováci, Židé. Pro Kristovy rány… Proč jsem se nenarodil raději někde v Toskánsku, Kalifornii? Proč v tom středisku napětí, které vyvrcholilo druhou světovou válkou, pokračovalo komunismem a které nás všechny poznamenalo?“\nV létě 1939 se Bohumil Filip přihlásil k německé národnosti (ačkoli pocházel z Hošťálkové u Vsetína, prohlásil se za Němce z Hlučína, protože se od svých čtrnácti let v Hlučíně učil jako cukrář, pekař a kavárník), což v konečném důsledku znamenalo, že jeho syn musel začít navštěvovat německou školu, ačkoli neuměl německy. Ota Filip byl proto okamžitě vystaven posměchu svých spolužáků a zároveň připraven o bezpečné zázemí své mateřštiny. Od roku 1940 studoval Ota Filip na německém gymnáziu v Moravské Ostravě, ale na konci války se přestěhoval ke své babičce Marii Mikolajczykové, která od roku 1942 bydlela v Praze. Po válce přestoupil na české gymnázium na Žižkově, kde mu značné problémy dělala pro změnu česká gramatika. Ale v Sedmém životopise už na to vzpomínal bez jakékoli hořkosti: „Z písemek jsem dostával pětky, protože jsem neovládal český pravopis, ale ze slohu jsem tu a tam, asi z milosti, dostal i trojku; byl jsem spokojen.“\nDo Ostravy se začal vracet až v létě roku 1967, kdy poslal rukopis svého románu Cesta ke hřbitovu do ostravského nakladatelství Profil (rok předtím jej odmítlo nakladatelství Mladá fronta), kde díky odvaze redaktorů dr. Luboše Petra, dr. Zdenka Robenka a šéfa Profilu Jana Gavendy, kteří se nebáli uvést „politicky nespolehlivého“ autora, kniha vyšla v roce 1968. Ale ještě předtím zaslalo nakladatelství kopii románu do literární soutěže, vypsané k sedmistému výročí založení města Ostravy, a Ota Filip získal za svou prvotinu Velkou cenu, dotovanou deseti tisíci korunami. Navíc se od 1. ledna 1968 stal lektorem nakladatelství Profil a během roku se s rodinou nastěhoval do prostorného bytu v Ostravě-Porubě.\nV letech 1968–1969 pracoval Ota Filip stále ještě jako redaktor ostravského nakladatelství Profil a připravoval k tisku svůj druhý román Blázen ve městě, na kterém začal pracovat hned po dopsání své prvotiny. Jeho děj umístil do malého města na Moravě v padesátých letech minulého století – inspirací se mu stal valašský Slavičín, kde sedm let žil. Příběh blázna, který prchá před chaosem světa socialismu do vězení, se pro Filipa stal příležitostí, aby absurdním způsobem zobrazil dobu padesátých let v tehdejším Československu. Už na konci roku 1967 měl napsáno prvních sto stran a na konci roku 1968 odevzdal hotový rukopis do pražského nakladatelství Odeon. Z podepsané smlouvy však nakonec sešlo a sazba románu byla rozmetána, když v srpnu 1969 autora kvůli podvracení republiky zatkla ostravská Státní bezpečnost. Román pak vyšel v témže roce v Západním Německu pod titulem Ein Narr für jede Stadt (Blázen do každého města) v péči nakladatelství S. Fischer. Česky román poprvé vyšel až roku 1975 v exilovém nakladatelství Konfrontace v Curychu.\nVe čtvrtek 21. srpna 1969, v den prvního výročí okupace Sovětskou armádou, rozeslal Ota Filip v pěti kopiích (na ÚV KSČ do Prahy, generálnímu tajemníku KSČ soudruhu Gustavu Husákovi, redakci Rudého práva, soudruhu Mamulovi na KV KSČ v Ostravě a redakci ostravského krajského deníku Svoboda) protestní leták s usnesením fiktivního Jednotného socialistického svazu, který měl být ustaven „na určitém místě v Beskydech“ a jehož hlavním úkolem „je organizování politického zápasu s nynějším kolaborantským vedením státu a s novodobým sovětským imperialismem“. Tento mystifikační leták napsal Ota Filip na svém psacím stroji v redakci Profilu, což policistům velmi usnadnilo práci, neboť psací stroje byly evidované Státní bezpečností. Už ve středu 27. srpna byl Ota Filip zatčen.\nV únoru 1970 byl Krajským soudem v Ostravě uznán vinným, že „z nepřátelství k socialistickému společenskému a státnímu zřízení republiky provozoval podvratnou činnost proti jejímu společenskému a státnímu zřízení a proti jejím mezinárodním zájmům, čímž spáchal trestný čin podvracení republiky“. Značně mu totiž přitížila jeho korespondence se západoněmeckými literáty, v níž kritizoval nepříznivý vývoj v Československu po srpnovém vpádu „bratrských“ vojsk. Obsah této korespondence posloužil jako důkazní materiál a Ota Filip byl na jeho základě odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání osmnácti měsíců.\nPo nástupu do vězení strávil autor nejprve čtyři měsíce v samovazbě, a protože nesměl psát, rozhodl se napsat svůj nový román „v hlavě“. Druhý ostravský román měl mít opět autobiografické rysy a měl kriticky zhodnotit i zásadní dějinné události, které ovlivnily autorovu generaci.Nanebevstoupení Lojzka Lapáčka ze Slezské Ostravy tak vznikalo ve vězení, které bylo perverzně blízko domu, v němž autor strávil své dětství. Hned po návratu z vězení vychrlil během pouhých dvou měsíců svůj román na papír. Psal rychle, protože byl přesvědčen, že mu hrozí domovní prohlídka, a tedy i zabavení rukopisu. Proto ještě nedokončenou knihu poslal přes západoněmecké velvyslanectví svému německému nakladateli, aby zachránil alespoň část textu. K prohlídce ale nedošlo a Ota Filip román zdárně v Ostravě dokončil. Tak se stalo, že román Nanebevstoupení Lojzka Lapáčka ze Slezské Ostravy vyšel v západním Německu ve dvou dílech: Die Himmelfahr des Lojzek Lapatschek aus Schlesisch Ostrau v roce 1972 a Zweikämpfe (Souboje) v roce 1974.\nV roce 1973 chtěl německý režisér Hans Peter Riese natočit v Ostravě o Filipovi film, ale Státní bezpečnost mu v tom zabránila. Riese se svým týmem z televizní stanice ARD chtěl natočit dokument o tom, jak se Ota Filip jako zakázaný autor a disident musí živit rozvážkou mléka, a přesto se snaží dál psát. Scény ze zabaveného Rieseho filmu se pak objevily v tendenčním filmovém dokumentu o protistátní činnosti českých disidentů a jejich napojení na západní média Spálená křídla, který odvysílala Československá televize 25. září téhož roku.\nPro Filipa tato událost znamenala další vlnu pronásledování, na jehož konci byla o Velikonocích 1974 nabídka, či spíše pobídka Státní bezpečnosti, aby se i s rodinou vystěhoval na Západ. Filip původně Československo opustit nechtěl, ale na pasovém oddělení mu úředník ministerstva vnitra pohrozil žalobou kvůli devizovému podvodu, protože v NSR mu vyšly už tři romány. Po konzultaci s tehdejším obhájcem disidentů Pavlem Rychetským, který mu potvrdil hrozbu až šestiletého vězení, Ota Filip s vystěhováním nakonec souhlasil. Ve formální žádosti uvedl jako hlavní argument pro vycestování, že chce, aby jeho děti měly možnost studovat na Západě na vysoké škole, což by pro ně v tehdejším Československu bylo nepředstavitelné. Za těchto okolností se Ota Filip 10. 7. 1974 vystěhoval i se svou rodinou do NSR.\nNavzdory všem těmto okolnostem vznikl nejslavnější ostravský román, který s groteskní nadsázkou reflektuje soužití ostravských Čechů, Němců, Poláků a Židů (od roku 1928 až po příchod „bratrských“ vojsk v srpnu 1968) na pozadí zlomových dějinných událostí, které zásadně poznamenaly životy obyvatel města; ti sice žijí fotbalem, ale zároveň musí čelit naléhavým výzvám, které před ně dějiny staví (třeba jak nejlépe naložit s židovským stříbrem či jak se nejlépe upsat komunistické straně). Dějem nás provází Lojzek Lapáček (Robert Finta), který umí létat i rozmlouvat s mrtvými. Jeho otec (Jan Fišar) je pekař a jednatel F. C. Slezská Ostrava a snaží se proplout životem nejlíp, jak jen to jde. Lojzkova maminka (Lada Bělašková) celý život na něco čekala, ale nevěděla na co, a tak se raději obětuje, aby druzí mohli žít. Lojzkova žena Anka (Kamila Janovičová) je nejprve nejmladší kurvou v Ostravě, posléze nejmladší nadějí proletářského herectví a nakonec uvědomělou soudružkou s velkým vlivem. Její otec, krejčí Kocifaj (Tomáš Jirman), je náboženský vizionář, kterého boj s Antikristem přivede až do jáchymovských uranových dolů.\nAle těch postav, které vás na jevišti seznámí se svými osudy, bude mnohem víc. Pestrá mozaika vydá na celý soubor činohry a několik hostů. Autorem divadelní adaptace je Tomáš Vůjtek, jenž je zároveň i dramaturgem inscenace, kterou zhlédnete v režii Janusze Klimszy.\nOta Filip napsal svůj román v roce 1970. Po půl století se tak Lojzek Lapáček konečně objeví na ostravském jevišti. Byla by škoda, kdybyste u toho chyběli.\nSvětová premiéra 29. ledna 2022 v 18.30 hodin v Divadle Jiřího Myrona\nV letech 1968–1969 pracoval Ota Filip stále ještě jako redaktor ostravského nakladatelství Profil a připravoval k tisku\nsvůj druhý román Blázen ve městě, na kterém začal pracovat hned po dopsání své prvotiny. Jeho děj umístil do malého města na Moravě v padesátých letech minulého století – inspirací se mu stal valašský Slavičín, kde sedm let žil. Příběh blázna, který prchá před chaosem světa socialismu do vězení, se pro Filipa stal příležitostí, aby absurdním způsobem zobrazil dobu padesátých let v tehdejším Československu. Už na konci roku 1967 měl napsáno prvních sto stran a na konci roku 1968 odevzdal hotový rukopis do pražského nakladatelství Odeon. Z podepsané smlouvy však nakonec sešlo a sazba románu byla rozmetána, když v srpnu 1969 autora kvůli podvracení republiky zatkla ostravská Státní bezpečnost. Román pak vyšel v témže roce v Západním Německu pod titulem Ein Narr für jede Stadt (Blázen do každého města) v péči nakladatelství S. Fischer. Česky román poprvé vyšel až roku 1975 v exilovém nakladatelství Konfrontace v Curychu.\nPo nástupu do vězení strávil autor nejprve čtyři měsíce v samovazbě, a protože nesměl psát, rozhodl se napsat svůj nový román „v hlavě“. Druhý ostravský román měl mít opět autobiografické rysy a měl kriticky zhodnotit i zásadní dějinné události, které ovlivnily autorovu generaci. Nanebevstoupení Lojzka Lapáčka ze Slezské Ostravy tak vznikalo ve vězení, které bylo perverzně blízko domu, v němž autor strávil své dětství. Hned po návratu z vězení vychrlil během pouhých dvou měsíců svůj román na papír. Psal rychle, protože byl přesvědčen, že mu hrozí domovní prohlídka, a tedy i zabavení rukopisu. Proto ještě nedokončenou knihu poslal přes západoněmecké velvyslanectví svému německému nakladateli, aby zachránil alespoň část textu. K prohlídce ale nedošlo a Ota Filip román zdárně v Ostravě dokončil. Tak se stalo, že román Nanebevstoupení Lojzka Lapáčka ze Slezské Ostravy vyšel v západním Německu ve dvou dílech: Die Himmelfahr des Lojzek Lapatschek aus Schlesisch Ostrau v roce 1972 a Zweikämpfe (Souboje) v roce 1974.