Osmanská říše wiki | TheReaderWiki\n↓ 1299–1922/1923 ↓\nHymna: různé (rozmezí let 1808–1922)\nMotto: دولت ابد مدت (Devlet-i Ebed-müddet)\nčesky: „Věčná država“\nNejvětší rozloha Osmanské říše v roce 1593\nSöğüt (cca 1299– 1326)\nBursa ( 1326– 1365)\nEdirne ( 1365– 1453)\nKonstantinopol ( 1453– 1922)\n5 200 000 [zdroj?] km² (v roce 1683)\n35 350 000 [zdroj?] (v roce 1856)\nosmanská turečtina, různé\nsunnitský islám ( Hanífovský mazhab)\nabsolutní monarchie (cca 1299– 1876; 1878– 1908; 1920– 1922)\nkonstituční monarchie ( 1876– 1878; 1908– 1920)\n1299 – Osman I. Gází se prohlásil suverénním vládcem\n1922 – zrušení sultanátu Mustafou Kemalem\n1923 – vyhlášení Turecké republiky\nRhodos a Tripolsko rhodských rytířů\nBritský mandát Irák\nOsmanská říše (zastarale též Otomanská říše, možno psát i malé písmeno, turecky Osmanlı İmparatorluğu nebo Osmanlı Devleti, v Západní Evropě také známá jako Turecká říše nebo jednoduše Turecko) byla jedna z největších a nejmocnějších říší v prostoru při Středozemním moři. Říše existovala v letech 1299–1922 a během této doby zahrnovala oblasti Malé Asie, Balkánu, Černomoří, Blízkého a Středního východu a severní Afriky. Založena byla na konci 13. století v severozápadní Anatolii ve městě Söğüt (dnešní provincie Bilecik) oghuzským kmenovým vůdcem Osmanem I. Po roce 1354 se Osmani dostali do Evropy a s dobytím Balkánu byly osmanské beyliky přeměněny na transkontinentální impérium. Osmané ukončili existenci Byzantské říše v roce 1453 pádem Konstantinopole za vlády Mehmeda Dobyvatele.\nŘíše měla od 16. století zcela islámský charakter Božího státu, ve kterém již od počátku vládli sultáni dynastie Osmanů. Během 16. a 17. století, na vrcholu své moci pod vládou Sulejmana I., byla Osmanská říše mnohonárodnostní, mnohojazyčná říše, která ovládala většinu jihovýchodní Evropy, části střední Evropy, západní Asie, části východní Evropy a severní Afriky a také Africký roh. Na počátku 17. století se říše skládala z 32 provincií a četných vazalských států. Některé z nich byly později absorbovány do Osmanské říše, zatímco jiným se v průběhu staletí dostalo různých stupňů autonomie.\nMapa územních zisků Osmanské říše\nDíky své poloze byla Osmanská říše spojnicí mezi evropským a asijským kontinentem. S Konstantinopolí jako hlavním městem a kontrolou zemí podél Středozemního moře byla osmanská říše po dobu šesti století v centru interakcí mezi východním a západním světem. Zatímco v říši panoval názor, že po smrti Sulejmana vstoupila do období úpadku, není tento názor většinou akademických historiků podporován. Říše si v průběhu 17. a 18. století nadále udržovala pružnou a silnou ekonomiku, společnost a armádu. Během dlouhého období míru v letech 1740 až 1768 však osmanský vojenský systém zaostával za svými evropskými soupeři - Rakouskem a Ruskem. Osmané následně koncem 18. a počátkem 19. století utrpěli těžké vojenské porážky, což je podnítilo k zahájení komplexního procesu reforem a modernizace, známých jako Tanzimat. Během devatenáctého století se osmanský stát, i přes další územní ztráty, zejména na Balkáně, kde se objevilo několik nových států, stal mnohem silnějším a organizovanějším. Osmanská říše uzavřela na počátku 20. století spojenectví s Německem, od čehož si slibovala, že unikne diplomatické izolaci, která přispěla k nedávným územním ztrátám, a tak vstoupila do první světové války na straně Ústředních mocností. Zatímco se Říše během konfliktu do značné míry držela, bojovala vnitřními nepokoji, zejména s Arabskou revoltou v arabských provinciích. V tomto období také páchala brutální zvěrstva proti Arménům, Asyřanům a pontským Řekům.\nPorážka říše a následná okupace části jejího území spojeneckými silami po skončení první světové války vedla k jejímu rozdělení a ztrátě jejího území na Středním východě, které bylo rozděleno mezi Spojené království a Francii. Pro Turecko úspěšná válka za nezávislost proti okupačním silám vedla ke vzniku Turecké republiky v srdci malé Asie a ke zrušení osmanské monarchie.\nMalá Asie a oblasti na východ od ní představovaly již od arabské expanze v 7. století místo střetu mezi Byzantskou říší a jejími muslimskými sousedy (umajjovský a abbásovský chalífát, Seldžucká říše). V letech následujících po bitvě u Mantzikertu získali vnitrozemí tohoto poloostrova Seldžukové a zřídili zde Ikonyjský nebo též Rúmský sultanát. Byzantští císaři se sice pokoušeli ztracená území dobýt zpět, ale po prohrané bitvě u Myriokefala a po čtvrté křížové výpravě roku 1204, která dobyla Konstantinopol, nebyla Byzanc dostatečně silná, aby obnovila svou vládu v Malé Asii. Přestože hlavní město Konstantinopol dobyl nazpět císař Michael VIII. Palaiologos, obnovená Byzantská říše se již nikdy nepovznesla na mocenskou úroveň, již měla v předchozích staletích.\nPočátkem 13. století zažíval Ikonyjský sultanát hospodářský, mocenský i kulturní rozmach, avšak v pozdějších letech nastal vlivem mongolské invaze úpadek. Sultanát se v pozdějších letech dostal pod vliv mongolských Ílchánů, kteří neváhali zasahovat do vnitřních poměrů státu a udržovali nad sultány svoji svrchovanost. Po celou dobu střetů mezi Byzancí a muslimy (tedy nejčastěji s Araby a Seldžuky) existovaly při hranicích mezi oběma soupeři oblasti osazené vojenskými jednotkami, které podnikaly proti území nepřítele občasné nájezdy, a to jak v době míru, tak války. Před mongolským vpádem uteklo do Malé Asie velké množství obyvatelstva, které se usazovalo mimo jiné i v její západní části, a to právě na hranicích s Byzancí. Kočovné kmeny příchozivší z východu zde vytvářely tak jako v předchozích staletích nárazníková pásma, marky, ze kterých podnikaly výpady na byzantské území. Spolu s úpadkem moci Ílchánů a byzantských císařů zavládla v těchto oblastech anarchie a záhy se zde vytvořilo více než dvacet malých nezávislých státečků.\nMapa Osmanské říše za vlády Orhana I.\nV druhé polovině 13. století přitáhly do Malé Asie nové turecké kmeny, které tlak Mongolů přiměl k odchodu z dosavadních sídel v Chórásánu. Šlo o poslední vlnu kočovných tureckých kmenů Oguzů, které migrovaly na západ. Oguzové přijali již dříve islám a znali arabskou kulturu. Typická pro ně byla přísná vojenská organizace. Náčelník kmene Oguzů Ertogrul vstoupil do služeb ikonyjského sultána proti Byzanci a získal odměnou území v severozápadní části poloostrova, které se stalo východiskem k formování pozdější mocné osmanské říše. Za jejího vlastního zakladatele je považován Osman I. Gází (1299–1326), který začal svěřené území rychle rozšiřovat ve výboji proti Byzanci a roku 1299 se prohlásil za samostatného vládce. V roce 1303 zemřel poslední příslušník ikonyjské dynastie a jeho říše se rozpadla na několik menších, mezi sebou soupeřících útvarů. Někteří seldžučtí náčelníci poté přijali Osmanovu svrchovanost. Turci si stejně jako kdysi kočovní Arabové rychle osvojili mořeplavbu a začali podnikat také pirátské nájezdy na ostrovy Egejského moře (například roku 1308 vyplenili byzantský Chios).\nOsmani se rychle zmocňovali byzantských držav v Malé Asii, neboť byzantské vojsko nebylo schopno jejich nápor zastavit. Roku 1326 dobyl Osmanův syn Orhan I. (1326–1359) byzantské město Bursu, která se poté stala rezidencí osmanských vládců. Ti nyní přijali titul sultán. Po bitvě u Pelekanu v roce 1329 byla mezi Turky a Byzancí uzavřena mírová smlouva, v níž si vítězný Orhan I. vymínil placení ročního tributu za zbylá byzantská území v Malé Asii. Roku 1331 padla do rukou Osmanů Nikáia, 1337 Nikomédie.\nMapa území říše za vlády Murada I.\nRoku 1354 dobyli osmanští Turci byzantskou přístavní pevnost Gallipoli (na poloostrově se zachytili již 1352, kdy získali pevnost Cimpe), a definitivně tak zakotvili na evropském území. Jeden ze spolucísařů, Jan VI. Kantakuzenos, se sice pokoušel vykoupit ji nazpět, ale neuspěl. Z Gallipole zahájili Osmani dobývání Balkánu. Jejich první útoky vedly do údolí řeky Marici v Thrákii, a staly se největší zátěží pro Bulharsko. Již tehdy docházelo k velkému úbytku domácího obyvatelstva, které buď zahynulo v bojích, bylo odvlékáno do Malé Asie nebo prodáváno do otroctví (navzdory zákazům křesťanské církve kupovali zajatce od Turků především obchodníci z Benátek a Dubrovníku). Roku 1355 uzavřel bulharský car Ivan Alexandr s byzantským císařem Janem V. (Jan VI. Kantakuzenos byl 1354 přinucen abdikovat) defenzívní spolek proti Turkům. Staletí trvající boje o balkánské území a o hegemonii v tomto prostoru však spojencům nedovolily překonat vzájemné rozpory a nedůvěru, zkoordinovat vojenské akce a postavit se turecké expanzi účinně na odpor. Ze stejných důvodů nepřistoupilo k bulharsko-byzantskému spolku Srbsko. Počátkem 60. let se spojenectví rozpadlo a roku 1364 došlo dokonce mezi Bulharskem a Byzancí k válce o černomořské pobřeží. Bulharský car zareagoval dohodou se sultánem Muradem I., kterému přiznal území, jež Turci dobyli v Thrákii.\nOsmanský postup po Bitvě u řeky Marica\nTo vše nepochybně vytvářelo podmínky pro další turecké úspěchy. Po nástupu sultána Murada I. (1359–1389) se významně změnil charakter výbojů na Balkánském poloostrově. Dříve převážně kořistnické nájezdy vystřídala systematická válka o dobytí a osídlení nových území. Již roku 1359 oblehla turecká vojska poprvé Konstantinopol, 1361 získali Osmani Dimotiku a poté i Adrianopolis (dnes Edirne) a přenesli sem, na evropské území, svoji rezidenci. Pro Byzanc nastala poslední fáze boje s islámem, v níž šlo tentokrát již o samu existenci státu. Ohrožena na nejvyšší míru však nebyla pouze upadající starobylá východořímská říše, živořící na zlomku svých bývalých území a rozpadající se na poloautonomní provincie. Turecká expanze představovala nanejvýše aktuální nebezpečí také pro decentralizující se státy srbský a bulharský, které samy ještě nedávno budovaly na Balkáně svoje mocenské postavení. Balkánské země nedokázaly vytvořit proti osmanským výbojům jednotnou obrannou frontu, na případnou pomoc západních křesťanů nemohly spoléhat vůbec. Naléhavost turecké hrozby pro Evropu na Západě do poslední chvíle podceňovali a někteří vládcové dokonce neváhali využít Osmany v intencích svých politických zájmů. Pokus sjednotit křesťanský Východ a Západ proti muslimským Turkům na základě církevní unie ztroskotal na náboženských protikladech mezi ortodoxními a Latiny i na partikulárních politických zájmech.\nVazalským státem osmanské říše se po roce 1371, kdy se odehrála bitva na řece Marici, stala také Byzanc, jejíž panství bylo v podstatě omezeno na okolí Konstantinopole. Císař byl nucen platit tribut a poskytovat vojenské kontingenty vlastnímu nepříteli. Pomoci sultánu Muradovi I. musel například během výpravy proti zbylým seldžuckým emirátům v Malé Asii. Jeho syn Manuél se roku 1391 zúčastnil jako rukojmí tažení proti pevnosti Filadelfeia, která byla jednou z posledních maloasijských byzantských držav. Osmanští panovníci si kromě toho osobovali právo zasahovat do obsazování císařského trůnu. Murad I. začal přidělovat na dobytých územích půdu svým vojákům a usídlovat je v Evropě, zatímco zdejší obyvatelstvo bylo přesídlováno do Malé Asie. Navzdory těmto tíživým okolnostem získal byzantský státeček relativně klid, neboť turecká armáda se na svých taženích Konstantinopoli, která získala pověst nedobytného města, raději vyhýbala. V popředí zájmu Osmanů stálo nyní především bulharské, srbské a chorvatské území.\nJiž roku 1380 se Muradovi bojovníci vypravili proti trnovskému carství, kde se jim o něco později vzdala Sofie (1382). Roku 1385 porazili vládce srbské Zety a poté zaútočili na Srbsko, kde padla Niš (1386). Současně získali zbývající severní část Makedonie, západní Albánii, pohraničí Thesálie a dočasně také Soluň (1387). Ohroženi tureckou expanzí uzavřeli slovanští vládci kníže Lazar Hrebeljanović, který po 1371 významně upevnil své postavení v centrálním Srbsku, bosenský král Tvrtko I. a bulharský car Ivan Šišman roku 1387 protitureckou koalici. Vzápětí porazili Srbové a Bosňané (bulharské oddíly nestačily dorazit) Osmany u Pločniku nad Toplicí. Podle tureckého svědectví to prý byla právě tato porážka, co přimělo Murada I. k mohutné ofenzívě proti Srbsku.\nRoku 1388 zamířilo turecké vojsko v čele se samotným sultánem nejprve do Bulharska s cílem obnovit poplatnou závislost trnovského carství. Ivan Šišman byl donucen k poslušnosti, zároveň se tureckými vazaly stali vidinský vládce Ivan Stracimir a dobrudžský despota Ivanko. Následujícího roku se obrovská turecká armáda vypravila do oblasti Kosova pole. Osudová srážka srbských a bosenských vojsk, jimž přišli na pomoc Bulhaři, Albánci, Valaši a Maďaři, s Muradovou armádou, podporovanou srbskými vazaly, předurčila osud balkánských národů na několik století. Navzdory všeobecně panující představě o národní tragédii Srbů, opředené mnoha idealizujícími mýty o velkosrbské středověké říši a jejím konci, soudí dnes historici, že bitva, která se odehrála 28. června 1389 na Kosově poli, dopadla v podstatě nerozhodně. Obě strany utrpěly těžké ztráty a o život přišli také oba vrchní velitelé, Murad I. a Lazar Hrebeljanović. Sultána probodl zřejmě ještě před zahájením bitvy příslušník Lazarovy družiny Miloš Obilić (Kobilić), kterému se podařilo lstí proniknout do tureckého tábora. Velení poté převzal Muradův syn Bajezid I. Ildrim (1389–1402) a bitvu dovedl do konce. Zajatý kníže Lazar a další srbští velmoži byli v odvetu za sultánovo zavraždění z jeho příkazu popraveni.\nMnohem hůře dopadlo Bulharsko, neboť Turci se po uvedení Srbska do vazalské závislosti soustředili na konečné uspořádání poměrů v jihozápadní části Balkánu. Roku 1391 překročila část tureckého vojska Dunaj a napadla Valašsko. Valašský kníže Mircea I. se zavázal k poplatné závislosti. Poté vtrhli Turci na jih Uher, ale byli zde na hlavu poraženi Zikmundem Lucemburským. Této příležitosti využil trnovský car Ivan Šišman a požádal uherského krále o pomoc proti Turkům. Když se vypravil na jednání do Nikopole na Dunaji, rozhodl se Bajezid, že nespolehlivého vazala potrestá, a oblehl Trnovo. Po třech měsících urputné obrany padlo 17. července 1393 sídelní město druhého bulharského carství do rukou Osmanů, kteří je vyrabovali, zpustošili výstavné paláce i kostely a zdecimovali obyvatele, přestože jim Bajezid osobně zaručil bezpečí. Více než sto bojlarů bylo povražděno, mnoho významných měšťanských rodin přesídleno do Malé Asie. Zčásti vylidněné Trnovo osídlili turečtí kolonisté. Poté se Bajezid obrátil proti Nikopoli, kde zajal posledního bulharského cara Ivana Šišmana, který později buď zemřel ve vězení nebo byl popraven. Současně si turečtí dobyvatelé podmanili Dobrudžu (1393). Vidinský vládce Ivan Stracimir byl donucen vpustit do své země turecké posádky, které měly chránit její hranice před útoky z Uher. Roku 1395 se Mirčovi Starému podařilo porazit s uherskou pomocí turecké vojsko u Rovine (v této válce zahynul turecký vazal Marko z Prilepu a Osmani poté ovládli celou Makedonii). Valašsko sice zůstalo nadále poplatně závislé na osmanské říši, ale požívalo zatím značné autonomie.\nAž poté, co Turci ovládli Balkán, se začali křesťané v Evropě obávat stále silnější islámské říše v jihovýchodní Evropě. Zikmund Lucemburský sestavil s požehnáním papeže spojenou křižáckou armádu, kterou tvořili vojáci z Uher, Francie, Německa, Itálie a dalších zemí, a vytáhl s ní proti Osmanům. Nicméně v bitvě u Nikopole v září 1396 byla Zikmundova vojska těžce poražena a sám Zikmund musel rychle uprchnout. Paradoxně na straně Osmanské říše bojovala spousta vojáků z obsazených vazalských balkánských států.\nZ Osmanské říše se stala respektovaná mnohonárodní (nikoliv pouze turecká) velmoc. Přestože byl preferovaným náboženstvím islám, tolerovaly se v omezené míře i jiné církve (pravoslavné křesťanství, judaismus), na rozdíl od katolické Evropy, která tvrdě potlačovala jiné druhy náboženství.\nJeště v roce 1402 sultán Bajezid I. oblehl Konstantinopol s úmyslem ji definitivně dobýt a zabrat. Při tomto obléhání však byl nucen změnit plány.\nZ východní strany začal Osmanskou říši ohrožovat mocný uzbecký vládce s mongolskými kořeny a ještě krutější bojovník Timur Lenk (známý též jako Tamerlán). Bajezid podcenil sílu svého nepřítele a utkal se s ním v bitvě u Ankary, kde však byl na hlavu poražen a sám sultán byl zajat. Pro osmanskou říši nastal kritický okamžik, známý jako osmanské interregnum. Bajezid zemřel v uzbeckém zajetí za nevyjasněných okolností v roce 1403. Tamerlán po zpustošení Malé Asie zaměřil své dobyvatelské úsilí zpět na Dálný východ. Pět synů Bajezida se nebylo schopno dohodnout na společném sultánovi a každý z nich nárokoval trůn pro sebe. Nastala série vzájemných občanských válek, kdy většina těchto bratrů byla nakonec zabita. Teprve po jedenácti letech v roce 1413 se stal novým sultánem Mehmed I. a začal konsolidovat zničenou zemi. Následky této bratrovražedné války museli řešit ještě Mehmedovi nástupci Murad II. a také Mehmed II.\nExpanze říše mezi lety 1481 a 1683 (kromě oblastí Alžíru, Súdánu, Hidžázu, Asíru a Jemenu)\nKřesťanská Evropa sužovaná vnitřními rozbroji (stoletá válka, papežské schizma, husitské války) nebyla schopna využít dočasného bezvládí v Osmanské říši, která se naopak postupně stabilizovala a pokračovala ve výbojích. V roce 1444 se spojila polská a maďarská vojska pod vedením Vladislava III. a Jana Hunyadiho a zaútočila na Osmanskou říši. Byli však poraženi sultánem Muradem II. v bitvě u Varny, kde polský král padl. V Albánii byla osmanská invaze dočasně zastavena Skanderbegem a ve Valašsku osmanský postup odrazil kníže Vlad III. Dracula.\nV roce 1453 sultán Mehmed II. dobyl hlavní město kdysi všemocné, ale nyní slabé Byzantské říše Konstantinopol a učinil ji svým hlavním městem pod jménem Istanbul. Osmanská říše pak dále rozšiřovala svoje državy jak na evropské půdě, tak i v Africe a Asii. V období mezi lety 1453 a 1520 tak získali Řecko, Albánii, ostrovy v Egejském moři a pod svůj vliv též začlenili Valašsko (později valašský pašalík) a Krymský chanát. Osmanští vládcové také upevnili svou moc v Malé Asii postupným dobýváním zbylých částečně nebo zcela nezávislých tureckých státečků, což vyvrcholilo dobytím jednoho z posledních zbytků Byzantské říše – Trapezuntu. Sultán Selim I. Hrozný (vládl 1512 až 1520) dramaticky rozšířil východní a jižní hranici říše tím, že porazil šáha Ismaila safíovské Persie v bitvě na Čaldiránské rovině, čímž si sultán pojistil dominantní postavení jak na předním východě, tak i ve Středozemním moři (zejména po roce 1519, kdy se alžírský vládce Chajruddín Barbarossa podřídil vládě osmanské říše a stal se velitelem osmanského námořnictva). Po zhoršení vztahů s Mamlúckým sultanátem dobyl sultán Selim I. roku 1517 Sýrii, Palestinu a Egypt a prohlásil se Chalífou, tedy vůdcem celého muslimského světa. V době smrti Selima I. tedy osmanská říše ovládala téměř celou jihovýchodní Evropu, Malou Asii, Levantu, pobřeží Černého moře, Egypt, část Arábie a Alžír, čímž se stala přední evropskou velmocí, která dále po několik století ovlivňovala i politický vývoj Evropy.\nVrchol a stagnace osmanské moci (1520–1683)\nElitní jednotky osmanské armády a později jedna z nejvlivnějších vrstev ve společnosti – Janičáři\nBitva u Moháče, 1526 \nAnimace územního vývoje říše\nPo smrti Selima nastoupil na trůn Sulejman I. zvaný Nádherný nebo též Zákonodárce. Sulejman bývá považován za jednoho z nejvýznamnějších osmanských sultánů. Navázal na expanzivní politiku svého otce a začlenil do Osmanské říše území dnešní Libye, dále dobyl Bagdád, Medinu a Mekku a roku 1526 porazil v bitvě u Moháče vojska Ludvíka Jagellonského, který při ústupu utonul. Jeho smrtí začala v Uhersku nástupnická krize, ve které stanul uherský šlechtic Jan Zápolský proti rodu Habsburků. S pomocí Osmanů pak ovládl značnou část Uher (osmanská vojska pronikla roku 1529 až k Vídni, ale poté se vlivem nepříjemných podnebních podmínek stáhla). Po smrti Jana Zápolského ale propukly boje nanovo. Habsburská vojska byla několikrát poražena, v Uhrách byl zřízen tzv. Budínský pašalík a v Sedmihradsku se ujal vlády Zápolského syn Jan Zikmund Zápolský, který se částečně stal osmanským vazalem. Na základě spojenectví s Francií pak osmanská vojska dlouho vázala vojenský potenciál Habsburků, čímž oslabovala jejich pozici ve střední Evropě.\nDíky námořním základnám v Alžíru i množství dalších přístavů v Levantě, Egyptě, Řecku a Malé Asii se osmanské loďstvo stalo dominantní silou ve Středomoří, ovšem dominancí osmanské říše v této oblasti otřásly už v 2. polovině 16. století dvě těžké porážky – nejprve neúspěch při obléhání Malty, který jí uzavřel cestu k průniku do evropské části západního Středomoří, a následně drtivá porážka u Lepanta, která ukázala její technickou zaostalost v palných zbraních a natrvalo podlomila její námořní moc, byť co do počtu dokázala své loďstvo znovu vybudovat. Odhaduje se, že barbarští korzáři z Alžíru, Tripolisu a dalších přístavů pod osmanskou správou odvlekli do otroctví při nájezdech na evropské pobřeží až 1 milion lidí.\nOsmanské námořní síly také dlouho držely Rudé moře, přesto však nedokázaly prorazit portugalskou blokádu na obchod s kořením. Za vlády Sulejmana se též značně pozvedla kultura, což se projevilo zejména v architektuře. Sultán nechal vybudovat množství mešit a jiných nákladných staveb. V říši bylo i tolerantnější prostředí, co se náboženství týče. Proto sem po vyhnání ze Španělska přicestovalo mnoho Židů, kteří se pak angažovali v obchodě nebo pracovali jako státní úředníci. Lidé ostatních náboženství mohli svobodně pod osmanskou vládou žít, museli však platit zvláštní daň.\nSultán opíral svou moc o jednotky janičářů, což byli muži křesťanského původu, jež byli odvedeni v raném věku od svých rodin (devširme), donuceni konvertovat k islámu a vychováni k absolutní poslušnosti a disciplíně. Krom této osobní gardy sloužili v armádě sipahíjové, kterým byla udělována v léno půda a kteří se krom jezdecké služby v armádě starali také o chod zemědělství a výběr daní na svém přiděleném území. Krom armády byla pilířem sultánovy moci rada ministrů (divan) a svou náboženskou autoritu opíral o radu muslimských teologů (ulema), která se však na sebe snažila strhávat moc, až nakonec velký muftí rozhodoval dokonce o způsobilosti sultána vládnout.\nStagnace a reformy (1566–1602)\nObléhání Fiľakovského hradu v osmanské části Uherska císařskými vojsky během dlouhé turecké války roku 1593\nBitva u Lepanta roku 1571\nPřesto se ke konci vlády Sulejmana začaly objevovat příznaky stagnace. Hospodářství, jakkoli bylo za vlády Sulejmana silné, začalo pozvolna upadat. Po Sulejmanovi nastoupili méně schopní sultáni (Selim II. a Mehmed III.), takže do politiky stále více zasahovali jejich manželky a poradci (zejména pak vezír Mehmed Paša Sokolović), kteří postupně přebírali moc v říši. Provincie spravované sipahíji nevynášely tolik jako dříve, protože díky častému střídání si jejich správci nevytvořili k místu působnosti žádný vztah a neměli tedy zájem starat se o další vývoj provincie. Naopak mnohdy tito správcové využívali ovládané provincie pouze k osobnímu obohacení.\nZápadní Evropa, jeden z jejich hlavních nepřátel, se začala rozvíjet zejména díky zámořským objevům, Osmanská říše však z toho neměla prakticky žádná pozitiva.\nBitva u Cecory roku 1620 mezi polsko-litevskými a osmanskými vojsky během války o kontrolu nad Moldavským knížectvím\nDíky pokračujícímu portugalskému embargu na obchod s kořením ztrácela osmanská říše podíl na tomto výnosném zdroji příjmů a situaci jen zhoršoval příliv levného stříbra z Peru, který způsoboval inflaci. O další zdroje příjmů přicházela osmanská říše díky systému kapitulací, tedy přenechání obchodu s určitým druhem zboží zahraničním obchodníkům. Taktika osmanského vojska začala zastarávat, navíc janičáři posilovali svůj vliv ve státě a postupně začali obsazovat vysoká úřednická místa ve státní byrokracii, takže z původně elitních jednotek se stávala společenská vrstva neváhající prosadit svoje zájmy na úkor kohokoli včetně sultána. Pokusné reformy některých sultánů janičáři většinou odmítali, aby nepřišli o své pravomoci, přičemž neváhali někdy zavraždit i samotné sultány a místo nich dosadili slabé panovníky, které mohli lépe ovládat.\nPřitom ale osmanská říše musela čelit třem velkým říším na svých hranicích – ze severozápadu Habsburské monarchii, z východu Sáfiovské Persii a ze severovýchodu postupně rostoucímu Rusku.\nTataři z Krymského chanátu, kteří byli oficiálně vazaly Osmanské říše, podnikali téměř každý rok loupeživé vpády, které přispěly k vylidnění prakticky celé jižní a východní Ukrajiny (tzv. Divoká pole). V roce 1663 během čtvrté rakousko-turecké války, kterou Habsburkům vyhlásil sultán Mehmed IV., podnikli krymští Tataři společně s Turky několik vpádů na Moravu, při kterých bylo uneseno do otroctví na 12 000 lidí. Roku 1669 byla během šesté osmansko-benátské války po více než dvacetiletém tažení dobyta benátská Kréta.\nSultán Mehmed IV. nastoupil po několika neschopných vládcích a pokusil se zastavit postupný propad Osmanské říše. Když se sultánův velkovezír Kara Mustafa vydal roku 1683 na Vídeň, zachvátil Evropu strach, který jen umocnil útěk Leopolda I. s rodinou z Vídně. Mustafovi se však jeho taktika nevyplatila – oblehl Vídeň ve snaze město vyhladovět, tím však jen poskytl císaři čas na to, aby získal pomoc proti Turkům, kterou mu nakonec poskytl Karel V. Lotrinský a především polský král Jan III. Sobieski, jehož vojska Turky rozprášila. Brzy byla dobyta také islámská Ostřihom a Turci byli nuceni začít se stahovat z Uher. Když se sultán dozvěděl o neúspěších Kary Mustafy, nechal jej v Bělehradě uškrtit.\nPřestože boje pokračovaly dalších deset let, k dalšímu mohutnému posunutí hranice nedošlo. Svatá liga se brzy začala rozpadat a situaci již nezvrátilo ani několik osmanských ofenzív, ani vítězství Evžena Savojského. Nakonec znepřátelené strany uzavřely v roce 1699 tzv. Karlovický mír, podle kterého Uhry a Sedmihradsko zůstaly v habsburských rukou a Benátkám připadla Dalmácie. Osmanská říše ustála i vnitřní nepokoje (zejména vzpoura janičářů) a nejhorší krize byla nakonec překonána reformou daní a armády (zejména byla vybudována námořní flotila sestavená z moderních plachetnic).\nZavádění reforem (1718–1802)\nRakouské jednotky vedené Evženem Savojským dobývají Bělehrad v roce 1717\nBrzy však měly následovat ještě hlubší změny. Osmanská říše za vlády sultána Ahmeda III. především vyslala své první vyslance do několika evropských zemí, které přestaly v Turcích vidět nositele „Božího hněvu“ a začali Osmanskou říši brát jako obyčejný stát. Nezůstalo jen u diplomatických styků – do Istanbulu začali přicházet evropští architekti, začal se rozvíjet tisk, byl vypracován nový systém muslimských škol. Pěstování tulipánů (které byly následně exportovány do Nizozemí) se stalo natolik rozšířenou módou, že toto období reforem bylo nazváno Obdobím tulipánů (1718–1730). Říše se začala hospodářsky rozvíjet.\nTyto poměrně radikální změny však vyvolaly povstání konzervativních janičářů, které vedlo znovu k výměně sultána. Mahmud I. (1730–1754) však nechal vůdce povstání popravit a v reformách pokračoval. Reforma armády za přispění francouzských vojenských odborníků vedla k úspěchům ve válkách s Ruskem, Rakouskem a Persií. Zdaleka ne všechny problémy však byly vyřešeny (separatistické tendence Egypta, hladomor v Mezopotámii, odpor janičářů). Reformy se totiž týkaly většinou jen armády, nikoliv rozvoje hospodářství, vzdělanosti atd. Mustafa III. (1757–1774) navíc fatálně přecenil své síly a vyhlásil válku ruské carevně Kateřině Veliké, ve které ruské vojsko Turky snadno vytlačilo ze severního pobřeží Černého moře a mírem z Küčük-Kaynarca (ve starší literatuře Küçük-Kainardži, lépe asi Küçük-Kajnardža (= Malá Kajnardža)) (1774) získala carevna jisté pravomoci ve Valašsku a Moldavsku, Bospor a Dardanely musely poskytnout obchodním lodím volný průjezd a Vysoká porta (administrativní aparát osmanské říše) měla zajistit bezpečnost pravoslavných věřících v Osmanské říši.\nPo této porážce se sultán Abdulhamid I. rozhodl zejména v reformách vojska pokračovat. Téměř všechny reformy se však týkaly jen centra říše, v odlehlejších oblastech naopak vládla anarchie a vlády se ujímali lokální diktátoři. Rusko začalo poprvé uvažovat o rozdělení Osmanské říše a roku 1783 okupovalo Gruzii. Do války se spolu s Ruskem (od 1787) brzy zapojilo i Rakousko, které obsadilo Bosnu a Moldavsko. Tyto války a zejména pak Napoleonův vpád do Egypta (1798) a Palestiny však jen přispěly ke stmelení Osmanské říše a utvrdily sultána v zavádění dalších reforem.\nRozpadání říše (1808–1876)\nBitva u Navarina ( 1827) znamenala pro Osmanskou říši další územní ztráty\nNa přelomu 18. a 19. století se Osmanská říše stala předmětem zájmu všech velmocí. Během napoleonských válek sultán Selim III. váhal, zda se přiklonit k Francii či Rusku. Nakonec si zvolil Francii, což však popudilo Velkou Británii, která se neúspěšně pokusila násilně proplout Úžinami a odtrhnout Egypt od Osmanské říše. Tyto události byly provázeny separatistickými snahami v Albánii (Ali Paša), povstáním pravoslavných v Srbsku a nakonec znovu povstáním protireformních janičářů, kteří Selima svrhli a dosadili Mustafu IV., ale ten byl vzápětí také svržen a sultánem se stal Mahmut II. (1808–1839).\nAle i Mahmut II. si byl vědom nezbytnosti reforem, které sice prováděl opatrněji, klid však Osmanská říše nezažívala. Válka s Ruskem pokračovala až do roku 1812, kdy Turci mírem v Bukurešti ztratili Besarábii a Srbsku byla přislíbena značná autonomie. Neklidné byly i provincie – bylo nutné potlačit srbské povstání (1813) a Ali Paša po své porážce roku 1820 podněcoval Řeky, kteří nakonec roku 1821 povstali. Povstání bylo neseno v duchu novohelénství, proti kterému stála i pravoslavná církev. Mahmut však situaci špatně odhadl a povstání považoval za pravoslavné, a nechal proto popravit konstantinopolského patriarchu a několik biskupů, čímž jen způsobil, že k povstání se přidali i pravoslavní věřící. Sultán přestával situaci zvládat, a tak požádal o pomoc egyptského guvernéra Muhammada Alího, který řecké povstání krutě potlačil. Turci rozpoutali protiřecký teror, jehož symbolem se stalo povraždění obyvatel na ostrově Chios, kde bylo v dubnu 1822 ze 100 000 obyvatel okolo 90 000 ostrovanů povražděno nebo zotročeno.\nAž do této chvíle stál egyptský guvernér Muhammad Alí věrně po boku osmanského sultána. Po událostech na konci 20. let se však proti svému pánu postavil a začal expandovat do Syropalestiny, údajně jako náhradu za služby v Řecku. Když Muhammadův syn Ibráhím vstoupil do Anatolie, požádal sultán o pomoc své dosavadní nepřítele – Velkou Británii a Rusko. Žádné britské loďstvo nebylo nablízku, a tak Ibráhíma z Anatolie nakonec vytlačilo ruské vojsko, ze Syropalestiny jej však osmanské vojsko nedokázalo vytlačit ani za pomoci pruského vojenského poradce Helmuta von Moltke, a Ibráhím byl proto uznán guvernérem v Damašku.\nNemocný muž na Bosporu (1839–1876)\n„Bulharské mučednice", malba z roku 1877 od ruského malíře Konstantina Makovského, zobrazující znásilnění bulharských žen osmanskými bašibozuky při potlačení Dubnového povstání.\nKdyž roku 1839 nastoupil na trůn Abdulmecit I. (1839–1861), byla polní armáda v troskách a státní pokladna prázdná. Velmoci nakonec donutily v letech 1840–1841 egyptské vojsko Syropalestinu opustit, záhy však v Sýrii a Libanonu vypukla povstání, při kterých se poprvé projevil arabský nacionalismus v této oblasti. Velmoci navíc získaly dojem, že Osmanská říše přežila jen díky jejich zásahu a cítily se proto oprávněny stále více intervenovat do vnitřních záležitostí říše, a to zejména pod zástěrkou ochrany zájmů křesťanské menšiny žijící v Osmanské říši.\nAktivní bylo zejména Rusko, které mluvilo o „nemocném muži na Bosporu“ a osnovalo plány na rozdělení Osmanské říše. Tyto plány však ostatní velmoci, zejména Francii a Velkou Británii znepokojovaly. Když proto roku 1853 Rusko obsadilo Valašsko a Moldavsko, aby donutilo Osmanskou říši přijmout jeho požadavky, překročilo osmanské vojsko pod vedením Omara Paši a podpořené Egyptem Dunaj, čímž vypukla krymská válka. Osmani donutili ruské vojsko se stáhnout, když však Rusko potopilo tureckou flotilu u Sinopé, situace se začala obracet. Francie a Británie se rozhodly zasáhnout, jejich flotily vpluly roku 1854 do Černého moře a donutily Rusko uzavřít roku 1856 v Paříži příměří, ve kterém bylo mj. ustanoveno, že velmoci nemají právo se do vnitřních záležitostí Osmanské říše vměšovat, a to ani pod záminkou „ochrany“ křesťanských menšin. Černé moře bylo demilitarizováno. Ke konci kavkazské války bylo 90% Čerkesů etnicky vyčištěno, vyhnáno z Kavkazu a uprchlých do osmanské říše, což mělo za následek 500–700 000 Čerkesů usídlených v Turecku.\nAbdülmecit dále zaváděl reformy, podporoval výstavbu železnic a příchod evropských odborníků, drobení říše však dále pokračovalo vyhlášením samostatnosti Spojených rumunských knížectví (1861) a vzpourami v Syropalestině. Za vlády jeho nevlastního bratra Abdulazize (1861–1876) se navíc začalo rozvíjet nacionalistické mladoosmanské hnutí, kterému vadilo přílišné přejímání západních hodnot a sbližování se západem. Když se roku 1873 zhroutila vídeňská burza, příliv západních investic se zastavil, což vedlo ke státnímu bankrotu Osmanské říše. Panslovanské myšlenky navíc podnítily povstání v Bosně, Černé Hoře a Bulharsku. Nepokoje se nakonec rozšířily i do Istanbulu, sultán byl obviněn ze servility vůči Západu a svržen.\nÚpadek a modernizace (1876–1908)\nI přes liberální reformy si Abdulhamid II. oblibu nezískal – pro Turky byly jeho reformy nepostačující, pro velmoci byl „arménským řezníkem“\nAbdulhamid II. (1876–1909) se snažil vyhovět liberálním myšlenkám, zavázal se respektovat základní lidská práva a 1877 otevřel Poslaneckou sněmovnu. Neklid na Balkáně však neustával. V Bulharsku vypuklo na jaře 1876 dubnové povstání, při kterém polovojenské oddíly bašibozuků a Čerkesů ve spolupráci s pravidelnou osmanskou armádou povraždily až 30 000 bulharských civilistů. Do osmanských záležitostí se opět začalo vměšovat Rusko, které se postavilo na stranu Bulharů a dalších balkánských národů. Car Alexandr II. nakonec vyhlásil Osmanské říši roku 1877 válku, do které se na straně Ruska zapojili Rumuni, Srbové, Černohorci a bulharští povstalci. Válka nakonec vedla až ke kapitulaci sultána. Jelikož však vše nasvědčovalo tomu, že se Rusko chce zmocnit Istanbulu, vyslala Velká Británie do Úžin loďstvo, které vynutilo uzavření mírové smlouvy ze San Stefana roku 1878, ve které byly dohodnuty ruské územní zisky ve východní Anatolii, samostatnost Rumunska, Černé Hory a Srbska, autonomie Bulharska. Smlouva však poškodila zájmy Rakouska-Uherska, takže byla stejného roku revidována na berlínském kongresu, který určil, že Bosna a Hercegovina sice zůstane osmanskou provincií, avšak pod vojenskou okupací Rakouska-Uherska. Velká Británie získala Kypr a Osmanská říše se musela zavázat k dodržování náboženské svobody.\nOsmanská říše roku 1878 ztratila 2/5 svého území, navíc Egypt se roku 1881 stal de facto britskou državou. Osmanská říše zoufale hledala oporu a nakonec ji našla v nedávno vzniklém Německém císařství, které Turkům předalo mnohé válečné zkušenosti i moderní děla. Proces drobení říše však zdaleka ještě nebyl zastaven.\nRoku 1894 polovojenské oddíly osmanského vojska zmasakrovaly tisíce křesťanských Arménů, což vyvolalo obrovské mezinárodní pobouření a britsko-ruskou intervenci. Masakry podněcovala vláda sultána Abdulhamida II a dopouštělo se jich také muslimské civilní obyvatelstvo z řad Kurdů, Turků a Čerkesů. Během hamídijských masakrů, které probíhaly v letech 1894–1896, přišlo o život 100–300 000 tisíc Arménů a až 25 000 Asyřanů. Turci byli navíc stále více nespokojeni s Abdülhamidovou despotickou vládou. Nepokoje se objevovaly také v Syropalestině, kam zejména po pogromech v Rusku přicházelo značné množství Židů, kteří byli vzápětí napadáni Araby.\nPád a rozpad (1908–1923)\nSituace před první balkánskou válkou (1912 - 1913) - Osmanská říše vyznačena fialově.\nOdchod posledního sultána Mehmeda VI., konec Osmanské říše\nZmenšení osmanského území také vedlo k posílení tureckého folklóru, který byl nakonec povýšen na kulturní dědictví říše. Nacionalistické hnutí mladoturků tak vůbec nerespektovalo existenci netureckých muslimských etnik (zejména Arabové), natož pak křesťanské etnické menšiny. V roce 1909 bylo při masakru v Kilikii zavražděno 30 000 Arménů. Mladoturecké hnutí bylo také hnutím liberálním[zdroj?] a po povstání roku 1908 dosáhlo obnovení konstituce a uznání svobody tisku. Mezitím se zbytky osmanského panství na Balkáně dále hroutily, když roku 1908 vyhlásilo nezávislost Bulharské carství, a v následujících letech vypukly nepokoje v Albánii, Kosovu, které nakonec vyústily v balkánské války (1912–1913). Balkánská liga složená ze Srbska, Bulharska, Řecka a Černé Hory nakonec zmenšila osmanské území v Evropě jen na okolí Istanbulu. Ztráta Balkánu byla navíc provázena několika dalšími převraty v Istanbulu (viz Mladoturecká revoluce). Pravomoci nového sultána Mehmeda V. (1909–1918) byly nakonec značně okleštěny. V roce 1911 po porážce v italsko-turecké válce Osmanská říše ztratila Libyi a některé řecké ostrovy (Dodekany).\nNa počátku první světové války se Osmanská říše mohla přiklonit na kteroukoli stranu. Když však Británie zabavila nové válečné lodě, které Britové pro Osmanskou říši právě postavili, přiklonil se Mehmet V. na stranu Německa a vyhlásil roku 1914 válku Dohodě. Dohoda postupně otevřela několik front: na Kavkaze, v Palestině a v Mezopotámii, kde se k britským vojskům přidávali arabští nacionalisté. V bitvě o Gallipoli Osmané ubránili strategicky důležitý Dardanelský průliv. Osmanská říše se rychle vyčerpala, zemi zachvátil hladomor a ve válce pokračovala jen díky německé podpoře. Válka byla doprovázena další arménskou genocidou, při které Osmanská říše vyvraždila mezi lety 1915 a 1918 přibližně 1,5 milionu Arménů. Arménská komunita v Turecku v důsledku genocidy fakticky zanikla.. V druhé půlce roku 1918 se fronty začaly hroutit a Osmanská říše proto urychleně uzavřela 30. října 1918 příměří.\nOsmanská říše byla v troskách. Istanbul byl okupován, Velká Británie získala Irák, Palestinu a Zajordání, Francie Sýrii a Libanon, Řecko obsadilo anatolské pobřeží. Válečný hrdina Mustafa Kemal se rozhodl roku 1919 vydat Prohlášení o nezávislosti, nově zvolený parlament však Britové obsadili. Kemal byl nucen uchýlit se do Ankary, kde zřídil Velké národní shromáždění. Mírové podmínky, podle kterých měli Arméni získat nezávislost a Kurdistán autonomii Kemal nepřijal. Když začalo řecké vojsko během řecko-turecké války zatlačovat kemalisty do hor, zahájil Kemal protiútok, který nakonec vedl k vytlačení Řeků. Při útoku na Smyrnu zahynulo několik desítek tisíc Řeků a Arménů. V roce 1922 byl zrušen sultanát, čímž Osmanská říše zanikla.\nVelmoci se nakonec rozhodly ustoupit. Smlouva z Lausanne (1923) nakonec vymezila turecké hranice, přičemž požadavky Arménů a Kurdů na nezávislost byly ignorovány, byla ukončena okupace Istanbulu vítěznými mocnostmi a Turecko nemuselo platit válečné reparace. Turecko se stalo republikou a Mustafa Kemal jejím prvním prezidentem.\nAmbasadoři v paláci Topkapi\nPřed reformami v 19. a 20. století byla státní organizace Osmanské říše systémem se dvěma hlavními dimenzemi: vojenskou správou a civilní správou. Sultán měl v systému nejvyšší postavení. Civilní systém byl založen na místních správních celcích odpovídajících charakteristikám regionu. Stát měl kontrolu nad klérem. Některé předislámské turecké tradice, které přežily přijetí správních a právních postupů od islámského Íránu, zůstaly nadále v osmanských administrativních kruzích významné. Podle osmanského chápání měla být hlavní odpovědnost státu hájit a rozšiřovat území muslimů a zajistit bezpečnost a harmonii uvnitř svých hranic v překlenujícím kontextu ortodoxní islámské praxe a suverenity dle dynastií.\nOsmanská říše nebo jako dynastická instituce - Osmané byli v islámském světě bezprecedentní a nepřekonatelní vzhledem k velikosti a trvání říše. V Evropě podobně nepřerušované řady panovníků (králů/císařů) z téže rodiny dosáhli jen Habsburkové, kteří vládli podobně dlouho a během stejného období od konce 13. do počátku 20. století.\nBoj o turecký prapor. Malba polského malíře Józefa Brandta z roku 1905 zobrazuje elitní osmanskou jízdu sipahie ve střetu s polskými husary během bitvy u Vídně (1683)\nSultán Selim III. sleduje roku 1793 přehlídku svých jednotek organizovaných dle „nového řádu“ ( nizám-i džedíd)\nOsmanští důstojníci v Istanbulu ( 1897)\nPrvní vojenské jednotky osmanského státu tvořila armáda sestavená Osmanem I. z kmenů, které žily v horách západní Anatolie koncem 13. století. Osmanská armáda byla komplexním systémem náboru a držení léna. Hlavní sbory osmanské armády zahrnovaly janičáry, sipahie, akindžie a mehterân (vojenské kapely). Osmanská armáda byla ve své době jednou z nejpokročilejších bojových sil na světě a jednou z prvních, která používala muškety a kanony. Osmanští Turci začali používat také falkonety, což byly krátké, ale široké kanóny. Stalo se tak během obléhání Konstantinopole v roce 1422. Osmanská jízda byla spíše než na těžké zbroji závislá na vysoké rychlosti a pohyblivosti, používala luky, krátké meče na rychlých koních (turkoman a arab, předchůdce plnokrevníka) a často uplatňovala taktiku podobnou Mongolům. Ta spočívala v předstírání ústupu při obkličování nepřátelských sil uvnitř formace ve tvaru půlměsíce a následném skutečném útoku. Během 16. století, zejména za vlády Sulejmana Nádherného, dosáhla síla, organizovanost a výkonnost tureckých vojsk naprostého vrcholu; v Evropě v podstatě neměla na souši rovnocenného protivníka. I po osudových porážkách, jež začaly rokem 1683, byla armáda nadále účinnou bojovou silou; začala však už výrazněji zaostávat za evropskými rivaly během období míru v letech 1740–68. Modernizace říše na konci 18. století začala tudíž právě u armády. Sultán Selim III. založil v rámci svých reforem nizám-i džedíd („nový řád“) první evropsky vycvičené, vystrojené a vyzbrojené jednotky – nicméně ty pro ohromný odpor společnosti i janičárského vojska nepřežily sultánovo svržení z trůnu a zavraždění (1807). Další porážky, zejména ze strany Ruska, však dovedly vládnoucí vrstvu k poznání, že reformy v evropském duchu jsou neodvratné. Selimův bratranec Mahmut II. v červnu 1826 zrušil nenáviděné janičárské sbory (tehdy o síle 135 000 mužů), které už dlouho neměly tu kvalitu, co v raném novověku, zato svými povstaleckými akcemi, terorem obyvatel a nátlakem na panovníka neustále destabilizovaly stát. Jeho syn Abdülmecid I. v nastoleném kurzu pokračoval započetím éry tanzimatu, období skutečně hlubokých reforem. Díky nim začala armáda najímat zahraniční odborníky a posílala své důstojníky k výcviku do západoevropských zemí. (Následkem toho začalo později vznikat hnutí mladoturků, když se tito relativně mladí a nově vyškolení muži vraceli vzděláni západním systémem myšlení.) Postupně se tak stala moderně organizovanou silou, jež opět do určité míry srovnala krok se svými evropskými protivníky.\nOsmanské námořnictvo značně přispělo k územnímu rozšíření říše na evropský kontinent. Začalo s dobytím severní Afriky, kdy bylo dobyto a připojeno Alžírsko a Egypt v roce 1517. Od porážky u Lepanta (1571) bylo zjevné, že na moři již nějakých mimořádných úspěchů proti vzrůstajícím koloniálním mocnostem Turci nedosáhnou, nicméně ještě po dvě následující století říše ovládala Černé moře a východní polovinu Středomoří. Počínaje ztrátou Řecka v roce 1821 a Alžírska v roce 1830 začala osmanská námořní moc a kontrola nad vzdálenými územími klesat. Sultán Abdulaziz se pokusil obnovit námořní sílu, nechal proto postavit největší loďstvo po tehdejší Británii a Francii. Loděnice v Barrow v Anglii postavila v roce 1886 svou první ponorku právě pro Osmanskou říši. Nicméně slábnoucí turecké hospodářství nemohlo udržet silu loďstva příliš dlouho. Abdulhamid II. nedůvěřoval admirálům, kteří stranili reformátorovi Midhatu Pašovi, a tvrdil, že velká a drahá flotila nebyla proti Rusům během Rusko-turecké války vůbec platná. Uzavřel většinu loďstva ve Zlatém rohu, kde lodě dalších 30 let chátraly. Po mladoturecké revoluci v roce 1908 se výbor pro unii a pokroku snažil založit silné osmanské námořnictvo. „Nadace Osmanského námořnictva“ vznikla v roce 1910 a zakoupila nové lodě prostřednictvím veřejných dárců.\nZřízení Osmanského vojenského letectva se datuje od června 1909 do července 1911. Osmanská říše začala připravovat své první piloty a letadla a se založením Letecké školy ("Tayyare Mektebi") v Yeşilköy dne 3. července 1912 začala říše školit své vlastní letecké důstojníky. V červnu 1914 byla založena nová vojenská akademie – námořní letecká škola (Bahriye Tayyare Mektebi). Po vypuknutí první světové války se proces modernizace náhle zastavil. Osmanské letecké eskadry během války bojovaly na mnoha frontách, od Haliče na západě až po Kavkaz na východě a Jemen na jihu.\nEjálety v roce 1795\nOsmanská říše byla koncem 14. století nejprve rozdělena do provincií ve smyslu pevných územních jednotek s místodržícími jmenovanými sultánem.\nOd konce 16. století byla říše rozdělena na ejálety – v evropských pramenech zvané „pašaliky“ nebo „bejlerbejliky“ – spadající pod úřad paši („hlava“ – vojevůdce, náčelník) nebo bejlerbeje („pán pánů“ neboli místokrál, resp. guvernér). Ejálety/pašaliky se dále dělily na sandžaky a náhije.\nV roce 1867 byly v rámci reforem Tanzimat zavedeny nové správní jednotky, vilájety.\nOsmanská banka byla založena v roce 1856 v Istanbulu; v srpnu 1896 byla obsazena členy Arménské revoluční federace.\nOsmanská vláda úmyslně prosazovala politiku rozvoje Bursy, Edirne a Istanbulu (postupných osmanských hlavních měst) do velkých obchodních a průmyslových center, protože obchodníci a řemeslníci byli při vytváření nové metropole nepostradatelní. Za tímto účelem Mehmed II. a jeho nástupce Bájezíd II. také povzbuzovali a vítali židovskou migraci z různých částí Evropy. Židé se usazovali v Istanbulu a dalších přístavních městech jako je Soluň. Na mnoha místech v Evropě byli Židé pronásledování svými křesťanskými protějšky (například ve Španělsku po skončení Reconquisty).\nOsmanské ekonomické povědomí bylo úzce spjata se základními pojmy chápaní státu a společnosti na Blízkém východě, kde je konečným cílem státu upevnění a rozšíření moci panovníka a způsobem, jakým se toho dosahovalo, bylo získávat bohaté zdroje příjmů, aby prosperovaly produktivní třídy společnosti. Konečným cílem bylo zvýšení státních příjmů, aniž by došlo k poškození prosperity subjektů, aby se zabránilo vzniku sociálního nepořádku a aby tradiční organizace společnosti zůstala nedotčená. Osmanské hospodářství v raném novověku výrazně expandovalo, zejména v první polovině osmnáctého století. Roční příjem říše čtyřikrát kolísal mezi lety 1523 a 1748, upravený o inflaci.\nDo češtiny se také vžilo přirovnání "turecké hospodářství", které souvisí se sociálním, hospodářským a morálním úpadkem říše v 17. a 18. století.\nGalata ( Karaköy) a starý galatský most na Zlatý roh, cca 1880–1893\nOdhad populace říše 11 692 480 obyvatel pro období let 1520-1535 byl získán spočítáním osmanských domácností odvádějících desátek a počet následně vynásoben pěti. Z nejasných důvodů byla populace v 18. století nižší než v 16. století. Odhad 7 230 660 obyvatel pro první sčítání lidu, které se konalo v roce 1831, je považovaný za závažný podstav, protože toto sčítání mělo sloužit pouze k registraci možných vojenských branců.\nSčítání lidu na osmanských územích začalo až počátkem 19. století. Údaje z roku 1831 jsou k dispozici jako oficiální výsledky sčítání lidu, ale tato sčítání nepokrývala celou populaci. Počítalo pouze muže a nepokrývalo celou říši. Pro dřívější období jsou odhady velikosti a rozmístění populace založeny na pozorovaných demografických vzorcích.\nOkolo roku 1800 mohla populace dosahovat 25 až 32 milionů obyvatel. V evropských provinciích (především na Balkáně) tvořila přibližně 10 milionů, v asijských provinciích 11 milionů a v afrických provinciích přibližně 3 miliony. Hustota obyvatelstva byla vyšší v evropských provinciích - dvojnásobná než v Anatolii, která byla zase trojnásobná hustotě obyvatel v Iráku a Sýrii a pětinásobná hustotě obyvatel v Arábii.\nKe konci existence říše byla délka života odhadovaná na 49 let. Epidemie a hladomor způsobovaly velké demografické změny. V roce 1785 kolem jedné šestiny egyptské populace zemřelo na mor a populace Aleppa se v 18. století snížila o dvacet procent. Egypt mezi lety 1687 a 1731 zasáhlo šest hladomorů a Anatolii zasáhl poslední hladomor o čtyři desetiletí později.\nŘecké jazykové skupiny v Osmanské říši v roce 1910, žlutě spisovná řečtina, oranžově pontská řečtina, zeleně kappadocká řečtina.\nVzestup přístavních měst měl za následek seskupení populace a byl způsoben vývojem dopravních prostředků jako parníky a železnice. Urbanizace se zvýšila nejvíce v letech 1700 až 1922, kdy města rostla. Zlepšení zdravotních a hygienických podmínek je pro život a práci učinilo atraktivnějšími. Přístavní města jako Soluň v Řecku zaznamenala nárůst počtu obyvatel z 55 000 v roce 1800 na 160 000 v roce 1912. Dále Izmir, kde v roce 1800 žilo 150 000 obyvatel, narostl do roku 1914 na 300 000 obyvatel. Některé regiony měly naopak pokles počtu obyvatel - Bělehrad zaznamenal pokles populace z 25 000 na 8 000 obyvatel, a to především kvůli politickým sporům.\nEkonomická a politická migrace měla dopad na celou říši. Například ruské a rakouské anexe na Krymu a balkáně měly za následek velký příliv muslimských uprchlíků - 200 000 krymských Tatarů uprchlo do Dobrudže. Mezi lety 1783 a 1913 zaplavilo Osmanskou říši přibližně 5 až 7 milionů uprchlíků, z nichž nejméně 3,8 milionu pocházelo z ruských území. Některé migrace zanechaly nesmazatelné znaky, jako politické napětí mezi částmi říše (např. Turecko a Bulharsko), zatímco na jiných územích byly zaznamenány odstředivé účinky, zjednodušující demografické prvky vyplývající z různých skupin obyvatelstva. Ekonomika byla také postižena ztrátou řemeslníků, obchodníků, výrobců a zemědělců. Od 19. století značná část muslimů z Balkánu emigrovala do dnešního Turecka. Tito lidé se označují termínem Muhacir. Po řecko-turecké válce v letech 1922–1923 zaniklo na 3 000 let staré řecké osídlení v Pontu (Pontští Řekové) či v Kappadokii (Karamanlidi). Malou Asii opustilo okolo 1,5 milionu Řeků a Řecko opustilo přibližně 500 000 muslimů. V době pádu Osmanské říše v roce 1922 tvořili polovinu tureckého městského obyvatelstva muslimští uprchlíci z Ruska, Řecka a Balkánu.\nOsmanská turečtina byla oficiálním jazykem říše. Šlo oghuzský turkický jazyk, výrazně ovlivněný perštinou a arabštinou. Osmané měli několik vlivných jazyků: turečtinu, kterou mluvila většina lidí v Anatolii a většina muslimů na Balkáně, s výjimkou Albánie a Bosny; perštinu, kterou mluvili vzdělanci; arabštinu, používanou hlavně v Arábii, v severní Africe, Iráku, Kuvajtu, Levantě a částech Afrického rohu; a somálštinu v celé oblasti afrického rohu. V posledních dvou stoletích docházelo k omezení těchto jazyků, i když jim zůstaly specifické role: perština sloužila především jako literární jazyk pro vzdělané, zatímco arabština byla používána během náboženských obřadů.\nTurečtina ve své osmanské variantě byla vojenským jazykem i jazykem státní správy již od raných dob říše. Osmanská ústava z roku 1876 oficiálně upevnila úřední status turečtiny\nV osmanském císařském systému panovala hegemonická muslimská moc nad nemuslimskými obyvateli.\nAž do druhé poloviny 15. století měla říše křesťanskou většinu obyvatel pod vládou muslimské menšiny. Na konci 19. století začala nemuslimská populace v říši značně klesat, a to nejen kvůli odtržení mnoha území, ale také kvůli migraci. Podíl muslimů ve 20. letech 19. století činil 60%, postupně stoupal na 69% v 70. letech 19. století a v 90. letech 19. století vzrostl na 76%. Do roku 1914 bylo pouze 19,1% populace říše nemuslimských, většinou tvořeno Židy a křesťany, Asyřany a Armény.\nKaligrafie zobrazující jméno Boha, Mohameda a první chalífy, cca 1727 \nTurkické národy před přijetím islámu praktikovaly různé druhy šamanismu. Abbásovský vliv byl ve střední Asii zajištěn muslimským dobytím Transoxanie. Mnoho různých turkických kmenů - včetně Oghuzů, kteří byli předci Seldžuků i Osmanů - postupně konvertovalo na islám a toto náboženství počátkem 11. století přivlekli do Anatolie. Od založení Osmanské říše Osmané následovali maturidismus (islámská škola teologie) a hanífovský mazhab (islámská právní škola).\nMuslimské sekty považované za kacířské, jako drúzové, ismá'ílíja, alevité a alavité, byly řazeny za Židy a křesťany. V roce 1514 nařídil sultán Selim I. masakr 40 000 anatolských alevitů (Kyzylbašů), které považoval za pátou kolonu rivala - Safíovské říše. Selim byl také zodpovědný za bezprecedentní a rychlou expanzi Osmanské říše na Blízký východ, zejména díky dobytí celého egyptského Mamlúckého sultanátu. Tímto dobýváním Selim dále upevnil osmanské tvrzení, že je islámským chalífou, ačkoli se osmanští sultáni považovali ze chalífy od 14. století počínaje Muradem I. (vládl 1362 až 1389). Titul chalífy si osmanští sultáni drželi po zbytek funkčního období úřadu, které skončilo jeho zrušením 3. března 1924 Velkým národním shromážděním Turecka a exilem posledního chalífy Abdulmecida II. do Francie.\nV Osmanské říši byli křesťanům v souladu s muslimským systémem dhimmi zaručeny omezené svobody (například právo na bohoslužby). Kromě různých jiných zákonných omezení jim bylo zakázáno nosit zbraně nebo jezdit na koni, jejich domy nemohly překrývat ty muslimské. Mnoho křesťanů a Židů konvertovalo za účelem zajištění plného postavení ve společnosti. Většina však nadále praktikovala svá stará náboženství bez omezení.\nPodle systému millet byli nemuslimové považováni za předmět Říše, ale nepodléhali muslimské víře ani muslimskému zákonu. Například ortodoxní millet stále podléhal Justiniánově zákoníku, který v Byzantské říši platil 900 let. Největší skupině nemuslimských obyvatel (nebo dhimmi) islámského osmanského státu, pravoslavnému milletu, byla udělena řada zvláštních privilegií v oblasti politiky a obchodu a museli platit vyšší daně než muslimské subjekty. Výběr těchto daní (džizja) často provázelo špatné zacházení a krutosti.\nPodobné millety byly zřízeny pro osmanskou židovskou komunitu, která byla pod vedením osmanského hlavního rabína; arménské apoštolské společenství, které bylo pod vedením hlavního biskupa; a řadu dalších náboženských komunit. Někteří tvrdí, že millet je příkladem předmoderního náboženského pluralismu.\nVyobrazení kuřby vodní dýmky v Libanonu, tehdy součástí Osmanské říše\nOsmané přejali některé z tradic, umění a kulturních institucí v regionech, které si podmanili a přidali jim nový rozměr. Přijali četné tradice a kulturní rysy starších říší (v oblastech jako architektura, kuchyně, hudba, volný čas a vláda) a rozvíjeli je do nových forem, což vedlo k nové a výrazné osmanské kulturní identitě. Navzdory novým tradicím a slučování byla osmanská dynastie, podobně jako její předchůdci Rúmský sultanát a Seldžucká říše, co do kultury, jazyka a zvyků důkladně persianizována a proto byla říše popisována jako persianizovaná říše. Mezikulturní sňatky se na tvorbě charakteristické kultury osmanských elit podílely také. Ve srovnání s tureckou lidovou kulturou byl vliv těchto nových kultur na tvorbu kultury osmanských elit jasný.\nOtroctví bylo součástí osmanské společnosti a většina otroků byly zaměstnána jako domácí sluhové. Zemědělské otroctví, například jaké bylo rozšířeno v Americe, bylo relativně vzácné. Otrokyně se v říši prodávaly až do roku 1908. Během 19. století se říše dostala pod tlak západoevropských zemí, aby ukončila obchod s otrokyněmi. Politiky vyvinuté různými sultány v průběhu 19. století se pokoušely omezit obchod s osmanskými otroky, avšak otroctví mělo po staletí náboženskou podporu, takže otroctví nebylo v říši nikdy zrušeno.\nMor zůstal hlavní pohromou v osmanské společnosti až do druhé čtvrtiny 19. století. Mezi lety 1701 a 1750 bylo v Istanbulu zaznamenáno 37 větších a menších morových epidemií a 31 mezi lety 1751 a 1801.“\nOsmané si osvojili perské byrokratické tradice a kulturu. Sultáni také významně přispěly k rozvoji perské literatury.\nV Osmanské říši každý millet vytvořil školský systém sloužící svým občanům. Vzdělání se proto ve velké míře dělilo na etnické a náboženské linie: Několik nemuslimů navštěvovalo školy pro muslimské studenty a naopak. Většina institucí, které sloužily všem etnickým a náboženským skupinám, vyučovaly ve francouzštině nebo jiných jazycích.\nDvě hlavní dělení osmanské písemné literatury jsou poezie a próza. Poezie byla zdaleka dominantnější. Osmanská próza až do 19. století neobsahovala příklady fikce: neexistovaly protějšky, jako například evropský romantismus, povídky nebo román. Analogové žánry však existovaly v turecké lidové literatuře i v divanské poezii.\nŘOUTIL M., KOŠŤÁLOVÁ P., NOVÁK P., Katastrofa křesťanů. Likvidace Arménů, Asyřanů a Řeků v Osmanské říši v letech 1914–1923, nakl. Pavel Mervart, edice Pro Oriente, Červený Kostelec 2017.\nMARTYNÁKOVÁ, Darina. Vývoj držby půdy v Osmanské říši. Historický obzor, 2002, 13 (11/12), s. 272–280. ISSN 1210-6097.\nRUDOVÁ, Žofie. Turecké cechy. Historický obzor, 2000, 11 (11/12), s. 242–247. ISSN 1210-6097.\nStátní znak Osmanské říše\nObrázky, zvuky či videa k tématu Osmanská říše na Wikimedia Commons\nThis page is based on the Wikipedia article Osmanská říše; it is used under the Creative Commons Attribution-ShareAlike 3.0 Unported License (CC-BY-SA). You may redistribute it, verbatim or modified, providing that you comply with the terms of the CC-BY-SA.