\nDějem nás provází Lojzek Lapáček (Robert Finta), který umí létat i rozmlouvat s mrtvými…\nLojzkova žena Anka (Kamila Janovičová) je nejprve nejmladší kurvou v Ostravě, posléze nejmladší nadějí proletářského herectví a nakonec uvědomělou soudružkou s velkým vlivem…\nAnna Cónová (Bába von Zabalská), Robert Finta (Lojzek) / Foto Martin Kusyn\nKamila Janovičová (Anka) / Foto Martin Kusyn\nPetr Houska (Ludva), František Večeřa (Pastrňák), Jan Fišar (Táta), Jiří Sedláček (Cach) / Foto Martin Kusyn\nJan Fišar (Táta), Robert Finta (Lojzek), Petr Houska (Ludva), Ondřej Brett (Medessy / Chryczke) / Foto Martin Kusyn\nChtěl bych být kovboj na Divokém\nzápadě a loupit banky\nChtěl bych být kovboj na Divokém západě a loupit banky\njako moderní, sebevědomá a vášnivá dívka\nChoreografie Jiřího Pokorného\nBalet Suita Carmen napsal v 60. letech 20. století Rodion K. Ščedrin pro svou manželku Maju Pliseckou, slavnou primabalerínu moskevského Velkého divadla. Inspiroval se operou Carmen Georgese Bizeta a část jeho hudby také použil. Plisecká oslovila kubánského choreografa Alberta Alonsa a ten přímo pro ni vytvořil unikátní jednoaktový balet. A tak kromě Odetty a Odilie patří k jejím nejslavnějším rolím také Carmen.\nFrancesco Fasano (Don José) / Foto Loes Shakenbos\nCarmen jako moderní,\nsebevědomá a vášnivá dívka\nTaneční Carmen uvidíte i u nás. Pro premiéru 12. května ji připravuje choreograf Jiří Pokorný a jeho Carmen bude opravdu osobitá a originální. Původní příběh posunul Jiří Pokorný do současnosti, zachoval a snad i více zdůraznil u postav jejich charakteristiky. „Na Carmen se mi líbí to, jak miluje – netradičně, pokrokově, polyamorně. Je volná, nespoutaná, sebevědomá, a přitom není zákeřná nebo intrikánská, je bezelstná. Prostě žije a miluje naplno, ale krutě za to zaplatí!“ říká choreograf, pro kterého je Carmen prvním celovečerním dějovým baletem, přičemž v něm přesvědčivě obhajuje vlastní režijní a choreografický názor.\nJiří Pokorný je v posledních letech jedním z nejúspěšnějších českých choreografů, stále intenzivněji se věnuje vlastní tvorbě. Naši diváci znají jeho dílo Útěk obra z inscenace Vzlety a pády, která měla premiéru před čtyřmi lety a na repertoáru baletu už není.\nPříběh lásky a vášně, zrady a intrik se u nás odehraje na scéně holandské scénografky a světelné designérky Loes Shakenbos, která spolupracovala s Jiřím Pokorným už také na zmíněném Útěku obra. Vytvořila k inscenaci také plakát. Prohlédněte si fotografie z příprav plakátu i originální snímky scénografky, které se na plakát nevešly!\nVideo ukázka z focení plakátu\nZákulisí focení plakátu zachytila Lucie Maceczková – Natalia Adamska (Carmen), Loes Schakenbos (fotografka), Jiří Pokorný (choreograf), Nataša Novotná (asistentka choreografa)\nLoes Schakenbos je holandská scénografka a světelná designérka. Balet Carmen bude její druhou prací u nás v Ostravě. Vytvořila nápaditou scénografii se světly, kterou lze jednoduše a směle nazvat stínohrou – hrou plnou symbolů.\nLoes Schakenbos během focení plakátu Carmen / Foto Lucie Maceczková\nLoes Schakenbos je holandská scénografka a světelná designérka. Balet Carmen bude její druhou prací u nás v Ostravě. Vytvořila nápaditou scénografii se světly, kterou lze jednoduše a směle nazvat stínohrou – hrou plnou symbolů. „Jak je ale dnes běžné, ani scéna k baletu Carmen neuzavře diváka v nějaké předem dané představě, i když postavy známe a víme, jak je s choreografem chceme divákům představit,” říká Loes Schakenbos. „Moje scénografie v kombinaci se světlem má ukázat mnoho různých stránek nás samotných, charakterových vlastností, které v sobě i my všichni máme,“ doplňuje.\nJaké jsou trendy světelného designu v současném divadle?\nObecně se ustupuje od halogenových světel, ale nevýhodou je, že dobré alternativy jsou stále velmi drahé, takže spousta divadel zatím jen přešlapuje na místě a neumí si s tím adekvátně poradit.\nSvětla a scénografie jsou na rozdíl od časů minulých vzájemně propojeny…\nSamozřejmě. Nedokázala bych vytvořit scénografii, aniž bych už měla v hlavě světla a jejich možnosti. Nevnímám to jako dvě oddělené věci, pro mě to je součástí jednoho vizuálního návrhu inscenace.\nS choreografem Jiřím Pokorným pracuješ často – máte za sebou nejméně osm společných autorských tanečních děl včetně choreografie Útěk obra, kterou viděli i ostravští diváci. Jako scénografka a světelná designérka pracuješ intenzivně po celou dobu vzniku představení společně s choreografem, stáváš se i dramaturgem a spolurežisérem? Do jaké míry se vzájemně ovlivňujete?\nS Jiřím spolupracuji už mnoho let, a čím spolupracujeme déle, tím více mluvíme jazykem toho druhého, někdy i beze slov. Naše společná práce začíná u Jiřího prvního nápadu, společně pak nahlas přemýšlíme nad jeho konceptem a hledáme základ, kde se můžeme potkat a kde já mohu dílo převést do vizuální podoby. Takže ještě než jdeme na baletní sál, máme prvotní představu o tom, jak by to mělo ve výsledku vypadat. Ale nechápejte mě špatně… pořád ještě neumím ani slovo česky (smích).\nje rodinná podívaná\nKomický romantický balet Coppélia Léa Delibese rozhodně potěší celou rodinu a je vhodný i pro menší děti. Konstruktér hraček Coppélius sestrojí panenku Coppélii a nastrčí ji jako vějičku fešnému kadetu Franzovi, aby vystavil zkoušce lásku Franze a jeho milé Svanildy. Italský choreograf Giorgio Madia si pohrál s klasickým příběhem německého spisovatele E. T. A. Hoffmanna a postavu Coppélia proměnil – vylíčil ho ne jako starého zloducha, ale spíše jako osamělého (a pohledného) mládence, který také touží po lásce a přátelství a bude divákovi vlastně sympatický. Spolu se scénografem, světelným designérem a autorem kostýmů Domenicem Franchim vytvořil Madia optimistickou a neotřelou podívanou. Na jeviště Divadla Jiřího Myrona se balet vrací po 18 měsících nucené pauzy.\nHannah Nash (Coppélia), Takafumi Tamagawa (Coppélius) / Foto Serghei Gherciu\nCoppélia je rodinná podívaná\nOblíbený balet opět na repertoáru\n„Klobouk dolů před tanečníky, kteří velmi dobře zvládli náročnou kombinaci neoklasického tance (dámská část souboru na špičkách) a současné techniky, výrazných gest, akrobacie (a skutečné, ne té jednoduché) i dalších stylů,“ napsala Tereza Cigánková v recenzi pro deník Ostravan.cz po premiéře v září 2020. A pokračovala: „Brittany Catalinas Haws se v roli Svanildy opravdu vyřádila. Drobná tanečnice dokázala být temperamentní, když bylo potřeba, vtipná, zlomyslná i naivně zamilovaná. Mít vše technicky i herecky pod kontrolou je obdivuhodný výkon, stejně jako je obdivuhodná energie, se kterou Haws celé představení ‚utáhla‘.“ Kromě Brittany ztvární Svanildu nově také Arianna Marchiori, Franze zatančí Rei Masatomi / Koki Nishioka a konstruktéra Coppélia Takafumi Tamagawa/ Barnaby James Packham.\n„Coppélia v nastudování Giorgia Madii je jako čerstvý, svěží vítr, jenž vynesl ostravský balet zase o příčku výše,“ napsala v recenzi pro ČT art Lucie Dercsényiová a vy se nechte vynést také!\nHrajeme pouze 26. a 27. února a 1. a 3. března. Na všechna představení lze pořídit rodinné vstupné – 50 % sleva pro dva dospělé a dvě děti do 15 let.\nTakafumi Tamagawa (Coppélius), Brittany Catalinas Haws (Svanilda) a členky baletu NDM (Přítelkyně Svanildy) / Foto Serghei Gherciu\nV popředí Brittany Catalinas Haws (Svanilda), Takafumi Tamagawa (Coppélius) / Foto Serghei Gherciu\nBeatriz Fernandez Moreno (Přítelkyně Svanildy)/ Foto Serghei Gherciu\nBarnaby James Packham (Coppélius), Koki Nishioka (Franz)/ Foto Serghei Gherciu\nMuzikálová crazy komedie\n„Harpagon je lakomec? je plnokrevné, turbulentní muzikálové divadlo, které nestraní ani jedné složce. Hudební nastudování Marka Prášila je muzikální a činorodé. Líbí se mi i jeho občasné, hravě nenásilné zapojení do děje a porozumění, které z jeho pojetí stylově různorodé Urbánkovy hudby vyplývá.\nHereckým vrcholem večera byl přirozeně Harpagon v podání Libora Olmy, kterému je postava hamižného lichváře psána skutečně ,na tělo‘. V první části Olma dokázal vyzvednout parodické a komické prvky a často oživil i dějový spád. Jeho charakter je však složitější, což se naplno ukázalo v dobře vygradovaném závěru, který Olma sehrál s velkou hereckou přesvědčivostí.\nPřestože Harpagon je ve skvělém podání Libora Olmy nepochybně klíčovou postavou muzikálu, ve čtvrtek se mu přinejmenším vyrovnala Michaela Horká v roli Froziny.“\nVýběr z recenzí Milana Bátora / ostravan.cz\nLibor Olma (Harpagon) / Foto Kristýna Junková\nPřestože Harpagon je ve skvělém podání Libora Olmy nepochybně klíčovou postavou muzikálu, ve čtvrtek se mu přinejmenším vyrovnala Michaela Horká v roli Froziny.\nVýborný kontrast k této ‚femme fatale‘ představují naivní postavičky Harpagonových dětí Elišky a Kleanta, které na premiéře rozkošně ztvárnili Markéta Schimmerová Procházková a Adam Živnůstka. Jsou vlastně trochu veselou i trochu smutnou karikaturou svých vlastních omezených a nedovolených možností a možná jejich podivnými charaktery chtěl Štěpánek vyjádřit propast, která je i dnes mezi rodiči a dětmi až příliš rozevřená. Každopádně oba sehráli své role výtečně, stejně jako neurotický Valér Tomáše Savky a skvělý sluha Skrček Pavla Lišky, jehož je třeba pochválit za báječné tragikomické pojetí postavy.\nKdybychom měli zmínit všechny účinkující, kteří našli porozumění s postavou a jejichž představitelské výkony byly zdařilé, stal by se z tohoto textu nezbytně abecední seznam.\nAutorský tým režiséra a scenáristy Vojtěcha Štěpánka, skladatele Borise Urbánka a textaře Jiřího Krhuta originálně přepracoval původní tragikomickou látku Molièra do muzikálové crazy komedie o tom, jak přechytračit vlastního hamižného a lakotného otce a vybojovat si své štěstí.\nVe shodě s režijní představou je hudba Borise Urbánka polystylovým mixem, v němž divák postřehne širokou paletu od vtipně parafrázované klasiky přes jazz až po rock a hip hop. Jak říká v závěru Harpagon ústy představitele titulní role Libora Olmy: ‚Od Bacha po Vlacha‘.\nPísňové texty multitalentovaného Jiřího Krhuta patří k největším devízám ostravského Harpagona. Jsou skutečně vtipné, mají přehršel invence pro zveršování naprosto nepoetických věcí, skvěle frázují a zdá se, že jdou umělcům dobře do úst.\nZnamenité herecké výkony v sobotu představila také dvojice Andrea Gabrišová a Radek Melša, kteří dovedli Harpagonovy děti rozehrát ve výborném pěveckém a hereckém souladu. Jejich ‚jízdní‘ skeče jsou naprosto parádní. Vynikajícím způsobem vypointoval postavu účetního Valéra Tomáš Novotný, jehož do detailů propracovaný činoherní projev právem patří mezi nejlepší výkony sobotní inscenace. Nesmíme zapomenout ani na představitelsky dokonalou Gerdu Evy Zbrožkové, opět báječného Skrčka Pavla Lišky, ale také nádherně panoptikální, bizarní Harpagonovy příbuzné Molièrs, tentokrát v podání Romana Haroka, Václava Moryse, Marcela Školouta a dalších.“\nVýběr z recenzí Milana Bátora pro ostravan.cz\nDasha (Frozina) / Foto Kristýna Junková\nAutoři původního muzikálu Harpagon je lakomec? Boris Urbánek – Vojtěch Štěpánek – Jiří Krhut v pořadu Sama doma\nZpěvačka Dasha má roli v NDM\nKonkurz do prvního muzikálu\nNDM byla náhoda\nKonkurz do prvního muzikálu NDM byla náhoda\nJana Tomsová při práci s muzikálovým souborem / Foto Martin Kusyn\nTanečnice, pedagožka, pohybová asistentka, choreografka a baletní režisérka je od roku 2010 nedílnou součástí souboru muzikálu NDM.\nV souboru muzikálu pracujete dlouhá léta jako taneční pedagožka, baletní mistryně a repetitorka. Změnila tato nelehká pandemická doba váš způsob práce?\nVe výsledku ne. Naopak nám tato doba ukázala, že musíme být přesní a náročnější v plánování zkoušek. Musíme být vždy připraveni okamžitě reagovat na stávající situaci a vzájemně si pomáhat, aby byl náš divák spokojený, rád se vracel a dychtil po nových a nových premiérách.\nMožná bychom mohli čtenářům připomenout, že jste vystudovala balet a tančila jste také v baletním souboru NDM. Kdy a kde se zrodil ten nápad přejít do souboru muzikálu?\nAno, byla jsem v NDM dlouhá léta členkou baletního souboru. Ale s věkem jsem musela baletní soubor opustit. Tehdy jsem dostala nabídku od Gabriely Petrákové, nové šéfky tehdejšího souboru operety/muzikálu, zúčastnit se konkurzu na místo tanečního pedagoga. A vyšlo to. Pozice to byla nová, a tak jsem ji začala budovat úplně od začátku a se svými představami o tom, jakou pracovní náplň má mít taneční pedagog a jakou funkci by měl plnit. Mé původní plány a představy o stálém tanečním souboru se nakonec změnily v externí taneční company. Tanečníky tak vybírám a skládám na každé zkouškové období a představení jako puzzle. Těch deset let v souboru operety/muzikálu (dnes muzikálu) uteklo strašně rychle. Leccos se změnilo, ale má úloha mě stále baví a naplňuje. K našemu souboru mám osobní vztah, mám všechny členy moc ráda. A myslím tím všechny, kteří jsou jeho součástí, včetně externích hostů.\nNa jaký muzikál byste nás pozvala? Co je vaše srdcovka?\nNikdy nezapomenu na svou první inscenaci v souboru. Byl to muzikál Marguerite od Michela Legranda, hudebně ho nastudoval Jakub Žídek, režírovala Gabriela Petráková, choreografii připravily Kristýna Černá a Kateřina Steinerová. Na muzikálu se podílelo mnoho dalších lidí a je mi líto, že je nemohu vyjmenovat všechny, protože mnozí z nich jsou v mém novém uměleckém životě dodnes. Nyní se nesmírně těším na Producenty. Věřím, že se představení stane naším muzikálem roku a bude mít obrovský úspěch. Doufám ale, že to nebude má poslední inscenace (úsměv).\n12. 3. 1922 – 25. 7. 1987\nZnamenitý český operní režisér\nPřed sto lety byl Ilju Hylasovi (vlastním jménem Josef Hylas) dán do vínku nejen přirozený hudební a literární talent, ale také s ním spjaté všestranné kumštýřské vlohy, které mu od útlého dětství pomáhala rozvíjet jeho rodina s bohatou muzikantskou tradicí. Působil v kapele svého otce, uměl hrát na několik nástrojů a zpíval v pěveckém sboru. Jako patnáctiletý jinoch vydal svazek básní pod pseudonymem Ilja – pseudonymem, který ho pak provázel po celý jeho umělecký život.\nPortrét / Foto František Krasl\n„Můj názor na operní režii se formoval už v Divadle 5. května, kde jsem se učil jako asistent Radoka, Kašlíka, Jerneka (…).“\n12. 3. 1922, Malešov u Nutné Hory – 25. 7. 1987, Brno\nMladická léta prožil v Praze, kde se vyučil číšníkem, studoval hru na hoboj na pražské konzervatoři, pak přešel na operní zpěv a navštěvoval lekce operní režie u profesora Ferdinanda Pujmana. Za okupace poprvé uplatnil svou tvůrčí fantazii a temperament jako sborový zpěvák ve vinohradské operetě a pražských kabaretech, kde také vznikl i jeho první skladatelský počin – zpěvohra Bláznivý sen. V roce 1945 se stal na tři roky členem nově vzniklé Opery 5. května, již vedl Alois Hába, významný skladatel moderní klasické hudby a průkopník hudby mikrotonální. Hylasovými souputníky zde byli také další mladí nadšenci – dirigenti Karel Ančerl a Bohumil Gregor, režiséři Václav Kašlík a Alfréd Radok či scénograf Josef Svoboda, kteří bourali do té doby panující inscenační postupy při realizaci operních děl. Pro mladého tenoristu Ilju Hylase se stalo tvůrčí prostředí zmíněného souboru velmi podstatnou uměleckou i životní školou, která ovlivnila jeho další působení, a to především v roli režisérské. Po zrušení Velké opery v roce 1948 přešel Ilja Hylas s celým souborem pod Národní divadlo, kde asistoval režisérovi Karlu Paloušovi při inscenování Smetanova Dalibora a kde také získal intenzivní vztah k českému národnímu opernímu divadlu.\n„V Ostravě jsem měl veliké štěstí, že v čele souboru stáli tak vynikající operní šéfové jako Rudolf Vašata, který mne přijímal do angažmá, Bohumil Gregor, Zdeněk Košler, Jiří Pinkas. Každý z nich propůjčil svému období pečeť své osobnosti jak v dramaturgii, tak v interpretačním stylu. S každým z nich jsme tvořili vzájemně se doplňující tým.“\nDo Ostravy přišel Ilja Hylas v roce 1951 na popud dirigenta a šéfa opery Rudolfa Vašaty a hned prokázal, že mu bude dobrým pomocníkem v jeho snaze profilovat stávající ostravský operní soubor. V té době ovšem mladý režisér ještě zdaleka netušil, že ostravské opeře bude věrný celých 27 let a nastuduje zde více jak osmdesát operních titulů. Díky neutuchajícímu hledačskému neklidu, nápaditosti a velké fantazii dokázal vytvořit – a to nejenom pro ostravskou operu, ale i pro celý hudební život na Ostravsku – ucelenou tvůrčí koncepci se širokým záběrem a pestrým repertoárem. Nejbližší mu byla tehdejší moderní hudba. Byl prvním režisérem Kašlíkova Krakatitu (1961), Trojanova Kolotoče (1960), Boháčova Goyi (1978), prvním českým inscenátorem Šaporinových Děkabristů (1957) a Dallapiccolova Nočního letu (1968).\n„Pro současnou operu je stále nutno něco podnikat, protože na tomto poli se odehrávají zápasy, které posouvají celý žánr kupředu. (Ale tady je také blíže k prohrám!) Pro realizátora dramatického díla je vzrušující setkávat se s čistou partiturou a být první, kdo ji zhmotňuje do jevištního tvaru a klade základní kámen k budoucí inscenační tradici, z níž už se mohou následovníci poučit.“\nJako protiváhu k uvádění soudobých autorů toužil inscenovat i klasická monumentální operní díla, jako Borise Godunova (1959), Mistry pěvce norimberské (1964), Dimitrije (1966), Aidu (1972), Tannhäusera (1972) ad. Ostrava, v té době jako jediná, umožnila Ilju Hylasovi zrealizovat všechny Smetanovy opery včetně Violy (1956). Poskytla mu také velké hudební zázemí v odkazu na lidovou hudební tradici a na dílo Leoše Janáčka, ke kterému přistupoval v souladu se svou povahou věčného hledače a úspěšného objevitele nových interpretací. Poznával Janáčkův rodný kraj, setkával se s pamětníky (například s akademickým malířem a scénografem Janem Sládkem) i s místními muzikanty. Přitom vnímal všechny rozmanitosti regionu: na jedné straně dramatičnost Ostravy s vysokými pecemi a na druhé něžnost a krásu přírody nejen okolí Hukvald, ale vůbec celého Slezska. Janáčka inscenoval často a úspěšně, mezi Hylasovy vyzdvihované režie patří hned jeho první setkání se skladatelem při Její pastorkyni (1958), dále Výlety páně Broučkovy (1959), Káťa Kabanová (1960) nebo Věc Makropulos (1964). Na většině z nich spolupracoval s renomovaným janáčkovským odborníkem, dirigentem Bohumilem Gregorem.\n„Ode dne, kdy začala v Ostravě vysílat televize, byl jsem přizván ke spolupráci, a to nejen v oblasti hudebně dramatické, ale i v hudebních pořadech, od dechovky po symfonické koncerty.“\nIlja Hylas je právem označován za průkopníka ostravské televizní operní režie a sám vždy velice oceňoval, že mohl rozšířit svou tvorbu o další dimenzi. Realizovat jakýkoliv hudební žánr na televizní obrazovce nebylo tehdy vůbec jednoduché, nicméně Hylasovi se díky perfektní přípravě opakovaně povedlo nemožné – přerod operního pěvce v suverénního herce – díky čemuž se jeho operní inscenace daly bez problému vysílat v přímém přenosu. Velmi povedené bylo první televizní uvedení Händlova Tamerlana, neotřelé zpracování Janáčkova Zápisníku zmizelého nebo Brunsova baletu Nová Odyssea na libreto Alberta Burkata. Nevyčerpatelná aktivita a všestrannost zavála Hylase již na začátku padesátých let 20. století ještě do jedné hudební oblasti, a to do komorní opery. Na počátku bylo spojení s dramaturgií Ostravského komorního orchestru, jehož dirigentem byl Rudolf Vašata.Do večerních programů byla totiž postupně zařazována i scénická provedení komorních oper právě v Hylasově režii, například Mozartův Bastien a Bastienna, Korsakovův Mozart a Salieri. K této aktivitě se pak opět vrátil v roce 1970, kdy se stal uměleckým vedoucím souboru Collegium Ludi Camerati. Zde s předními sólisty ostravské opery, klavíristkou Drahomírou Ritzovou a Ostravským kvartetem nalézal netradiční a nekonvenční tvary pro komorní opery.\nIlja Hylas by se dnes mohl pochlubit i úspěšnými pohostinskými režiemi v Praze, v Plzni, Olomouci, Opavě i Banské Bystrici, a dokonce i v zahraničí, například ve Finsku. Za hranicemi často hostoval se svými ostravskými inscenacemi [například Řecké pašije (1969), Fidelio (1971), Lohengrin (1968)], jež si vysloužily především na italských scénách ocenění plná superlativů. Kromě samotné Hylasovy režie, která se koncentrovala nejen na efektní sborové scény, ale rovněž na precizní vypracování charakterů jednotlivých postav, byly také vyzdvihovány výkony pěvců a výtvarné zpracování těchto inscenací. Vždyť také Ilja Hylas spolupracoval s tehdejšími špičkovými ostravskými scénografy Vladimírem Šrámkem nebo Otakarem Schindlerem a sólisty, jakými byly Agia Formánková, Eva Gebauerová-Phillips, Jitka Kovaříková, Eva Randová, Drahomíra Drobková, Zdeňka Diváková, Jaroslav Hlubek, Čeněk Mlčák, Jan Kyzlink, Jozef Ábel, Karel Průša ad.