Vyrábíme skládačku v Photo Studiu 10 od Zoneru - Digineff\nVyrábíme skládačku v Photo Studiu 10 od Zoneru\nby Ondřej Neff on 15. 1. 2008\nNěkdy potřebujeme udělat jednoduchou skládačku, třebas jako novoročenku (už brzy bude Nový rok 2009!) anebo pro webové účely. Ideální je samozřejmě Photoshop, ale v lecčem nám pomůže i obyčejný ZPS 10. Podívejme se, jak na to.\nUvedu konkrétní příklad. Spravuju webovou stránku obce, kde bydlím. Stránka má svoje záhlaví, ve kterém je obrázek, složený z maličkých obrázků. Snažím se je občas obměňovat. Vypadá to nějak takto:\nObrázek má poměr stran 600 na 70 pixelů. V první fázi si tedy musíme vytvořit „plátno“ s tímto poměrem stran. Děláme to v editoru, volbou soubor->nový. Tam je problém s nastavením velikosti. Tato funkce vede k pevnému nastavení pixelů šířka x výška. V podstatě je lepší nastavit tento nový dejme tomu na šířku 2000 pixelů, pak volím funkci oříznout (klávesa C) a ve volbě pevný poměr napíšu 600 šířku a 70 výšku. Získám tím potřebnou nudli. Tím jsme připravili plátno, čistě kvůli přehlednosti jen s jednou barvou. Opravdu na tom nezáleží, protože obrázky stejně celý podklad přemáznou.\nNásleduje nejbolestnější část – přemýšlení.\nV Photoshopu, Paint Shop Pro, Gimpu nebo jiném bitmapovém editoru zvládajícím vrstvy či objekty bychom měli volnou ruku. Zato v ZPS 10 musíme postupovat najisto – jakmile totiž jednou obrázek vložíme, lze se vrátit zpátky, ale nelze jím volně laborovat. Je třeba si připravit sérii fotek, kterou chceme do skládačky vložit. Výsledek vypadá asi takto:\nUsnadníme si život, když uděláme výřezy a pak výšku vybraných oříznutých fotek srovnáme s výškou „plátna“. Rozhodneme se, jak budeme skládačku dělat. Pokud odleva, pak musíme stanovit u každého dílčího obrázku jeho levý kraj. Ten budeme pasovat na už vložený stávající obrázek. A jedem:\nVšimněte si, že je možno měnit formát i mimo formát základního obrázku (viz přerušovaná čára nad středním snímkem). Ale jakmile jednou vložíme snímek do „mateřského“ snímku, je to hotovo \_'(samozřejmě, že ZPS umožňuje zpětné kroky, dokud neuložíme snímek Ctrl+S.) Takto nasázíme dílčí snímky na „mateřskou fotku“ a výsledek je asi takový:\nSamozřejmě je možno volit jiný formát, jinou skladbu – ale podstata je v postupném skládání snímků. Ještě mohu upozornit, že vkládané snímky lze udělat postupně průhledné – a také okraje lze nastavit. Škoda, že ty vložené dílčí snímky nelze uložit v onom snímku v nějakém ZPS formátu, ale to už by byly vrstvy a bylo by to „o něčem jiném“. Takhle je to dětinsky jednoduché a přímočaré. Pokud by někdo přece jen měl nějaké nejasnosti, zde je


Hledáte pronájem bytu 2+1 Tachov\nZajímá Vás rychlé a dostupné bydlení? Nechcete vynakládat vysoké částky na pořízení nemovitosti a přece kvalitně bydlet? Víte, kde máte po ruce vše podle čeho se můžete v klidu rozhodnout? Při získávání informací použijte Váš oblíbený realitní portál Origo reality. Vybírejte s pečlivostí sobě vlastní, kontaktujte inzerenta, zajistěte si prohlídku a při troše štěstí se můžete ihned stěhovat do bytu na pronájem 2+1 Tachov. Při prohlídce se neváhejte fundovaně ptát na všechny otázky, které Vás zajímají. Nechte si ukázat rozpis nákladů na jednu osobu. Vyptejte se na sousedy a na fungování bytového domu. Trvejte na předložení veškerých dokumentů k nemovitosti, ať víte, kdo Vám poskytuje pronájem bytu 2+1 Tachov.\nObjevte byty 2+1 Tachov k pronájmu\nPřed podpisem smlouvy si ujistěte, zda Vám nabízí nájemní vztah majitel. Mnohdy se stává, že byt pronajímá nájemník. Je nutné zjistit, zda má povolení majitele objektu přenechat byt do užívání jiné osobě. A za jakých podmínek je k tomu oprávněn. V takovém případě se totiž jedná o podnájem bytu 2+1 Tachov. Hlavní nevýhodou tohoto vztahu je, že podnájemní smlouva může zaniknou v případě ukončení nájmu bytu mezi majitelem a nájemníkem a to ihned bez výpovědní lhůty.\nNajít pronájem bytu 2+1 Tachov bez realitky a bez kauce?\nDnes již nereálné. Pro nájemníky nese pronájem nemovitosti určitá úskalí. Jednou z nich je složení vratné jistoty. Dříve známé jako kauce. Tuto podmínku stanovují majitelé objektů pro ochranu svého majetku. Je dobré připomenout, že podle NOZ se jistota úročí. O této problematice se více dozvíte v článku Jistota (kauce) se úročí. Preferujete bydlení od přímého majitele? Tak buďte ostražití. Dobře si rozmyslete jakou smlouvu podepíšete. Nechte si ji zkontrolovat právníkem nebo zkušeným odborníkem z oblasti realit. Ušetří Vám mnoho starostí a komplikací. Proto není moc moudré hledat podnájem bytu 2+1 Tachov bez realitky a provize.\nPronájem bytu 2+1 Tachov bez provize?\nČím dál tím více nemovitostí pronajímají majitele ve spolupráci s realitním agentem. Při získání této nabídky musí zájemce uhradit i provizi realitce. Někdo vidí tuto platbu jako naprosto zbytečnou. A za co vlastně realitce platíme? V prvé řadě je potřeba říci, že podmínky nájmu stanovuje pronajímatel. Stejně tak kdo platí realitce provizi. Její součástí jsou náklady spojené se zprostředkováním pronájmu bytu 2+1 Tachov. Jako jsou smlouvy, inzerce, prohlídky a asistence při stěhování. Výše provize je stanovena převážně jako jeden měsíční nájem bez poplatků. Mnoho zájemců hledá pronájem bytu bez realitky 2+1 Tachov.\nLevné byty na pronájem 2+1 Tachov a jejich dispozice