\nV roce 1978 přijal nabídku Státního divadla v Brně na převzetí tamějšího operního souboru. Přestože tehdy neměl z mnoha ohledů lehkou pozici, snažil se navázat na předchozí dlouholeté úspěšné šéfování profesora Františka Jílka. Svou neutuchající aktivitu a bohaté zkušenosti zhodnotil také coby pedagog oborů operní režie a televizní režie hudebních žánrů (opera, symfonická, komorní a dechová hudba) na brněnské JAMU. V roce 1985 vážně onemocněl a po sedmiletém brněnském působení byl nucen odejít do důchodu. Když po dvou letech své chorobě podlehl, ztratil tehdejší československý operní svět jednoho z nejoddanějších a nejpracovitějších umělců. Jeho tvůrčí odkaz ale navždy zanechal – především v Ostravě – výraznou a jedinečnou stopu.\nLeoš Janáček: Výlety páně Broučkovy a scénografie Vladimíra Šrámka, premiéra 28. 6. 1959 / Foto František Krasl\nIlja Hylas za režisérským pultem (1959) / Foto František Krasl\nRežisér Ilja Hylas v práci (1964) / Foto archiv\nIlja Hylas s inscenátory Trojanova Kolotoče (1960) – zleva sbormistr Jiří Rudolf Míša, dirigent Josef Kuchinka, pěvec Karel Průša, skladatel Václav Trojan a režisér Ilja Hylas / Foto František Krasl\nVáclav Kašlík: Krakatit a scénografie Vladimíra Šrámka, premiéra 20. 5. 1961/ Foto František Krasl\nFotografie z operní inscenace Její pastorkyňa z roku 1958 – scénu a kostýmy vytvořil Jan Sládek / Foto František Krasl\nDěkovačka na představení Prodané nevěsty ze Slavnostního matiné 6. prosince 1959 (Cyklus slavnostních představení ke 40. výročí založení Státního divadla v Ostravě) – zleva Helena Zemanová (dříve Menzlová) (Háta), Dalibor Jedlička (Kecal), Ilja Hylas (Režie), Čeněk Mlčák (Krušina), Ludmila Komancová (Ludmila), Milada Šafránková (Mařenka), Karel Průša (Mícha) / Foto František Krasl\nIlja Hylas byl vášnivý kuřák a milovník kávy / Foto František Krasl\nHlas pro Metropolitní operu\nAč pocházela Eva Randová-Těluškinová (31. 12. 1936 – 31. 7. 1969) z Kolína a v Ústí nad Labem promovala jako učitelka matematiky a tělesné výchovy, osud ji posléze přivedl do tehdejšího Státního divadla v Ostravě coby operní sólistku.\nZajímavé je, že její hlas byl původně vysokým sopránem pohybujícím se bez problému v tříčárkované oktávě. Skvělá ústecká profesorka Jitka Švábová jej však nasměrovala do dramatického mezzosopránu, který se ukázal být jeho nejautentičtějším projevem, a to i vzhledem k temperamentu zpěvačky.\nNicméně do prvního angažmá, kterým byla kladenská zpěvohra, ještě nastoupila coby subretní soprán, zatímco do Ostravy byla původně angažována jako altistka.\nČlenkou ostravského operního souboru byla v letech 1963–1969, během nichž nastudovala devatenáct převážně hlavních rolí, např. Azucenu v Trubadúrovi, Herodias v Salome, Cizí kněžnu i Ježibabu v Rusalce, Carmen, Kostelničku v Její pastorkyni, Ortrudu v Lohengrinovi nebo Octaviána v Růžovém kavalírovi.\nJako Herodias v Salome (1965) / Foto František Krasl\nAč pocházela Eva Randová-Těluškinová (*31. 12. 1936) z Kolína a v Ústí nad Labem promovala jako učitelka matematiky a tělesné výchovy, osud ji posléze přivedl do tehdejšího Státního divadla v Ostravě coby operní sólistku.\nDo ostravské opery ji angažoval tehdejší šéf opery a dirigent Zdeněk Košler, jenž šestadvacetiletou Evu prosadil proti vůli umělecké rady divadla. Ta totiž tvrdila, že Randová není hlas pro Ostravu, což Košler prorocky komentoval slovy: „Ne, Randová není hlas pro Ostravu, Randová je hlas pro Metropolitní operu.“\nA měl pravdu, protože po svém odchodu do zahraničí se stala sólistkou těch nejprestižnějších světových operních domů – hostovala ve zmiňované newyorské Metropolitní opeře, v milánské La Scale, v Paříži, Mnichově, Vídni, Londýně (Covent Garden) nebo v San Francisku ad.\nZ moravskoslezské metropole Eva Randová přesídlila do pražského Národního divadla, v jehož operním souboru setrvala jednu sezónu a pak odešla do Německa, kde se její domovskou scénou stal Stuttgart. V letech 1995–1998 krátce působila v Praze, kdy se coby vítězka konkurzu stala ředitelkou Státní opery Praha.\nDo Ostravy se vrátila v roce 1990 při příležitosti přejmenování Divadla Zdeňka Nejedlého na Divadlo Antonína Dvořáka a také zde v roce 1991 zpívala benefiční koncert na podporu operního souboru.\nJe laureátkou řady ocenění, např. Ceny Laurence Oliviera za operní herectví, držitelkou Zlatého gramofonu za nejlepší světovou nahrávku (Lohengrin s Plácidem Domingem) a v roce 2020 jí byla udělena také Cena Thálie za celoživotní mistrovství v oboru opera.\n„Materiál je jedna část úspěchu, píle, houževnatost a disciplína druhá část, ta třetí je technika, bez níž se zpívat nedá. Mám takový pocit, že mnozí mladí, kteří tu techniku nepříliš ovládají, se chovají jako světová třída – a tam je už začátek konce. Nejsvětovější pěvci byli nejskromnější. Neustále na sobě pracovali a měli pocit, že to ještě není ono, a tak ta jejich dokonalost vznikla.“\nJako Carmen ve stejnojmenné inscenaci (1966) / Foto František Krasl\nJejí pastorkyňa (1967) – Eva Randová-Těluškinová (Kostelnička), Jitka Kovaříková (Jenůfa) / Foto František Krasl\nNabucco (1968) – Vladimír Mach (Nabucco), Eva Randová-Těluškinová (Fenena) / Foto František Krasl\nNabucco v NDM\nmistrová dámské krejčovny\nSérie minidokumentů o divadelních profesích\nSnad více než kdekoli jinde právě v divadle platí, že šaty dělají člověka – vlastně… nejen člověka. O tom, že život mezi krajkami a hedvábím není jen pro princezny, jsme si povídali s mistrovou dámské krejčovny Ivou Koplovou.\nŠéfová dámské krejčovny Iva Koplová při práci na rouškách během první vlny pandemie / Foto Boris Renner\nProfesionálové – mistrová dámské krejčovny Iva Koplová\nRádi bychom vám touto sérií postupně představili jedinečné zaměstnance NDM, kteří žijí svou prací a divadlem. Jejich zkušenosti a dovednosti jsou pro nás nedocenitelné, zvláště v době, kdy se kvalitní řemeslná práce ze společnosti pomalu vytrácí. Tito lidé tvoří základní pilíře všeho divadelního dění, a přesto nejsou jejich jména ani tváře známé či středem pozornosti. Série minidokumentů Profesionálové vám proto představí tyto mimořádné osobnosti a odhalí zajímavá zákoutí divadelního prostředí, zároveň však také vysvětlí, co jednotlivé netradiční profese obnáší.\nMá profese je o tvořivosti, vstřícnosti, naplnění nápadu jiných, o kráse.\nVýstava v Galerii současné malby\nOstravský umělec Aleš Hudeček (* 1973) ve svých obrazech i akvarelech zůstává nadále věrný své typické malířské poloze tematizující narativitu v malbě prostřednictvím paradoxů budovaných na kontrastním vztahu lidských figur a neživých objektů a útvarů uváděných do nepatřičných konstelací a indiferentních situací, jež snad mají vztah k něčemu (autorem) někdy či mimochodem viděnému. Pózy, gesta a pohledy převážně ženských aktérek spolu s převládajícím amorfně neurčitým barevným pozadím, jež může někdy navozovat dojem krajiny a jindy zase interiéru, vyvolávají dojem zakoušených každodenních situací převedených do jakýchsi existenciálně laděných rituálů.\nTwilight, 140 x 200cm, akryl na plátně, 2021 / Foto Martin Kusyn\nAleš Hudeček – 370 nm\nVýstava v Galerii současné malby v Divadle Antonína Dvořáka\nZveme vás na herní trasu Bídný havíř, která svým námětem vychází z Pohádky o Bídném havíři (z cyklu Tajemství bludných balvanů) uváděné v Divadle „12“ a navazuje na ni.\nJedná se o procházku centrem Ostravy, dlouhou 2 km a trvající přibližně hodinu času, vhodnou i pro kočárky. Trasa obsahuje 8 zastavení, začíná na Černé louce u bludných balvanů, pokračuje Stodolní ulicí a pak křižuje centrum města, aby skončila opět u výstaviště. Pro její absolvování stačí jen chytrý telefon, nohy a bystrý postřeh. Je určena všem zvídavým dětem a hravým rodičům, kteří chtějí pomoci havíři Matějovi najít opravdové štěstí!\nTrasa je součástí aplikace Skryté příběhy, která nabízí neobyčejné rodinné výlety s poutavou pátrací hrou. Tuto geolokační hru pro vás ve spolupráci s NDM vytvořila společnost Tripeduca, s. r. o., za finanční podpory statutárního města Ostravy. Skvělé je, že se dá stáhnout do telefonu a hrát i off-line. Nepotřebujete tedy být v terénu připojeni na internet.\nChcete-li absolvovat trasu Bídný havíř, odkaz a technické informace najdete na webu www.skrytepribehy.cz pod tímto odkazem, či mobilní aplikaci pro Android a iOS s názvem „Skryté příběhy“.\nZáskok do Nabucca ve sněhové\nvánici a hledá se striptér\nZáskok do Nabucca ve sněhové vánici a hledá se striptér\nSilvestrovský podcast byl speciálním podcastem! Vít Roleček si pozval hned čtyři hosty, bez kterých by divadlo nemohlo fungovat: tajemnici činohry Valerii Hendrychovou, projektovou manažerku činohry Romanu Adámkovou, tajemnici opery Alenu Golatovou a vedoucí produkce opery Lucii Fojtíkovou. Dozvíte se, co všechno mají holky na starost, co bizarního se řeší za oponou a zabrousíme i do závodní jídelny!\nNaše čtyři holky z kanclu se postaraly o silvestrovskou zábavu!\nDěkujeme za přečtení Magazínu!\nMáte nápad na jeho vylepšení, nebo nám chcete dát zpětnou vazbu?\n02/2022 | Magazín No.4 | Strana\nKrásovy Zásnuby ve snu\nNDM zahajuje cyklus Opery terezínských skladatelů\nDítě a kouzla na jevišti\nProjekt Operní akademie Ostrava\nOsud spisovatele Oty Filipa\nCarmen jako moderní, sebevědomá a vášnivá dívka\nDokument o divadelních profesích