D-Link představuje vysokorychlostní bezdrátové mosty s dosahem až 20 km - FeedIT.cz\nŘešení point-to-point nebo point-to-multipoint jsou vhodná k přemostění venkovských oblastí nebo náročného terénu stabilním vysokorychlostním připojením na velké vzdálenosti\nD-Link DAP-3711 a DAP-3712\nČeská republika 15. října 2021 – Společnost D-Link, globální lídr v oblasti síťových technologií a bezdrátové komunikace, přestavuje dvě nová zařízení pro spolehlivé a rychlé bezdrátové přemostění sítí na velké vzdálenosti. Nové bezdrátové mosty s dosahem až 5 km Wireless AC (DAP-3711) a s dosahem až 20 km Wireless AC (DAP-3712) byly navrženy tak, aby nabídly vysoce stabilní a rychlé připojení dříve nedostupným oblastem v městském i venkovském prostředí.\nmožnost bezdrátového přemostění sítí do 5 nebo do 20 km;\nsměrové antény s vysokým ziskem pro rychlé a stabilní pokrytí na velké vzdálenosti;\nvysoká rychlost připojení a konzistentní pokrytí, které filtruje rušení využitím technologie TDMA;\nvodotěsný a prachotěsný kryt s krytím IP66 umožňuje nasazení v náročných venkovních podmínkách;\nnapájení PoE (přes Ethernet) umožňuje snadnější instalaci s napájením a síťovým připojením za použití jediného kabelu;\npřepěťová ochrana 8 kV chrání síť před neočekávaným přepětím, například při úderu blesku;\nblesková rychlost 5 GHz bezdrátové sítě AC až do 867 Mbps;\n128bitové šifrování kvůli bezpečnější síti.\nNové Wireless AC Bridges DAP-3711 a DAP-3712 od D-Linku jsou nyní k dispozici v České republice a na Slovensku prostřednictvím sítě prodejců IT a systémových integrátorů za doporučené maloobchodní ceny 4 469 Kč/169 eur (DAP-3711) a 5 229 Kč/199 eur (DAP-3712), včetně DPH. Další informace získáte v místní pobočce D-Link na adrese https://eu.dlink.com/cz/cs.\nPrevious postASUS Vivobook 15 OLED začíná prodávat v Česku\nNext postKomplikovaná IT prostředí firem se stala kvůli pandemii druhým nejvážnějším bezpečnostním problémem


Bezpečně na ostrově líbánek: ERA zprovoznila systém na letišti Čedžu v nejoblíbenější dovolenkové destinaci Jižní Koreje... - Pardubice ŽIVĚ\nPardubice / Jižní Korea – Mezinárodní letiště na sopečném ostrově Čedžu je druhé nejvytíženější v Jižní Koreji. Čedžu, přezdívaný honeymoon Island, je totiž oblíbeným místem nejen pro líbánky a rodinné prázdniny, ale také pro obchodní jednání konaná v místním golf-resortu. Ke zvýšení bezpečnosti hustého leteckého provozu na „korejské Havaji“ nově přispěje letištní systém NEO od ERA, který byl letos uveden do provozu. Je to již třetí projekt ERA pro řízení letového provozu v této zemi po letišti Incheon v Soulu a WAM systému v Yangyangu.\nČedžu je hlavní město provincie Čedžu, ležící na ostrově v pásu mezi Japonským a Žlutým mořem – geograficky je součástí Východočínského moře jižně od korejského pobřeží. Katastr města zabírá celou severní polovinu ostrova, provincie zahrnuje i souostroví Čchudža několik desítek kilometrů severně od hlavního ostrova. Celkem zde žije přes 670 000 obyvatel. Klima je subtropické, a město proto slouží jako turistický resort, nachází se zde mnoho hotelů a kasin. Každoročně Čedžu navštíví přes 4 miliony turistů z Jižní Koreje, Japonska a Číny. Zdejší mezinárodní letiště Čedžu ležící na pobřeží severozápadně od centra města je z tohoto důvodů druhým nejrušnějším letištěm v zemi po soulském Incheonu.\n← Pardubice jdou do roku 2022 s rekordním rozpočtem…\nNa Svojanově vzali restaurátoři na obnovu stropů praky… →