Recenze seriálu Westworld 3: přehlídka má naději, ale budete ji muset vydržet - Zábava | Srpen 2021\nPro Westworld existuje naděje, ale budete ji muset vydržet\nSezóna 3 má velký potenciál, ale nemůže se zcela vzdát svých starých triků\nWestworldvybudoval si pověst tajemného. Díky tomu byla první sezóna neodolatelná, druhá nepochopitelná a nadcházející třetí sezóna ... no, můžete mít nějaké otázky - včetně Je to stále matoucí? Kdo je zase robot? a počkat, je to Marshawn Lynch? To jsou vynikající otázky. Některé z odpovědí jsou dobré; některé méně.\nVe své třetí premiéře přehlídka dělá jen velmi málo, aby zachytila nové diváky, takže zde jsou široké tahy: Westworld, stejnojmenný park přehlídky, je jedním z několika zábavních parků, kde úžasně realističtí roboti naplňují re-výtvory různých historických období. Za velmi vysokou cenu mohou bohatí přijít a hrát fantazii podle svého výběru kouzla, turisté, pro které je morálka zcela volitelná a je podporován hedonismus - protože koneckonců roboti (zde se nazývají hostitelé) nejsou skuteční lidé .\nSezóna 1 byla o tom, že se to komplikovalo, protože hostitelé Westworldu rozvíjeli vědomí a uvědomovali si krutosti, které je jejich tvůrci přinutili znovu a znovu prožít. Sezóna 2 byla o revoluci, protože se hostitelé začali bránit a strhávat park kolem nich. V obou jsou běžící vlákna vázaná na elitu, která běží a navštěvuje park. To většinou souviselo s vnitřním bojem o moc v Delosu (společnost, která vlastní Westworld a jeho sesterské parky) a škádlením, že skutečným účelem Westworld není zábava, ale data: dokonalý psychologický profil všech elitních hostů, kteří jej navštíví, vytvořený pomocí jejich neomezené chování v parcích.\nVěci se stávají nepraktičtějšími, jak se show rozšiřuje ven\nBohužel toto shrnutí (a jakékoli shrnutí, opravdu) vynechávámnohoz nutnosti, protožeWestworldje možná nejvíce přeplánovaná show v televizi, posedlá nelineárním vyprávěním příběhů, symbolikou, neustálými odkazy na literaturu a filozofii a pravidelnými zápletkami nebo posuny status quo. Bylo by hezké, kdyby třetí sezóna byla čistou přestávkou, díky které ji diváci mohli úplně ignorovat, protože dohánění je vyčerpávající. Do jisté míry můžete! Ale jakmile se věci začnou odvíjet, pravděpodobně budete muset otevřít wiki.\nTřetí sezóna seriálu začíná Dolores (Evan Rachel Wood), hostitelkou Westworld, která zahájila robotickou revoluci ve skutečném světě a touží se pomstít svým tvůrcům. Ze čtyř epizod poskytnutých kritikům předem se zdá, že jde o lepidlo, které drží sezónu pohromadě: jak vypadá pomsta Dolores? Kteří další hostitelé jsou nyní ve skutečném světě? Kdo jsou její cíle a proč? Je to dost snadné a je také zajímavé se dívat. Zatímco show je pojmenována po zábavním parku, který přispěl k zábavnému prostředí,Westworldpomalu začal upřesňovat, jak vypadá skutečný svět, a zkoumání tohoto světa je tou nejlepší částí těchto raných epizod.\nVelkým důvodem je to, že naším průvodcem po tomto světě není Dolores, ale Caleb (Aaron Paul), rozčarovaný stavební dělník a veterán. Je nucen převzít koncertní práci prostřednictvím aplikace, která je nejlépe popsána jako Taskrabbit, ale za trestné činy, aby zaplatil účty za matku v nemocnici. Prostřednictvím Caleba vidíme tento pozlacený cyberpunkový svět očima dělnické třídy a jen málo očí dokáže charismaticky zprostředkovat neustálé vnitřní utrpení stejně dobře jako Paul.\nVěci se stávají nepraktičtějšími, protože se show odtamtud rozšiřuje a diváky dohání, kdo přežil masakr na konci minulé sezóny a jaký je jejich stav. Přehlídka to dělá malátným a zmateným tempem, někdy vás upoutá alarmujícím zvratem a v jiných zase upadne do záhadných cest. Existuje však záblesk naděje: na konci čtvrté epizody se tato zdánlivě různorodá vlákna spojí. Přehlídka vypadá, že má smysl pro účel, který od svého pilota neměl.\nzázrak liga legend\nBrzy v běhu,Westworldpozval hodně srovnání k videohrám. Dalo to smysl na několika úrovních: přehlídka byla o parku, který se držel herního narativního designu, a záleželo jí na podrobném rozpisu mezi touhami hráčů, designérů a vznikajícím chováním samotného systému. Zatáhněte objektiv více dozaduWestworldsezóna 3 ano a metafora i nadále funguje neuvěřitelně dobře. Hry postavené postavamiWestworldjsou, stejně jako mnoho z největších videoher, fantazie o moci. Rozhodující je, že jde o mocenské fantazie, které mapují nerovnost světa: tam, kde se práce neoceňuje, se s dělníky stěží zachází jako s lidmi a inovace vědy a techniky neúměrně prospívají bohatým.\nAle jak Dolores v jednu chvíli poznamenává, jsou to všechny produkty systémů a systémy jsou křehčí, než si lidé mysleli. Jde o obrat, který si vzhledem k rychle se měnícímu stavu světa v důsledku pandemie získal podivnou jasnozřivost, šoky zmíněným systémům způsob, jak odhalit, jak moc je nerovnost zcela zbytečná, udržovány jednoduše proto, že v nich lze dosáhnout zisků udržovat to. Odkázat zpětWestworldOblíbené parafrázování Shakespeara: násilné rozkoše mají násilné konce.\ndostal sezónu 7 epizoda 2\nhra Assassins Creed 2016\nživý přenos Super Bowl 2019


Kdo by neznal malebné městečko Stráž nad Nežárkou s jeho zámkem, jemuž dominuje masivní věž, pozůstatek někdejšího středověkého hradu pánů ze Stráže?! Kdo by také neznal bývalou majitelku zámku, světoznámou zpěvačku Emu Destinnovou, která tu velmi ráda pobývala?! Málokdo už však zná rod Leonhardi, který držel strážský zámek (často střídající majitele) v letech 1812–1908, a má na zdejším hřbitově dodnes svou hrobku. Ačkoliv písemností týkajících se strážského panství se nedochovalo příliš, nemůžeme rozhodně říkat, že fond s názvem Velkostatek Stráž, uložený dnes v jindřichohradeckém zámeckém archivu, je obsahově chudý a nezajímavý. Nacházejí se tu pozoruhodná svědectví („Zápisky revírníka Františka Kithiera o poměrech v rodině majitelů velkostatku Stráž a špatném hospodářství na velkostatku…“) o době, kdy na Stráži vládli právě Leonhardiové. Panství Stráž koupil roku 1812 Karel Ludvík svobodný pán Leonhardi (1781–1864), po něm ho zdědil mladší syn Ludvík Karel (1819–1867) a po jeho smrti přešlo na jeho mladičkého synka Adolfa (1856–1908). František Kithier sloužil na přelomu 19. a 20. století u Leonhardiů jako fořt (Förster) v polesí Bašta. V tomto období činila výměra panství Stráž 996 hektarů, lesy, rozdělené na revíry Bašta (Karlshof) a Hutě (Erdreichsthal), zahrnovaly z této plochy celkem 485 ha. Polní hospodářství bylo obhospodařováno ze čtyřech dvorů (Stráž, Nový, Bašta a Hutě, původně k nim patřily ještě Bažantnice, Jelínkův dvůr a Nedvězí neboli Šimanov), průmysl byl zastoupen pivovarem, lihovarem, mlýnem, šindelnou, cihelnou, šamotkou a první českou továrnou na zpracování rašeliny. Kromě Kithiera tu pracovalo dalších šest panských úředníků.\nA nyní již k vlastním Kithierovým vzpomínkám, z nichž pro zajímavost vyjímáme ovšem jenom některé pasáže: „Pak se střídalo panství Stráž až na hraběte Berchtolda, který jeden také se zastřelil v rožním pokoji na severní straně, též nechal věž snést na nynější výšku 38 metrů, až prý dvacet metrů sebral. Sani hrabě, totiž bratr zastřeleného, zaměnil panství s baronem z Lilienbornu, ten teprve co zpustošil, dvory, pole, luka, lesy po kuse odprodával, s paní nebydlel, měl dva syny, kteří byli oficíři, a když přijeli do Stráže na návštěvu k otci, vše pustošili. Na Hutích byla fabrika na sklo tabulové, mladí páni o posvícení v Příbrazi též přijeli, nejprve na Hutích všechny okna huťařům vytloukli a pak šli k muzice do Příbraze, kde bylo pak veselo. Kam se mladí páni poděli, zdejší lid neví, a starý baron bídně zahynul. Od Lilienbornů koupil panství baron Carl Leonhardi, rod italský bydlící v Německu ve Frankfurtě, roku 1812. Baron Carl Leonhardi I. byl hodný, spravedlivý pán, lid o robotách nesužoval, pohořelým, kdo se přihlásil, daroval obilí, cihly, dříví, za jeho panování až do roku 1864 (18. 2. zemřel 84 roků stár) dělala summa lidem darovaná 96.000 zlatých. Dobytka hovězího měl v každým dvoře plné stáje, takže v celku přes 300 kusů hovězího dobytka bylo, 600 kusů ovcí a jen pár neb čtyři staré koně až dvacetileté, jezdil po dvořích sám, v lese, když potřeboval nějaký kus dřeva k stavbě neb nu trouby k pivovaru a do zámku, hledal s tesařem pár kusů třebas tři dny. Tak se zachoval les až do roku 1890. V úřednících rád vyměňoval skrze maličkost uražení vrchnosti, neposlechnutí hned trestal, ba i propuštěním“.\nKithier se pak ve svém vyprávění věnuje hlavně osobnosti barona Adolfa. Zmiňuje se o hádkách Adolfa s jeho matkou, která mu zazlívala zamýšlený sňatek s Růženou Ševcovou (1855–1903) ze vsi Lutová, která sloužila u strážského učitele a její otec byl pytlák. Roku 1877 dokonce Adolf Leonhardi vyhrožoval své matce Kateřině (1827-1895), že se klidně zastřelí, když nedostane povolení k svatbě. Pro úplnost dodejme, že stará baronka pocházela z rodiny mohučského poštmistra Mellingera!\nOpět dejme slovo lesnímu Kithierovi: „... (Rozina) chodila s putnou na zádech pro vodu do parku a tu zapředla milostný poměr s lokajem Wilhelmem Prinzem, s kterým byla též na plesu tovaryšů…, když je oddávali v kuchyni, když mu seděla na klíně, pivem kropili. V tom z oken zámeckých zahlédl mladý pan baron Adolf Rozinu, která nebyla stydlivá a hned se s ním seznámila a chodila do zámku oknem v noci“. Nakonec si Růženu Švecovou 16. listopadu 1879 v Praze skutečně vzal. Z manželství vzešly dvě dcery – Isabella (*1881) a Ludvika (*1893). A Kithier dále píše: „…dloužky se tak s mladou baronkou hezky přidělaly a na panství ještě lesy samé držely a pomalu se poráželo by aspoň dům, služné a něco se kryli“.\nV jiné části zápisků si Kithier stěžuje, že špatná hospodářská situace na panství začala již mnohem dříve, již po smrti barona Karla Ludvíka. Rodina totiž neměla štěstí na výběr svých správců a rádců. Ředitelé často nerozuměli hospodaření, nevýhodně pronajímali dvory a rybníky. Baron Adolf tedy velkou část dluhů zdědil po předchůdcích a tragédii pouze dokončil. Byl to naivní spekulant a naslouchal mnoha lidem, kteří však ničemu nerozuměli a pouze zneužívali jeho štědré pohostinnosti. Tak se stalo, že Adolf Leonhardi stavěl cihelnu v místech, kde se nenacházely dostatečné zásoby hlíny, koupil 28 koní určených jen pro zábavu bratranců, těžil kaolín, z něhož vyráběl nekvalitní a neprodejné cihly, s velkými náklady začal těžit kámen v lokalitě, kde téměř žádný kámen nebyl, nesmyslně kácel velké plochy lesa a tak by se dalo pokračovat.\nVše skončilo tak, jak muselo. Baron Adolf Leonhardi panství totálně zadlužil, na sklonku života jej musel postupně rozprodávat a utíkat před věřiteli. V roce 1900 už mu Stráž prakticky nepatřila. Nešťastný baron přišel 7. září 1900 o dceru Isabellu, dne 9. srpna 1903 ovdověl a 11. února 1908 se uzavřela jeho vlastní životní pouť, čímž zároveň skončila éra Leonhardiů na Stráži.\nGothaisches Genealogisches Taschenbuch der Freiherrlichen Häuser. Gotha 1907.\nSOA J. Hradec, Vs Stráž, Zápisky revírníka Kithiera, sign. V A, kart. 77.\nSommer, Johann Gottfried: Das Königreich Böhmen, X. Prag 1842.\nTittel, Ignaz: Schematismus und Statistik des Grossgrundbesitzes und grösserer Rustikalgüter im Königreiche Böhmen. Prag 1906.