Brněnské výstaviště je od svého zrodu až do současnosti z hlediska veřejné dopravy primárně odkázáno na tramvajovou trať. Ulicí Hlinky přiléhající k výstavnímu areálu na severní straně vede elektrická kolejová dráha již od roku 1900. Kolejiště směrem k Mendlovu náměstí vedlo až do roku 1965 kolem brněnského pivovaru, poté byla tramvajová dráha z této části přemístěna na dnešní ulici Veletržní. Spojení původní trati v ulici Hlinky a nově zřízené dráhy v ulici Veletržní a také celkové zrychlení dopravy zajišťuje železobetonový most klenoucí se nad silniční komunikací navržený architektem Františkem Kočím.\nTen stál i za tehdejší urbanistickou koncepcí přestavby Mendlova náměstí a jeho blízkého okolí. Přestavba této lokality v centru města Brna byla žádoucí již dlouhá léta, nad její podobou se však dodnes hojně diskutuje. Proměna Starého Brna byla totiž v šedesátých letech 20. století dosti radikální. Historické struktury byly ve velkém měřítku zdemolovány a násilně tak ustoupily rozvíjející se městské dopravě a sídlišti. Z Mendlova náměstí se stal stěžejní dopravní uzel, jenž vytlačil starší architektonické dominanty.\nTramvajový most architekta Františka Kočího je vizuálně atraktivní ukázkou mostové architektury v tehdejším Československu. Železobetonový předpjatý most o šířce 9 metrů se dvěma kolejišti měl původně mít jednoduchý půdorys, jeho nevhodné vyústění u půlkruhově koncipovaného hlavního vstupu na výstaviště a blízkost letohrádku Mitrovských však předznamenaly jeho zakřivenou dispozici. Most není zajímavý pouze svým zakřivením, nýbrž i proměnnou tloušťkou nosníku, která se v cestě od jedné závěrné zdi ke druhé mění, přičemž její nejužší bod je ve středu mostního otvoru. Ojedinělost tohoto mostu s přemostěním bez jediného pilíře spočívá taktéž ve značném úhlu jeho stoupání, což na konstrukční a statické řešení kladlo vysoké nároky. Jeho výstavba trvala pouhých šest měsíců a vyšla na 2,1 milionu korun, dobrý technický stav si bez vážnějších oprav zachoval dodneška\nD173 Samoobsluha na Mendelově náměstí\nD125 Nákupní centrum A\nD174 Bytové domy\nBAM > Objekty > D128 - Most tramvajové dráhy ve Veletržní ulici


Co zabalit na tábor? – 2. turnus LDT Jankov\nMilí rodiče, případně starší táborníci,\nrádi bychom vám poradili, co zabalit s sebou na tábor 🙂\n20 dní je poměrně dlouhá doba, běžně se celý den pohybujeme v přírodě a často se ušpiníme, zmáčíme a zpotíme. Proto na tábor doporučujeme oblečení spíše starší, u kterého nebude vadit, když se poničí. Zároveň prosíme, aby s sebou malí i velcí táborníci měli dostatek spodního prádla a ponožek.\nVelmi doporučujeme kvalitní obuv. Nemusí být drahá, ale určitě v dobrém stavu. Na chození po lese jsou dobré pevnější boty, pro sporty se hodí právě tenisky a určitě v letním vedru každý ocení sandály a ve sprše žabky. Zároveň nemáme úplně dobré zkušenosti s tzv. crocskami, které mají volnou patu, protože pohyb v nich je problematický a jsou často zdrojem úrazů. I když doufáme, že léto bude stejně teplé a bez deště jako loni, přesto musí mít děti s sebou také holínky, případně pevné nepromokavé boty.\nMezi věci, na které byste neměli zapomenout, patří hygienické potřeby přiměřené věku dítěte, ručník a osuška, lahev (nejlépe PET 0,75 l), batůžek na výlety a věci na spaní. Věci uložte do vhodného zavazadla označeného jménem dítěte, přiložte seznam věcí. Ideální je, když budete balit společně, aby dítě svoje věci poznalo 🙂 U dětí do 10 let prosíme, aby byly věci podepsané.\n1x pláštěnka, popř. ještě nepromokavá bunda\n1x holínky (nebo pevná nepromokavá obuv)\n2x sportovní obuv (pro sport i turistiku)\n1x pantofle (jako přezůvky, popř. do sprchy)\n1x pokrývka hlavy\n1x sportovní bunda\n1x teplý svetr nebo mikina\n20x spodní prádlo\nPET láhev na tekutiny (ideálně 0,75l)\nhygienické potřeby dle věku dítěte\nspací pytel označený jménem (pro děti od 9 let věku)\nlátkový nebo síťový prodyšný pytel na špinavé prádlo\nsprej proti hmyzu (repelent)\ndopisní papír/pohlednice a známky\npeněženku na drobné mince


Lékárnička na parapetu: sedm léčivých rostlin pro domácí pěstování - Rhythms Media.ink\nLékárnička na parapetu: sedm léčivých rostlin pro domácí pěstování\nLéčivé rostliny nejsou jediné, které rostou ve volné přírodě. Na parapetu - v květináčích si můžete po celý rok pěstovat vlastní lékárnu. Naturopath Olena Svitko hovoří o sedmi nejužitečnějších léčivých rostlinách v květináčích. Na parapetu jí roste minizahrada léčivých rostlin.\nToto jsou babiččiny „rolky“, další název, který je pelargonium. Existují stovky odrůd s různými druhy květů a listů. Některé druhy jsou zvláště užitečné při různých onemocněních a tato rostlina měla pověst „lékaře“ pro 100 nemocí.\nVoňavé pelargonium, jehož listy vyzařují aroma citronového balzámu a citronu, chrání před infekcemi v místnosti. Listy, květy a stonky lze sklízet kdykoli. Používají se k kloktání, posilování vlasů a zastavení průjmu.\nGeranium se také používá k normalizaci krevního tlaku a hormonálního pozadí u žen, jako diuretikum a antihelmintikum, na podporu štítné žlázy.\nNálev se připravuje následovně: 1 lžíci sušených a nasekaných listů s květinami nalijte sklenici vody a namočte do parní lázně po dobu až 5 minut. Po vychladnutí přeceďte a před jídlem si vezměte lžíci. Vlasy se umyjí slabším roztokem. Do čaje se přidávají prášky z listů a květů.\nPo kadeřích je to nejoblíbenější rostlina mezi generací našich matek a babiček. Předpokládá se, že aloe je nutností v každém domě. Protože když dojde k popálení nebo nevyléčitelné ráně, stačí odříznout list z keře v květináči a aplikovat dužinu na bolestivé místo. Aloe lze umýt, aby byla pokožka hladká bez zánětu. Aloe lze použít k léčbě gastritidy, kašle, pokud z něj šťáva typizuje med. Alkoholická tinktura z přízemních listů této šťavnaté látky může snížit výskyt akné na ramenou a zádech. Živiny v aloe se aktivují, pokud jsou listy uchovávány v chladu - proto je vložte na několik dní do chladničky a poté ošetřete.\nNejjednodušší způsob, jak připravit šťávu z aloe za studena, je mlýnek na maso. Stačí rozdrtit a dužinu nebo nalít vodku nebo med. Poté uchovávejte v chladničce. Šťáva s medem by měla být vypita 1 polévková lžíce na prázdný žaludek. Kromě toho, že se žaludeční sliznice hojí rychleji, tělo dostane jedinečnou sadu biologicky aktivních látek, vitamínů a stopových prvků. Pokud přidáte ořechy a budete jíst večer na lžíci, prospěje to očím.\nTato rostlina se nazývá ženský ženšen a bylina nesmrtelnosti, která se množí listy. Může se jíst jeden den na listu, aby se normalizovaly ženské hormony - jsou chutné i v salátu. Ve složení má tato část mnoho společného s ženšenem. Bylinkáři jej často používají k úlevě od cukrovky. Ginostema je vynikající adaptogen pro chronickou únavu a je jednou z deseti rostlin, které posilují. Obecně má gynostema silný regenerační účinek na játra a cévy, stimuluje imunitní systém. V Číně se čaj vaří z gynostem.\nTato rostlina souvisí s aloe. Šťáva z listů Kalanchoe je vhodná k léčbě všech kožních problémů, až po vředy a proleženiny. Tekutina dobře léčí popáleniny, šťáva se také vštípí do nosu nachlazení u dětí. Šťáva z Kalanchoe čistí krev toxinů a posiluje stěny cév.\nPokud jsou v ústech vředy, stomatitida, stačí žvýkat list Kalanchoe jednou denně. Sinusitida pomine, pokud si do nosní dírky nakvapkáte 2–3 kapky. Kloktání šťávy pomůže vyrovnat se s angínou. Šťáva dobře pomáhá při ženských problémech - v případě drozdů lze do pochvy vložit tampon namočený v čerstvé šťávě a během kojení do prsou.\nJedná se o velmi populární pokojovou rostlinu, stejný biostimulátor jako aloe a kalanchoe. Jmenuje se voňavá kolize. Toto je bylina, „knír“ se používá v mnoha receptech. Aby látka „dozrála“ v kmeni a listech, vousy rostou do 9 segmentů. Zralost lze pochopit podle fialové barvy.\nZ onemocnění žaludku a slinivky břišní vypijte odvar z listů. Jeden velký list vystačí na 0,5 litru vody. Dušený vývar lze vypít před jídlem na 2 polévkové lžíce. U onemocnění ledvin byste si měli připravit dvakrát slabší odvar. Zlatý knír je užitečný při nemocných kloubech a radikulitidě. Účinek rostliny je však tak silný, že zlatý knír nelze použít v přítomnosti nádorů a cyst, aby nedošlo k provokaci jejich růstu.\nDoporučuje se dávat mladým lidem, kteří chtějí mít zdravé děti. Podle ajurvédy harmonizuje fikus energii domu.\nListy fíkusu vylučují mléko, které tře klouby. Je jedovatý, takže ho nemůžete vypít. Ale alkoholová tinktura je pro starší lidi užitečná pro kolena. Šťáva z listů fikusu také pomáhá rozpouštět hematomy a vředy.\nTento kaktus obsahuje hodně vitaminu C, vápníku a draslíku. Opuncie má schopnost léčit bolesti žaludku, onemocnění jater, normalizovat hladinu cholesterolu a cukru v krvi.\nList lze řezat, plnit alkoholem a užívat 2-3 kapky na lžíci vody, aby se rozpustily cysty ve štítné žláze. Pichlavá hruška má tenké trny, takže je lepší ji držet dál od dětí.\nTyto léky by měly být předem konzultovány s lékařem.\nKryoterapie: je užitečné zmrazit? 17.11.2020


Historická anomálie: Vesnice Llívia patří Španělsku, ale už od 17. století se nachází ve Francii | Reflex.cz\nHistorická anomálie: Vesnice Llívia patří Španělsku, ale už od 17. století se nachází ve Francii\narb6. února 2015 • 17:00\nI v Evropě se pořád vyskytují zajímavé geografické a historické anomálie. Jednou z nich je vesnice Llívia. Je katalánská, patří Španělsku, ale je zcela obklopena územím francouzského departementu Pyrénées-Orientales. Jak je to možné?\nV roce 1659 byl mezi Španělskem a Francií uzavřen takzvaný Pyrenejský mír a tehdy Španělsko předalo sousední zemi 33 vesnic, jenže Llívia měla městská práva a smlouva se tím pádem na ní nevztahovala. Protože se jedná o malé území s malým počtem obyvatel (dnes jich má vesnice přes 1600), zůstalo tak cizí území bez větších problémů uvnitř Francie. Navíc dnes hranice neexistují a měna (euro) je společná.\nLlívia se nachází v pyrenejském údolí, lidi sem jezdí v zimě lyžovat a v létě je to populární místo pro horské túry a cyklistiku. Prakticky každý zde navštíví lékárnu Esteve, která patří mezi vůbec nejstarší lékárny v Evropě a slouží i jako muzeum.


Infekce Lukáš 12.5.2017\nDobrý den, byla mi zjištěna Mykoplasma v moč trubici. Bužel než se na to přišlo, vedl jsem s přítelkyní klasický milostný sex. Tak bych se chtěl zeptat jestli je možný přenos na partnerku orálním stykem. Případně jak se to může projevit nebo kam na preventivní vyšetření zajít.\nDobrý den, při pohlavním styku je možný přenos mykoplazmat na partnera... Doporučuji Vaší partnerce požádat o vyšetření svého gynekologa a pokud měla s Vámi i orální sex, tak i u svého praktika o výtěr z krku. Pokud bude mít také pozitivní vyšetření, je nutné přeléčení obou zároveň.


EU se nesmí dělit na východ a západ, úspěšná bude, jen když bude jednotná, řekl v Praze Macron. S Babišem se poté prošel po Karlově mostě | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\nEU se nesmí dělit na východ a západ, úspěšná bude, jen když bude jednotná, řekl v Praze Macron. S Babišem se poté prošel po Karlově mostě\nPremiér Andrej Babiš provedl francouzského prezidenta Emmanuela Macrona centrem Prahy. autor: ČTK\n26. 10. 2018 21:00 / 4 minuty čtení\n100 let republiky Macron Emmanuel Zeman Miloš Babiš Andrej diplomacie\nEvropská unie se nesmí dělit na východ a západ, úspěšná bude jen tehdy, když bude jednotná. Při návštěvě Prahy u příležitosti stého výročí založení Československa to řekl francouzský prezident Emmanuel Macron. Před jednáním s českým premiérem Andrejem Babišem (ANO) také vyzdvihl společný zájem Česka a Francie na vybudování společné evropské obrany. EU podle něj při zajištění bezpečnosti svých občanů nesmí spoléhat na žádnou jinou velmoc.\n"Přeji si, aby ČR a Francie spolupracovaly v Evropě, aby ukázaly, že tady neexistuje rozdělení mezi východem a západem, je tady jedna jediná Evropa. Právě pokud budeme jednotní, tak se nám podaří přinášet konkrétní řešení v oblasti investic, podaří se nám zvýšit konkurenceschopnost Evropy v oblasti obrany, ekologie," řekl Macron.\nPodle úřadu vlády mluvili Babiš s Marcronem v pátek především o spolupráci mezi ČR a Francií, která se na základě strategického partnerství prohlubuje například v oblastech dopravy, průmyslu, kultury či vzdělávání. Tématem byla také aktuální evropská agenda.\n"Věřím v Evropu, která nás bude více chránit, která bude svrchovanější. Je třeba, aby Evropa chránila své obyvatele, aby nespoléhala na tu či onu velmoc," řekl francouzský prezident.\nMacron, který je na první oficiální návštěvě Česka, a Babiš také ocenili dlouhodobou spolupráci mezi oběma státy. Mluvili o jejím prohloubení zejména v digitalizaci nebo vědě a výzkumu.\nV sobotu oba státníci navštívili francouzské velvyslanectví v Praze, zamířili i do nedalekého Lichtenštejnského paláce a prošli se po Karlově mostě. Macronův program v Praze uzavřela návštěva Národní galerie, která v nové expozici ukazuje díla tzv. francouzské sbírky.\nExpozice obsahuje díla Clauda Moneta, Augusta Renoira, Paula Cézanna, Paula Gauguina, Vincenta van Gogha, Pabla Picassa či Georgese Braqa. Sbírka, kterou pro Národní galerii nakoupil stát před 95 lety za tehdejších šest milionů korun, má dnes hodnotu přibližně 45 miliard korun.\nZ Prahy Macron odlétá do Istanbulu, kde bude jednat s německou kancléřkou Angelou Merkelovou, tureckým prezidentem Recepem Tayyipem Erdoganem a ruským prezidentem Vladimirem Putinem o konfliktu v Sýrii.\nV pátek navštívil francouzský prezident slovenské hlavní město, kde jednal s prezidentem Andrejem Kiskou a s premiérem Petrem Pellegrinim. V Bratislavě rovněž odmítl dělení Evropy na západní a východní část. Varoval také před únavou obyvatel z evropského projektu. Na Pražský hrad dorazil v pátek v podvečer se zhruba čtvrthodinovým zpožděním.\nPodle AFP Macron hledá nové spojence pro své plány na reformy Evropské unie a chce také obnovit vztahy se středoevropskými zeměmi, do nichž francouzští prezidenti příliš často nejezdili. Paříž, Praha a Bratislava se kromě otázky společné evropské obrany shodují také ve věci zdanění internetových gigantů.\nOslavit sto let od založení Československa přijel do Prahy také francouzský prezident @EmmanuelMacron. V Kramářově vile jej přivítal premiér, který ocenil vzájemnou spolupráci a pevné historické i současné vztahy. „Jsem přesvědčen, že se budou dál rozvíjet,“ řekl @AndrejBabis. pic.twitter.com/f284rJopR2\n— Úřad vlády ČR (@strakovka) 26. října 2018\nVe Francii vzbudila pozornost informace, že český investor Daniel Křetínský se stal menšinovým akcionářem francouzského deníku Le Monde. Zpráva o majetkových změnách v tradičním francouzském deníku vyvolala obavy o jeho nezávislost a budoucnost.\nMacron v pátek v Bratislavě řekl, že novináři musejí pracovat svobodně bez ohledu na to, kdo vlastní jejich redakci. Zdůraznil, že v konkrétním případě mu nepřísluší vyjadřovat se k osobě investora, pokud ten dodržuje zákon.\nFrancouzský prezident Emmanuel Macron se v pátek v podvečer na Pražském hradě setkal i s prezidentem Milošem Zemanem. Jednali mimo jiné o aktuálním vývoji v EU a situaci na Blízkém východě, uvedl prezidentův mluvčí Jiří Ovčáček.\nČeský a francouzský prezident na své schůzce mluvili také o spolupráci obou zemí v ekonomické oblasti včetně energetiky, uvedl Ovčáček na Twitteru. Francouzská EDF patří podle dřívějších informací mezi šest firem, které se zajímají o výstavbu nových jaderných bloků v Česku.\nZeman podle svého mluvčího rovněž podpořil české firmy usilující o státní zakázky ve Francii a požádal o podporu projektu kanálu Dunaj-Odra-Labe, jehož je příznivcem.\nZatím posledním francouzským prezidentem, který přijel do Prahy, byl v roce 2016 Macronův předchůdce François Hollande. Macron je v úřadu od loňského května.\nČeský prezident Miloš Zeman se svým francouzským protějškem Emmanuelem Macronem.\nAndrej Babiš se o návštěvu Emmanuela Macrona snažil skoro rok. Bránila jí situace na české politické scéně, která Francouzům vadila\nPremiér Andrej Babiš (ANO) začal snít o tom, že do Prahy "dostane" francouzského prezidenta Emmanuela Macrona ihned poté, co se loni v prosinci...


Útěk z domova problémy nevyřeší. Pokud vám rodiče nenaslouchají, zkuste jim napsat dopis | Rádio Junior\nÚtěk z domova problémy nevyřeší. Pokud vás doma neposlouchají, zkuste jim napsat dopis\nNapadlo vás někdy, že by bylo lepší, kdybyste utekli z domova, aby se o vás rodiče začali zajímat? Psycholožka Bára Downes to rozhodně nedoporučuje.\nOdchodem byste jen roztočili ještě horší spirálu problémů a navíc byste mohli ohrozit svůj život. Když vás doma nikdo neposlouchá, zkuste třeba napsat své pocity do dopisu a ten dát rodičům přečíst.\nProč je někdy dopis lepší než rozhovor? Poslechněte si celý Klub Rádia Junior a dozvíte se to. Bára Downes a Romana Růžičková se taky zaměřily na únosy dětí, které se sice u nás naštěstí nedějí často, ale i tak je dobré vědět, na co a na koho si dát pozor.\nZpátky do školy! Někdo se těší, někdo má strach. Myslíte si, že jste nejhorší ze všech a vůbec vám to po online výuce nepůjde? Tak se na to podíváme.