Policie našla u Jihlavy masový hrob Němců z poválečné doby | Domov | Lidovky.cz\n16. srpna 2010 13:58, aktualizováno 16:38 Lidovky.cz > Zprávy > Domov\nPolicie našla u Jihlavy masový hrob Němců | foto: ČTK\nDOBRONÍN Policie našla u Dobronína na Jihlavsku v místě údajného hrobu Němců kosterní pozůstatky. Koncem května 1945 tam prý místní Češi zavraždili kolem 15 německých obyvatel.\nKriminalisté případ vyšetřují od minulého září pro podezření z trestného činu vraždy, řekl na místě novinářům vyšetřovatel Michal Laška.\nPrůzkum se koná od pondělního rána několik set metrů za vesnicí, v lokalitě Budínka. Policisté nejprve na louce bagrem odkryli přibližně dvoumetrový pás vrchní zeminy. "Asi tak na rozloze čtyři krát čtyři metry byly nalezeny kosterní pozůstatky a části ošacení," uvedl Laška. Kolik bylo na místě pohřbeno lidí a zda měli nějaká zranění, se podle něj ale ještě nedá určit.\nKriminalisté a archeologové budou na louce pracovat zřejmě do pátku. Pak budou nález zkoumat odborníci brněnského antropologického ústavu.\n"Naším cílem je samozřejmě identifikace těchto obětí," uvedl Laška. K tomu by měly pomoci i vzorky DNA zemřelých, které se budou porovnávat s genetickými profily možných příbuzných. "Shromáždili jsme celou řadu písemných i fotografických materiálů případných obětí," vysvětlil Laška. Dodal, že rodinní příslušníci údajně zavražděných dnes žijí v Německu, protože to byli lidé určení v květnu 1945 k odsunu.\nDůvody tragédie jsou nejasné\nDůvody, které by mohly vést k tragédii u Dobronína, jsou podle vyšetřovatele nejasné. Poukázal ale na to, že před 65 lety žilo v Dobroníně a v okolních obcích hodně Němců. "Je skutečně možné, že tu docházelo k vyřizování nějakých účtů," řekl. Z lidí, kteří by podle dosavadních svědectví mohli být přímo účastni tragedie, už podle Lašky žije jen jeden.\nTen tvrdí, že si nic nepamatuje. Dobronínští obyvatelé prý o těchto událostech nechtějí moc mluvit. Ani ve zdejších kronikách se o nich nenašla zmínka. Informace pocházejí z archivů a od pamětníků v Německu.\nStarosta Dobronína Jiří Vlach (KSČM) řekl, že ho o průzkumu na území obce policisté neinformovali. Vyšetřování mu nevadí, pokud bude dotaženo do důsledku. "Já říkám vždycky, když někdo něco vyvede, nechť nese trest. Ale zdaleka si nemyslím, že by Němce ubíjeli Češi," řekl. Svůj předpoklad starosta dokládá tím, že podle toho, co ví, neměli být mezi zabitými žádní obyvatelé Dobronína ani blízké Střelecké. Podle něj mohl mít někdo třeba zájem odstranit nepohodlné svědky.\nPro obvinění je nutno zvážit Benešovy dekrety\nZatím ani není jisté, zda v případě potvrzení vraždy bude někdo obviněn. "To je otázka velmi předčasná. Je nutno zvážit Benešovy dekrety, které platily v roce 1945, je nutno zvážit otázku, jestli se jednalo o vraždu, která by dneska byla už promlčená, nebo o jiný trestný čin, na který se promlčení nevztahuje," popsal Laška.\nPodle dřívějších informací napsala německá spisovatelka Herma Kennelová ve své knize Bergersdorf, že mezi 12. a 19. květnem 1945 několik obyvatel zmasakrovalo u obce Dobronín asi 15 Němců, kteří měli být odsunuti.\nSpisovatelka uvádí, že alkoholem posilněná skupina vyzvedla německé muže z požární zbrojnice a odvedla je na pole u lesa. Tam si museli vykopat hroby a pak byli ubiti nebo zastřeleni. Případ ohlásil policii jihlavský novinář Miroslav Mareš, který shromažďuje archivní materiály.\nMasakry německého obyvatelstva na území ČR\nV takzvaném "brněnském pochodu smrti" opustily krátce po válce nuceně jihomoravskou metropoli tisíce německých civilistů. Mnozí z nich cestu nepřežili. Umírali z vyčerpání, kvůli šířícím se nemocem i krutému zacházení. Oběti brněnského odsunu připomíná památník, který stojí nedaleko Pohořelic na Břeclavsku. Právě tam byl po válce nouzový tábor, ve kterém zemřelo několik stovek lidí.\nV noci z 18. na 19. června 1945 na železniční stanici v Lověšicích nedaleko Přerova se důstojník obranného zpravodajství Karol Pazúr rozhodl prověřit, zda mezi přepravovanými karpatskými Němci nejsou i kolaboranti s nacisty. Jeho jednotky pod záminkou výslechu z vlaku vyvedly a potom postřílely 120 žen, 71 mužů a 74 dětí. O počtu mrtvých však exitují různé verze. Mezi oběťmi, které vojáci i okradli, však byli také Slováci, Maďaři i jedna Ruska.\nPři masakru v postoloprtské bažantnici zahynuly v červnu 1945 stovky německy mluvících obyvatel regionu. Československá armáda v červnu 1945 v místních kasárnách soustředila tisíce Němců, 763 z nich bylo bez soudu zastřeleno. Mezi nimi i pět chlapců ve věku od 12 do 15 let. Rozkaz k jejich zastřelení dal štábní kapitán Vojtěch Černý, pachatelem dalších tří vražd byl policejní velitel z Postoloprt Bohuslav Marek.\nPodle nedávno zveřejněných dokumentů čeští povstalci zastřelili v Praze na Bořislavce čtyřicítku Němců a pak jejich těla ještě přejížděli nákladním autem. Zřejmě to byli němečtí obyvatelé Prahy, kterým se Češi mstili za válečná příkoří, mohli to však být i prchající němečtí vojáci, kteří zahodili uniformy.\nMasakr odstartoval 31. července 1945 výbuch muničního skladu v Ústí nad Labem - Krásném Březně, při němž zahynulo 27 lidí. Vzápětí po výbuchu se v ulicích města rozpoutal masakr místního německého obyvatelstva. Oběti byly stříleny, ubíjeny, ale také topeny, řada z nich byla shozena z Benešova mostu do Labe. Přesný počet mrtvých dodnes není znám, podle historiků však zahynulo minimálně 43 lidí, maximálně 100. Jejich smrt měla být odplatou za výbuch v továrně, označený za německou sabotáž. Mnoho zastánců má však i teorie, že řetěz tragédií spustila pouhá nešťastná náhoda.\nSlovinsko našlo masový hrob z války\nPALATA: Lidice 1942, Postoloprty 1945\nPoválečný masakr Němců na Znojemsku vyšetřuje policie\nV. Kusý A kde zůstal pan V.Vlk st? 9:40 18.8.2010\nL. Mosler V diskusi je tolik nacionální nenávisti šiřené našimi dobrými Čechy, že bych se... 15:07 17.8.2010\nJ. Hochová Re: V diskusi je tolik nacionální nenávisti Nacionální nenávist jsem... 21:02 17.8.2010\ne. mayer Meli by jseme mit spatne svedomi. Vyhnani nemcu a zpusob jakym byl proveden je... 10:20 17.8.2010\nJ. Hochová Re: Meli by jseme mit spatne svedomi. Když už, tak bychom.Vy jste něco spáchal?... 20:55 17.8.2010


Je pro blog nejdůležitější návštěvnost? – diskuse k Alíkovině (strana 2) – Alík.cz\nPříspěvek z 3. července 2009 v 15:22.\nmám blig kde se můžou registrovat všechny holky : http//www.krasa-zdravi.wbs.cz/\nPříspěvek z 3. července 2009 v 15:11.\n2poníci v něm napsal:\nDáš mi adresu\nPříspěvek z 3. července 2009 v 10:19.\nPro mně není návštěvnost důležitá. Ale teď tam mám soutěž!!\nmi neva když příjde málo lidí. mě to nevadi akorá tam mám teď soutěž a návštěvnost by se šíkla =). www.potkys.wbs.cz myslím že mám dobrou webovku a možná i docela hezkou =). Ale jak pro koho. Protože má webovka neí tak normální. Je o potkanech =)). Mně třeba chodí navštěvovat tak 7 lidí denně, ale i to je pro mně dost ;-).\nPříspěvek z 3. července 2009 v 10:16.\nReakce na blendista007:\nPříspěvek z 3. července 2009 v 10:00.\nJá mám náštevu tak 30-40 lidí věčinou tak 50.\nPro mně je taky návštevnost hodně důležité každý den mám nové komentáře ,že na ně nestačím odepisovat.Na blog přidávám články videa a obrázky blog je opravdu super.\nPříspěvek z 2. července 2009 ve 23:18.\nNa blogu mám denně průměrně tak 25 - 30 lidí. Někdy víc, někdy míň. Jsem spíš ráda, že můj blog není zas až tolik navštěvovaný, protože jsem to taková virtuální já. Určitě nejsem z lidí, kteří na blog denně přidávají desítky článků jen kvůli návštěvnosti. Přidávám jen tehdy, kdy mám náladu a hlavně o čem psát. =)\nVyloženě nemám ráda blogy zaměřené na jednu celebritu nebo skupinu, které jsou přesná kopírka nějakého hodně navštěvovaného a prostě po všech stránkách skvělého blogu.\nPříspěvek z 2. července 2009 v 17:25.\nZ jedné strany máš pravdu... Ae zdruhé ne.. Proč je psát ikdyž je nikdo nečte? Jak už bylo v článku zmíněno PRO ZÁBAVU.. Snad nebloguješ jen kvůli lidem nu ne? Já teda si bloguju kvůli tomu ,že mě to baví. Blog je věc na kterou si vkládám věci co se mi líbí. A chci je mít vždy poruce. Tím pádem se chci s nimi i pochlubit, Ano příjde mi na blog tak pět lidí neli míň ,ae co já s tím? Nu nic.. Bloguju pro radost,pro sebe a lidem jen ukazuji co mám ráda a chci dát radu :)... Nebude mi tam nikod chodit ae já budu pokračovat. Je to moje záliba kterou dělám hlavně kvůli sobě :)...\nPááá Terka :)\nPříspěvek z 2. července 2009 v 15:36.\nNa mim blogu je fakt malá návštěvnoust.......\n!!!Ale když mi nikdo n aten blog nepujde, tak nemá cenu tam něco dávat, když to stejně nikdo nečte. Proto je důležité mít návštěvnost. Nechápu proč byl napsát tenhle článek, když stejně je pro každého důležotí mít tam lidi... Dyt když to nidko nečte, tak k čemu by to bylo? Stejně si ty ldii budou dělat co chtěj... =o)\nPříspěvek z 2. července 2009 v 11:46.\nJá jsem si udělala novej blog a je mi to jedno že tam příde málo lídí,protože mě to baví!!!\nPříspěvek z 2. července 2009 v 11:30.\nmne na návštevnosti nezáleží, ja ani toplist, ani nič podobného na blogu nemám :o)\nPříspěvek z 2. července 2009 v 11:19.\nPro mě není důležité, kolik na blog přijde lidí, jako to, kolik z nich se zase vrátí. Taky hledím spíše na komentáře a jsem ráda, když nepíšou jenom samé pochvaly. Chci aby každý řekl svůj názor, ať už je jakýkoliv, já mu za to přece nic neudělám ;)\nPříspěvek z 2. července 2009 v 10:39.\nblendista007 v něm napsal:\njá si myslím že ne nejdůležitější je i kdyby tam chodil jeden člověk hlavně aby se mu to tam líbilo\nPříspěvek z 2. července 2009 v 9:33.\nAspoň že to už někdo řekl snad si stoho aspoň někdo vezme ponaučení .... stejně je to blbí když si na tom TopListu zvedneš návštěvnost, protože stejně pak nevíš kolik jich tam opravdu přišlo :D\nPříspěvek z 2. července 2009 v 9:20.\nMě se tohle taky děje Ale stejně mě to baví\nPříspěvek z 2. července 2009 v 9:15.\nPřesně tak, náš blog sice skoro nikdo nezná a chodí tam skoro jen reklamátoři (= otravátoři s reklamami), ale stejně nás to baví a píšeme tam


Špatné držení těla - křížový syndrom\nCelkově vzato, křížový syndrom souvisí s naším většinou sedavým stylem života a špatnými pohybovými návyky. Jde o skupiny svalů, kterou jsou oslabené (fázické) a přetížené/zkrácené (tonické). Křížový proto, že tyto skupiny se vyskytují a navazují na sebe křížem: svaly na krku (vpředu) máme oslabené, naproti tomu krční páteř přetíženou (bolesti hlavy, krku, vysunutá brada…). Křížem se pak vyskytují další oslabené, či přetížené svalové skupiny: pod krční páteří oslabená záda, pod slabým krkem, zkrácené prsní svaly. Povolené břicho naproti přetíženým bedrům a slabé hýždě versus zkrácené přitahovače nohou.\nTeacher: Daněk Pavel, Mgr. pavel.danek\nTréninkový program pro běh na 3 kilometry\nStalo se již pravidlem, že v závěru března a srpna se scházejí tzv. enkaři / rozuměj neklasifikovaní / k doplňkovým zkouškám z předmětu tělesná výchova. Hlavní částí zkoušky v lehké atletice je oblíbený běh na 3 000 metrů. Následujícím tréninkovým programem chci pomoci žákům v přípravě na tuto disciplínu. Není to program smyšlený, ale lety vyzkoušený takříkajíc na vlastní kůži.\nvlastní zkušenosti a znalosti nabyté léty dřiny...\nTeacher: Ondo Milan milan.ondo


Studená válka bude hlavním tématem chystané střílečky od tvůrců Rising Storm 2: Vietnam | Týden.cz\nStudio, které v minulosti přineslo několik on-line stříleček se zaměřením na realismus, již připravuje nový kousek. Hra se jmenuje jednoduše 83 a bude zasazena do období, kterému se hry zatím moc nevěnovaly.\nDruhá světová válka, Vietnam, moderní bojiště či současnost. Všechny tyto éry se ve hrách dočkaly spousty zpracování a s vydáním Battlefield 1 se tvůrci obrátili na první světový konflikt. Her využívajících kulisy studené války ale moc není. To má změnit počin 83 od tvůrců Rising Storm 2: Vietnam a dalších her.\nPůjde o on-line střílečku zasazenou právě do roku 83, kdy spolu bojují NATO a státy Varšavské smlouvy. Tvůrci slibují obří bojiště pro až 80 hráčů a také inovativní systém tzv. Persistent Warfare.\nKaždý výsledek bitvy by měl ovlivnit celou herní komunitu, protože budou výsledky sdílené a první upoutávka naznačuje, že by hráči mohli bojovat o kontrolu nad většinou světa. O této novince ale tvůrci zatím moc informací nezveřejnili.\n83 je zatím ve vývoji pro počítače a další informace bude studio pouštět ven v následujících měsících. Stejně tak chtějí tvůrci co nejdříve zapojit herní komunitu a získat zpětnou vazbu.


Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island - DELUXEA\nHotel Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****\nTipy specialistů Golfové hřiště Poblíž Ferrari Worldu Ideální pro návštěvníky Velké ceny\nPopis hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island ***** Abu Dhabí\nCrowne Plaza Abu Dhabi na ostrově Yas Island je luxusní resort umístěný hned vedle golfového hřiště Yas Links, pouhých pár minut chůze od známého okruhu Yas Marina – domova Velké ceny Abu Dhabi ve Formuli 1 a také tematického zábavního parku Ferrari World. Pokud jste fanoušky Formule 1, je to ideální místo, kde se ubytovat. Všechny legendární atrakce jsou odtud coby kamenem dohodil.\nHotel Crowne Plaza leží pouhých 10 minut jízdy od Mezinárodního letiště Abu Dhabi, odkud vás hotelový bezplatný minibus může během 20 minut převézt až do samotného centra města – například na typické arabské tržiště nebo do nákupních center. Rozhodně nevynechejte prohlídku světoznámé mešity šejka Zayeda, která je jednou z nejkrásnějších staveb celých Emirátů.\nHotel nabízí 428 moderních pokojů a suit s výhledem na panorama Abu Dhabi, okruh F1 a Yas Links Golf Course. Je to místo, kde se ocitnete ve středu dění, zažijete pravou atmosféru Abu Dhabi a ještě si užijete i plážovou relaxaci na Yas Beach. Pobyt si tu užijete i se svými dětmi, o které bude dobře postaráno ve chvílích, kdy zatoužíte po troše soukromí.\nDeluxe Rooms mají privátní balkon, ze kterého se vám naskytne výhled na záliv, golfové hřiště a pláž. ..\nSuperior Rooms disponují okny sahajícími od podlahy až ke stropu, díky kterým si užijete výhled na Yas Marina Circuit. ..\nPohodlně se roztahujte v obývacím pokoji vaší Suity v hotelu Crowne Plaza. Můžete pracovat z pohodlí vlastního stolu nebo si dopřávat uvolňující koupel v koupelně se samostatnou vanou a..\nŠéfkuchaři pro Vás připraví výborné asijské speciality v Jing Asia´s cooking station. Páry si rády dají drink v baru Stills, jiní neodolají libanonským specialitám servírovaným v restauraci Barouk, kde k jídlu hrají muzikanti na typický arabský nástroj Oud (podobný kytaře).\nRestaurace a hotel Jing Asia\nJing Asia přináší ideální spojení esencí Asijské kuchyně, autentického živého vaření a přátelského a zábavného způsobu servírování.\nStills – Bar a pivnice\nZde se servíruje delikátní evropská kuchyně s širokou nabídkou mezinárodního piva doplněného velkým množstvím druhů whiskey. Stills má jednoduše něco na chuť i žízeň pro každého.\nLibanon měl vždy množství kvalitních vín a kulinářských specialit, které mohl světu nabídnout. V Abu Dhabi není lepší způsob, jak je lidem nabídnout, než v restauraci Barouk.\nBazénový bar Sundowner\nRelaxujte, houpejte se na vlnkách a vychutnávejte si dotek odpoledního slunce v tomto stylovém místě u bazénu. Sundowner nabízí překvapivě velké množství osvěžujících drinků a lehkých dobrot.\nViews Lobby Lounge je ideální místo k zakousnutí něčeho k jídlu, setkávání se s klienty nebo jen odpočinku s odpoledním čajem, popíjení večerního drinku, zatímco si užíváte nádherný výhled na golfové hřiště Golf Links a Arabský záliv.\nKategorie a vybavení pokojů Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island\nV hotelu Crown Plaza moc dobře ví, jak důležitý je spánek. Je to palivo, které nás pohání další den kupředu. A podle této filosofie jsou zařízeny pokoje, kterých v hotelu najdete celkem 428. Jsou vybaveny luxusními lůžkovinami Crowne Plaza Sleep Advantage, díky kterým budete usínat jako na obláčku. Pokoje mají také bezplatnou WiFi.\nDeluxe Rooms mají privátní balkon, ze kterého se vám naskytne výhled na záliv, golfové hřiště a pláž.\nSuperior Rooms disponují okny sahajícími od podlahy až ke stropu, díky kterým si užijete výhled na Yas Marina Circuit.\nPohodlně se roztahujte v obývacím pokoji vaší Suity v hotelu Crowne Plaza. Můžete pracovat z pohodlí vlastního stolu nebo si dopřávat uvolňující koupel v koupelně se samostatnou vanou a sprchovým koutem. Pokud chcete mít přístup do Klubového salónku ve 4. patře, vyberte si Club Suitu.\nPoblíž hotelu se nachází populární písčitá pláž Yas Beach.\nOnline cena a slevy Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****\nProfi foto hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi *****\nGastronomie a hotelové restaurace Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island\nGolf v hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island\nGolfové hřiště Yas Links je vyhlášené svou polohou na Yas Islandu, kde kromě nádherné zvlněné osmnáctijamky leží také legendární zábavní park a okruh Velké ceny Formule 1. Samozřejmostí je golfový klub s možností zapůjčení vybavení.\nDÉLKA (MAX) 7414\nJen pár minut pěší chůze od hotelu Crowne Plaza na stejném umělém ostrově Yas Island se nachází megalomanský zábavní park Ferarri World, který slouží k jedinému účelu – splnit i ty nejtajnější sny všech fanoušků značky Ferrari.\nHlavním lákadlem celého komplexu je nejrychlejší horská dráha na světě. Nastupte si do vozíků ve tvaru formule 1, odložte si vše, co Vám může uletět – čepice, brýle a kšiltovky, nasaďte si ochranné brýle, a jízda může začít.\n** Životní zážitek** Vám připraví chvíle, kdy se proháníte rychlostí 240 km/h po pevné železné konstrukci a zákruty i rychlost Vás zaráží do sedaček. Na nejvyšší rychlost vozíky zrychlí za necelých 5 vteřin a po zbytek tratě už jen postupně zpomalují, což však i tak znamená pekelně rychlé tempo.\nZážitek je to však pouze pro dospělé, jelikož děti na tuto stavbu švýcarských architektů mají vstup zakázán.\nCelý komplex zábavního parku Ferrari World byl vystavěn během dvou let a v roce 2010 jej otevřel samotný šéf Ferrari. Developerská společnost do této stavby investovala neuvěřitelných 40 miliard dollarů a do budoucna jej plánuje rozšířit ještě o vodní svět.\nPark pod výraznou červenou střechou futuristického tvaru s logem Ferrari na úplném vrcholu skrývá plochu 100 000 metrů čtverečních, a jen samotné obchody zabírají 2000 metrů čtverečních. Už při vstupu do této stavby budete ohromeni.\nNeopomenutelným bodem celého komplexu je kompletní** sbírka vozů Ferrari od roku 1947 až do současnosti**. Vozy, získané od mnoha sběratelů, se pravidelně obměňují, pokocháte se tu třeba modely GT s motorem vpředu, od první „dvěstěpadesátky“ až po nynější Ferrari FF.\nPro dospělé, ale i pro děti\nŘada atrakcí je určena hlavně dětem, které si tu mohou třeba pořídit „pilotní průkaz“ na Ferrari nebo se svézt v modelu historického vozu kolem římského Kolosea, benátských kanálů či alpských vrcholů. A chcete-li na závěr nějaký suvenýr, můžete zavítat do největšího obchodu Ferrari na světě.\nDostanete-li hlad přímo v zábavním parku, vyzkoušejte jednu ze šesti italských restaurací. Podnik Mamma Rosella je pojmenovaný podle majitelky restaurace z italského Maranella. Nabízejí tu především neapolskou pizzu.\nSport a wellness hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi *****\nV hotelu se nachází venkovní plavecký bazén s terasou, lehátky a slunečníky, a také kurty na squash. Uvnitř najdete moderně vybavenou posilovnu s kardio zónou. Hotel nemá vlastní spa, ale nabízí relaxaci v masážním centru Senses.\nMapa - Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****\nOsobní poradenství u DELUXEA zájezdů do Abu Dhabí do hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****\nV cestovní kanceláři DELUXEA poskytujeme našim klientům osobní rady. Specialisté cestovní kanceláře DELUXEA cestují po světě a navštěvují hotely, aby Vám klientům poradili v nejmenších detailech. Vyberte si sami odborníka, který Vám poradí s hotelem Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****, připraví dovolenou na míru a postará se o Vás.\nRecenze hotelu Crowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas Island *****\nCrowne Plaza Abu Dhabi – ostrov Yas


Aktuality - Pohádkový les 2020 - Oficiální stránky obce Milín\nAktuality - Pohádkový les 2020\nLetošní rok je ten pravý pro konání Pohádkového lesa v Milíně. (Máme ho jednou za dva roky.). Původním plánovaným datem byla sobota 6. června 2020, ale nyní je již upřesněn termín na sobotu 13. června 2020 - v odpoledních hodinách. Důvodem přesunu je totiž „pravá loupežnická svatba“, které se budou účastnit některé pohádkové postavy.\nZůstává stejné místo pro start, tj. zahrada Mateřské školy Milín. Trasa povede opět lesem hned za školkou. Sjízdnost pro kočárky zajistíme. Časové vstupenky se budou prodávat od května v milínské knihovně.\nNyní však vyzýváme všechny, kteří by rádi přispěli svou pomocí ke zdárnému průběhu akce. Jde nám zejména o aktivní účast na jednotlivých stanovištích. Kostýmy, dekorace a odměny bude poskytovat Spolek Pohádka, který je hlavním organizátorem ve spolupráci s Knihovnou Dr. E. Bořického Milín.\nKdo by byl ochotný převléci se do pohádkového kostýmu a účastníkům pomáhat s plněním úkolů, nechť se hlásí v knihovně nebo napíše na e-mail: knihovnamilin@volny.cz.\nPoslední aktualizace: 28. 1. 2020 10:25\nDnes je pátek, 21. 2. 2020, 20:08:45


Heřmanův Dvůr – romantické bydlení v Šáreckém údolí | Občanská výstavba\nHeřmanův Dvůr – romantické bydlení v Šáreckém údolí\nTam, kde Šárka milovala Ctirada, v jedné z nejromantičtějších krajin naší země, vzniká exkluzivní rezidenční komplex nadčasového designu a precizního řemeslného vypracování nazvaný Heřmanův Dvůr. Na místě původního historického statku vznikají luxusní rodinné domy a byty přirozeně zapadající do magického prostředí údolí Šáreckého potoka. Dá se říct, že tento projekt developerské společnosti MOD-INVEST je přímo stvořený pro bydlení rodin s dětmi a individualisty milující originalitu a historii.\nKolaudace Heřmanova Dvora se blíží a s ní i poslední a neopakovatelná příležitost koupě něčeho opravdu jedinečného. Na skok od rušného pražského centra nabízí toto mimořádné bydlení nejen výhledy do zeleně, ale i takovou vzácnost, jakou je v dnešní době ticho a klid. Generální ředitel společnosti MOD-INVEST Ondrej Sedláček o projektu říká: „Heřmanův Dvůr je jeden z najzajímavějších bytových projektů, na kterých jsme spolupracovali. Šárecké údolí je velmi pěkné území a způsob řešení projektu Heřmanova Dvora lokalitu dotváří a podtrhuje. Jsem přesvědčen, že o tento projekt bude velký zájem. Sám uvažuji o tom, že si jeden z bytů zakoupím.“\nVizualizace celkového pohledu na Heřmanův Dvůr\nSoubor tří objektů s 11 obytnými jednotkami a 1 ateliérem vytváří nepravidelný trojúhelník, jehož středové nádvoří s kašnou působí na obyvatele příjemným privátním prostorem. Nacházejí se tu čtyři řadové domy se zahradou, tři byty se samostatným vchodem ze dvora a čtyři byty a jeden ateliér v bytovém domě. Dominantním architektonickým prvkem zůstává původní brána staré usedlosti ze 17. století a unikátní odborně restaurované sluneční hodiny. Celý areál je uzavřen, což zajišťuje budoucím rezidentům dostatečný klid, bezpečí a soukromí. V okrajových partiích jsou zřízena parkovací stání. Při vjezdu je také parkovací místo pro návštěvníky a pro invalidy. Na každou obytnou jednotku připadnou vždy dvě parkovací stání, kromě ateliéru, jehož součástí je jedno parkovací stání.\nTaké vnitřní vybavení elegantních třípodlažních domů, kde poslední patro tvoří velkolepě řešené podkroví, odpovídá nejvyšším nárokům člověka třetího tisíciletí, a přitom se navrací k tomu, co se v minulosti nejvíc osvědčilo, k hodnotným materiálům, řemeslné kvalitě a preciznímu vypracování. Osobitě řešená okna, mnohdy francouzského typu, a štukované stropy dávají pocit jedinečnosti a útulnosti. Vzdušnost a pocit svobodného pohybu navozují jak zajímavé průhledy a průniky mezi místnostmi, tak třeba prosklený vchod do zimní zahrady, případně do privátní tělocvičny. Naprosté soukromí zaručují zahradní terasy a balkóny. U některých domů je možné vyjít francouzským oknem rovnou na terasu a vhupnout do zářivě modrého bazénu. Jinde zase můžeme obdivovat vtipně řešené podkroví, třeba i s podkrovním balkonem oživeným květinami!\nZahrady a předzahrádky dávají možnost vlastnímu kreativnímu vyjádření v barevném souzvuku a na inspirativní procházku divokým krajem Ctirada a Šárky je to jen pár kroků – stejně jako na tenisové kurty. Za zády mít lesopark, jednoduchou cestu k letišti, a před sebou Prahu: pět kilometrů k zastávce metra, sto metrů k zastávce autobusu – co lepšího si lze přát?\nNáměstí Heřmanova Dvoru\nTYPY DOMŮ A BYTŮ\nObjekt SO-1 tvoří 4 třípodlažní rodinné řadové domy (A, B, C a D) s posledním podlažím v podkroví, které se v základních dispozicích 5 + 1 vyznačují obdobným rozdělením obytných místností. Dva krajové domy disponují užitnou plochou 298,74 m2 a 271,44 m2, oba středové domy mají stejnou užitnou plochu 245,46 m2. Všechny domy mají předzahrádku ze strany přístupu do domu o ploše 28,57 m2 až 34,70 m2 a za domem zahradu o výměře 45,92 m2 až 173,27 m2.\nV objektu SO-2 jsou navrženy tři bytové jednotky E, F a G se samostatným vchodem. Obdobně řešené byty E a F zaujímají na stejné ploše 173,48 m2 každý ve dvou podlažích vždy prostor jedné poloviny budovy. Prakticky se jedná o mezonety se samostatným vchodem, předzahrádkou a větší zahradou, které jsou svým pojetím srovnatelné s řadovými domy. Třetí z bytů je umístěn v podkroví nad oběma mezonety. Jedná se o loftový byt (225,74 m2), který je také přístupný samostatným vchodem se schodištěm až ke třetímu podlaží.\nV objektu SO-3 jsou rozmístěny 4 byty (H, I, J, K) a jeden ateliér (50,57 m2) v přízemí domu. Bytové jednotky jsou řešeny na ploše (94,9 m2 až 164,13 m2) a všechny disponují terasami o výměře 23,80 m2 až 50,70 m2.\nViualizace možného vzhledu kuchyně s jídelnou\n…a takhle by mohl vypadat Váš obývací pokoj\nVnitřní povrchy místností v bytech:\nOmítkové štukové, hladké, broušená sádra\nDřevěná eurookna a balkónové dveře, barva platinum grey dle vzorníku RAL 7036, s izolačním dvojsklem 4/16/4; KW 1,1\nKování MACO Multi Trend 2000 – odolné proti vloupání\nVnitřní okenní parapety:\nDřevěné, masiv, barva platinum grey dle vzorníku RAL 7036\nVnější okenní parapety:\nDřevěné masiv, plné, GD Dorigo, Domus Porte modulari, Dego Collection, barva dub a ořech\nPosuvné dveře, prosklené typ Eclisse, dřevěné masiv, barva dub a ořech\nKování – M&T\nDřevěné, masiv, provedení EURO, v barvě platinum grey RAL 7036\nZámek HOBES KE 114 Cerberius, nejvyšší úroveň bezpečnosti, ovládaný čipem\nObývací pokoj, pokoje chodby, schodiště – třívrstvá dřevěná podlaha Magnum Dub\nŠatny – laminátová podlaha Eger Emotion\nbalkóny – dlažba, mrazuvzdorná, Impronta ceramiche, série Indian Slate, barva Ardesia bianca\nterasy – dlažba, mrazuvzdorná, Impronta ceramiche, série Indian Slate, barva Ardesia bianca\nDlažba a obklady:\nImpronta Italgraniti – Samarcanda, River, Era\nIris – Textile, obklad: v barvě zelená, šedá, bílá, červená, tyrkysová, žlutá\nIris – Textile, dlažba: v barvě zelená, šedá, bílá, červená, tyrkysová, žlutá\nPlynové, kotel Vaillant VU 122/3-5 s ekvitermním regulátorem calorMATIC 400\nDeskové radiátory Radik VK s termostatickými hlavicemi Danfoss RAE-K 5034\nKoupelnové radiátory Koralux Rondo-M s termost. hlavicemi Danfoss RA 2980\nPodlahové konvektory Minib COIL-P /80, materiál rolovací mříže dřevo:dub, hliníkový rám v barvě světlý bronz\nKoupelny – elektrické podlahové vytápění, systém DEVI\nNepřímotopný zásobník Vaillant VIH R 120 litrů\nElektroinstalace – slaboproud:\nDomácí videotelefon BTicino PIVOT, černobílý monitor, instalace na stěnu, s ovládáním zámku ve vstupních dveřích objektu\nRozvod STA, internetu a telefonu – bude ukončen zásuvkou v každé obytné místnosti\nSystém Moeller X – Comfort\nBezpečnostní zabezpečení JA63 s komunikací po GSM, PIR snímače PARADOX, snímače tříštění skla GLASSTREK, venkovní zálohovaná siréna\nPožární hlásiče prostorové optickokouřové v kuchyních a na každém patře nad schodištěm, tlačítkové u vstupních dveří do bytu\nVypínače, zásuvky a osvětlení:\nVypínače – systém Moeller X – Comfort – barva krémová\nZásuvky – systém Moeller X – Komfort – barva krémová\nOsvětlovací tělesa nejsou předmětem standardního vybavení bytu\nVe všech místnostech příprava pro instalaci klimatizační jednotky Fujitsu\nCena za metr čtvereční plochy bytu vč. DPH se v průměru pohybuje kolem 100.000 Kč/m2, v rozpětí +/- 5.000 Kč v závislosti na poloze bytů v objektech. Cena domů včetně pozemku začíná na 23,9 mil. Kč a končí na 29 mil. Kč. Cena bytů se pohybuje od 5 do 21,2 milionu Kč. V ceně je zahrnuta bytová jednotka, pozemek, sklep, předzahrádka, zahrádka nebo terasa a 2 povrchová parkovací stání, kromě ateliéru, jehož součástí je 1 povrchové parkovací stání.\nPrvní splátka, tzv. rezervační poplatek, ve výši 50.000,- Kč před podpisem smlouvy o budoucí kupní smlouvě (SBKS). 10 % z celkové kupní ceny (poníženo o rezervační poplatek) do 14 dnů ode dne podpisu SBKS o převodu vlastnictví jednotky. 45 % z celkové kupní ceny do 180 dnů ode dne podpisu SBKS. 25 % z celkové kupní ceny do 240 dnů ode dne podpisu SBKS. 20 % doplatek celkové kupní ceny nejpozději 3 pracovní dny před podpisem smlouvy o převodu vlastnictví jednotky.\nČást kupní ceny lze financovat hypotečním úvěrem.\nDeveloper/Prodejce: MOD-INVEST s.r.o., www.modinvest.cz, www.hermanuvdvur.cz\nGenerální projektant: Bohumil Maršík\nGenerální dodavatel stavby: Lesostavby Třeboň a.s.\nStavební dozor: Ing. Miloslav Lopušník