Reforma společného základu | Filozofická fakulta Univerzity Karlovy\nFF > Studium > Bakalářské a magisterské studium > Reforma společného základu\nReforma společného základu byla vedle realizované reformy doktorského studia jedním z hlavních bodů programu děkanky Mirjam Fried. Dotýká se obecnějšího problému společné výuky, což znamená výuky zajišťované pro více oborů. Kurzy společného základu představují společnou výuku v užším slova smyslu, totiž ve smyslu užší profilace absolventa celé fakulty, nikoli jen jejích oborově spřízněných částí. Jako takový byl vlastní návrh vázán na průběžnou diskusi několika obecných otázek, totiž:\nCo dělá soubor oborů aktuálně vyučovaných či vyučováníhodných na FF UK fakultou, a to konkrétně fakultou filosofickou?\nCo FF UK odlišuje od ostatních fakult UK, zvláště fakult sociálněvědné a humanitní orientace?\nJaké jsou v této oblasti relevantní zkušenosti z civilizovaného světa?\nZákladní materiál návrhu reformy společného základu (dále zpravidla jen „návrh“), který na tyto otázky stručně reaguje a otevírá tak prostor pro jejich další diskusi, byl vypracován komisí ve složení: doc. Vojtěch Kolman (předseda), dr. Renata Landgráfová, prof. Petr Bílek, doc. Petr Zemánek, dr. Eva Lehečková, dr. Jakub Jirsa. Výsledný text návrhu lze nalézt zde: Reforma SZ.\nPo schválení kolegiem děkanky (5. 1. 2016) byl návrh podobně jako v případě reformy doktorského studia široce diskutován: byly do něj promítnuty studentské evaluace z několika předchozích let, byl projednán na studijní komisi dne 12. 2. 2016 a byl rozeslán k připomínkování vedoucím základních součástí dne 15. 3. 2016. Jejich připomínky byly vypořádány a toto vypořádání rozesláno vedoucím základních součástí dne 5. 7. 2016, viz zde: Pripominky_k_reforme_SZ_a_odpovedi_na_ne. Zároveň byl vedoucím základních součástí rozeslán rozpise nejbližších kroků, které budou v rámci reformy podniknuty a které se týkají studijních plánů, viz zde: Reforma SZ – konkrétní kroky. O některých změnách, které se dotknou již i stávajících studentů, byli tito studenti informováni e-maily v polovině září 2016, viz zde: Reforma společného základu – dopad na stávající studenty.\nNávrh sám nemá charakter definitivního dokumentu, ale jedná se úmyslně o první z dalších kroků, které bude třeba provést a kontinuálně provádět. Sama reforma nemůže být chápána jako jednorázový akt, ale jako neuzavřený proces, pro nějž musí být na fakultě – stejně jako pro jakoukoli mezioborovou spolupráci – průběžně vytvářeny vhodné podmínky. Jedním z prostředků, jenž první kroky takto pojaté reformy umožní, jsou programy OP VVV, z nichž bude v letech 2017-2018 financováno pilotování nových forem či typů kurzů do společného základu zařazených.\nKONKRÉTNÍ KROKY VEDOUCÍ K REFORMĚ\nZ hlediska profilu absolventa se jedná jednoznačně o volitelný předmět v rámci společné nabídky předmětů. Je třeba směřovat k tomu, aby tato nabídka byla bohatá, dobře personálně i infrastrukturně zajištěná, jak je tomu v západních zemích. Předpokládá se, že v budoucnu převezme celou organizaci kurzu rektorát. Jelikož zařazením TV do volitelných předmětů se nezmění profil absolventa, může být jeho vyřazení z nabídky promítnuto již do stávajících akreditací. Podpora tělesné výchovy ze strany fakulty bude nadále probíhat jednak zvýšenou kreditovou dotací volitelných kurzů.\nKonkrétní podniknuté či plánované kroky jsou tyto:\nPředmět byl ze společného základu vyškrtnut, a to se zpětnou platností.\nZákladním součástem bylo nabídnuto, aby v případě, že to uznají za vhodné, nechaly ve svých plánech tělesnou výchovu jako povinnou.\nV rámci volitelných předmětů budou všem kurzům tělesné výchovy zvýšeny kredity z 1 na 2 kr., resp. na 3. kr. v případě čtrnáctidenních pobytových kurzů.\nBude zajištěna propagace těchto kurzů v období zápisu předmětů.\nJelikož jazyková závislost a senzitivita vůči jazyku je pro humanitní vědy typická jak ve výuce, tak ve vědě, kde neplatí např. jednostranné omezení na angličtinu jako univerzální médium, je z hlediska profilu absolventa podstatné systematicky podporovat jazykovou vzdělanost jako samostatný cíl. Stávající povinnost jednoho cizího jazyka bylo proto rozhodnuto rozšířit na jazyky dva, kdy druhý by byl požadován pouze v pasivní formě, tj. v čtenářském, nikoli v konverzačním modu, a mohl by v principu zahrnovat i klasické a jiné jazyky. Pro filologické obory by byla tato povinnost saturována jiným výběrovým předmětem.\nZkouška z cizího jazyka zůstává součástí společného základu, dojde nicméně k zásadní změně v tom, že bude zrušeno rozlišení mezi zkouškami B2+ (6 kreditů) a B2– (4 kredity).\nNamísto toho bude zavedena nová jednotná zkouška B2 za 5 kreditů, jež svou obtížností bude zhruba uprostřed mezi původními zkouškami. Důvodem tohoto sjednocení je jednak usnadnění uznávání jazykových zkoušek získaných jinde, jednak i srozumitelnosti úrovně zkoušky navenek (rozlišení +/– není standardní součástí evropského referenčního rámce).\nDojde k omezení nabídky jazyků na angličtinu, němčinu a francouzštinu, tj. na tři základní jazyky mezinárodní akademické komunikace, jejichž znalost by měla absolventům FF UK umožnit prezentovat a komunikovat na mezinárodních konferencích a rovněž se orientovat v relevantní mezinárodní literatuře. Toto zúžení bude nicméně realizováno až v nových akreditacích.\nBude vytvořena zkouška z akademického čtení za 3 kredity, kterou Jazykové centrum začne nabízet od ZS 2016/17. Její náplň bude víceméně odpovídat čtecí části zkoušky B2. Přípravné kurzy akademického čtení začne Jazykové centrum nabízet od akademického roku 2017/18.\nTato zkouška bude povinnou součástí společného základu, tj. všichni absolventi by měli ovládat alespoň dva cizí jazyky, jeden aktivně, druhý alespoň na úrovni akademického čtení. Tato změna bude nicméně implementována až pro nové akreditace. Rozsah jazyků zde bude ponechán volněji na rozhodnutí oborů: standardem budou opět angličtina, němčina a francouzština, v úvahu ale bude přicházet i ruština či španělština, popř. v odůvodněných případech italština, latina či další jazyk.\nNěkteré obory již nyní rozhodly zkoušku z akademického čtení se zpětnou platností do svých plánů zavést namísto někdejší zkoušky z Cizího jazyka II B2+/–.\nZ hlediska profilu absolventa odpovídá existence filosoficky či filosoficko-filologicky orientovaného kurzu ve společném základě potřebě kurzu propojujícího rozličné oborové oblasti, jak plyne přímo z ideje univerzity, resp. ideje svobodného vzdělání. V tuto chvíli existuje ustanovená tradice s organizací kurzu na bázi spolupráce několika základních součástí, včetně systému evaluací a jejich vyhodnocování. Organizačně je doporučeno průběžně testovat další modely výuky, a to i tak, aby bylo část kurzu (1 semestr) možné pořádat po menších skupinách, které umožňují diskusi a intenzivnější práci se studentem, zejména v oblasti interpretace vhodných textů. Při zohlednění příslušných specifik by mohl být dále zohledněn model výuky „Velkých knih“ a další modely etablované na západních univerzitách. Předpokládá se, že část výuky (1 semestr) by dále probíhala jako dosud formou přednášky na obecné, „zastřešující“ téma.\nOd akademického roku 2017/18 se namísto dvousemestrálních kurzů za 6 kr. začnou nabízet jednosemestrální kurzy za 3 kredity (student pak bude muset splnit dva).\nDalší změny se budou týkat konkrétní nabídky přednášek a směřování části výuky k seminární formě. Zde půjde o změny dlouhodobé, které nebudou mít dopad na studijní plány. Rozdělení kurzu na dva semestrální kurzy je prvním krokem, jak tyto změny umožnit.\nPilotní podoby možností dalšího rozvoje kurzů budou testovány v rámci řešení projektů OP VVV.\n4. Proseminář akademické práce\nJako praktický doplněk teoreticky orientovaného kurzu společného základu byl nově do společného základu zařazen kurz typu základů akademického psaní, obecně tedy seminář akademické práce zaměřený na metody práce humanitních oborů. Zde existují pouze dílčí zkušenosti jednotlivých oborů, a to jak v oblasti náplně, tak v oblasti realizace. Obojí je třeba dále rozpracovat. V tomto typu kurzu je intenzivní spolupráce se studentem fakticky nutná, lze tedy zvažovat a postupně zavést různé možnosti, jak by studenti mohli přispět k samotné organizaci kurzů.\nBude zaveden nový celofakultního Proseminář akademické práce, který studentům FF UK poskytne úvodní seznámení s principy odborné činnosti v oblasti humanitních a sociálních věd včetně metod vědecké práce, základů kvalitativní a kvantitativní metodologie či základů odborného psaní a prezentace výsledků vědecké práce s přihlédnutím k jejímu etickému rozměru.\nTvorba tohoto prosemináře bude dlouhodobou záležitostí, která zabere několik let. Příprava se bude odehrávat v úzké spolupráci s obory. Cílem bude společný proseminář připravovat tak, aby oborovým seminářům nekonkuroval, ale umožnil jim naopak v některých oblastech ulehčit situaci a více rozvíjet právě oborově specifické stránky vědecké práce. V rámci přípravy prosemináře bude proto ve spolupráci s jednotlivými obory provedena rozsáhlá a podrobná analýza obsahu oborových proseminářů a teprve na jejím základě bude navržena podoba celofakultního semináře tak, aby pro oborové semináře nebyla konkurencí, nýbrž podporou.\nProseminář bude zároveň prvním testujícím případem pro celkovou koncepci společné výuky a organizaci příslušného centra. Jelikož se proseminář s novým pojetím společného základu bude teprve utvářet, bude povinně zařazen až do nových akreditací, nikoli do akreditací stávajících.


Rozhledy agrárního venkova 012: V pohraničí je nejvíc osobních vozů.\nV pohraničí je nejvíc osobních vozů.\nPodle zprávy Dopravního klubu Rakouska okresy sousedící s jižními Čechami patří mezi 10 rakouských okresů, kde je nejvíce osobních vozů na 1.000 obyvatel. V okrese Waidhofen je to 666 vozů, v okrese Gmünd je to 636 vozů na 1.000 obyvatel.\nExpert dopravního klubu Markus Gansterer důvod vysoké motorizace v řídce obydlených příhraníčních okresech vidí v omezování veřejné dopravy, v její nedostupnosti a ve vysoké ceně jízdného. Dalším důvodem je centralizace obchodu do měst. JIným důvodem je vyžadovaná flexibilita zaměstnanců, nepravidelná pracovní doba. "Bez motorizovaných zaměstnanců se dneska nedá podnikat," říká zástupce hospodářské komory.\nČasto doporučované společné cestování několika zaměstnanců v jednom voze ve venkovských oblastech, kde zaměstnanci bydlí od sebe vzdáleni i desítky kilometrů, není možné (otázky finančního vyrovnání, daní atd.). Podle odborářů "Lidé jsou ochotni dát více peněz za provoz auta než platit méně za špatnou veřejnou dopravu."\nEditor Sláva Dobrý čas 9:27


Ceny potravin v českých obchodech rostou. Celosvětové ale klesají - Echo24.cz\nLadislav Šustr 13. června 2022\nUž několik měsíců si lidé musejí zvykat na zdražující se potraviny. Všimnout si toho mohou v regálech obchodů nebo také při placení v restauracích. Cena stále roste zejména u základních potravin a očekávat se tak dají sociální problémy. Poslední čísla z květnové inflace totiž ukazují, že k razantnímu meziročnímu zdražování vévodil růst mléka, vajec, másla i mouky. Se zdražováním potravin se také potýkají i ostatní státy, jako například Maďarsko nebo Německo. Celosvětový trend je ale úplně opačný.\nŘada domácností se s vysokou inflací musí potýkat na nejrůznejších místech. Vysoké ceny zasáhly energie, výdaje spojené s bydlením, pohonné hmoty, běžný sortiment v obchodech a právě také potraviny. Ty rostou už několikátý měsíc za sebou a jsou jedním z největších tahounů vysoké inflace. Podle posledních dat Českého statistického úřadu meziročně potraviny a nealkoholické nápoje zdražily o 15,1 procenta.\nKonkrétně nejvíce rostla cena mouky, která meziročně poskočila o 64,6 procenta. Další nárůst zaznamenala i cena polotučného trvanlivého mléka o 42,1 procenta, vejce o 33,8 procenta a 51,9 procenta u másla. Kromě toho došlo i ke zdražení chleba o více jak 25 procent, drůběžího masa o 30,7 procenta, jedlých olejů o 47,8 procenta a cukru o skoro třetinu.\nV výraznější porovnání s dubnem letošního a předloňského roku ceny potravin znatelně poskočily. Zatímco v roce 2020 byla průměrná cena jednoho litru mléka polotučného pasterovaného 19,96 korun, tak nyní to je 21,34 korun. Kilo pšeničného pečiva stálo 47,53 korun a nyní již 60,83 korun. Zvýšení nastalo také u konzumního chleba, který se kilo prodával za 26,72 korun a v současné době v průměru za 34,84 korun. Zdražením prošlo také máslo, které před dvěma lety stálo za kilo 183,71 korun a nyní 227,20 korun.\nCeny potravin rostou prudce také kvůli ruské invazi na Ukrajinu. Od té doby totiž dochází ke zdražování na potravinových burzách hned u několika oddílů. Obecně také rostou ceny zemědělských surovin, které potraviny poté prodražují. Podle kritiků je takový stav způsobený panikou, kdy i zemědělci prodávají staré zásoby za nové ceny.\nMyslí si to například šéf Svazu obchodu a cestovního ruchu Tomáš Prouza, podle kterého by mohlo být řešením snížení daně z přidané hodnoty na potraviny. S tím souhlasí i agrární analytik Petr Havel, podle kterého je to jeden z kroků, ke kterému se může vláda Petra Fialy (ODS) uchýlit. Jedná se ale o velký zásah na trhu, který by však mohl být v současné mimořádné době ospravedlnitelný. „Skoro nikde totiž nezaznívá, že máme velmi vysokou daň z přidané hodnoty právě na potravinách. Polsko mělo 5 procent a nyní mají 0 procent. Němci mají 7 procent a my máme 15 procent,“ řekl dříve pro Echo24 Petr Havel.\nCeny potravin ale také trápí okolní státy. V Maďarsku se cena potravin meziročně zvýšila o 18,6 procenta. Důvodem byla zejména vysoká cena margarínu o 41,4 procenta, chleba o 37,5 procenta, sýru o 35,4 procenta a drůběžího masa o 34,3 procenta. V Polsku se ceny v květnu meziročně zvýšily o 13,5 procenta a v Německu o 11,1 procenta.\nOrganizace OSN pro výživu a zemědělství (FAO) ale uvedla, že po březnovém rekordním zdražování došlo v květnu již druhým měsícem k poklesu. Index se totiž meziměsíčně snížil o 0,6 procenta na 157,4 procenta. Index organizace sleduje ceny obilovin, rostlinných olejů, mléčných výrobků, masa a cukru na světových trzích. Pouze u mas a obilovin se ceny na burzách zvýšily.\npotraviny inflace ekonomika


Notebook budoucnosti? HP Spectre Folio má kožené tělo a netradiční konstrukci\nJakub Karásek 3. 10. 2018 8 komentářů\nJakub Karásek 3. 10. 2018 15:00 8 komentářů\nSpolečnost Hewlett Packard v pondělí na tiskové konferenci v New Yorku odhalila svoji vizi notebooku budoucnosti. Její nový přenosný počítač se jmenuje Spectre Folio a zaujme nejen prémiovým vzhledem, ale také netradiční konvertibilní konstrukcí.\nKožené desky s notebookem uvnitř\nGigabitový LTE internet\nV zavřeném stavu byste netipovali, že v ruce držíte notebook, ale spíše poctivé kožené desky s poutkem na pero. Po otevření však na vás vykoukne 13,3″ displej (Full HD nebo 4K) s poměrem stran 16:9 a prostorná podsvícená klávesnice se zdvihem 1,3 mm. Byť je samotný klávesnicový blok kovový, jeho okolí a také okolí displeje jsou opět vyvedeny z kůže. Nejedná se o žádnou imitaci, ani o žádný tenký povlak, ale o skutečnou prošívanou kůži, na které se v čase bude objevovat patina podobně jako na vaší peněžence.\nPřestože se zařízení otvírá podobně jako jakýkoliv jiný notebook, jedná se ve skutečnosti o konvertibl. Displej se nepřetáčí kolem klávesnice, ale díky mechanismu se dvěma klouby se na ni položí. Toto řešení má oproti 360° konvertiblům nespornou výhodu – v režimu tabletu vaše prsty neulpívají na klávesách, ale na prémiovém koženém povrchu. Na těle počítače dále najdeme celkem 3 USB-C porty, jeden 3,5mm jack, poutko se stylusem schopným rozeznat 4 096 úrovní tlaku a široký reproduktor Bang & Olufsen linoucí se nad klávesnicí v celé její šířce.\nA co se skrývá uvnitř? Osmá generace procesorů Intel Core i5 nebo i7 „Y“, které je možné chladit pasivně, takže na zařízení nenajdeme žádné ventilátory. Díky úspornému procesoru má počítač vydržet na jedno nabití až 18 hodin při práci.\nNejslabší konfigurace obsahující Full HD displej, procesor Intel Core i5, 8 GB RAM a 256GB SSD přijde na 1 299 dolarů (asi 29 100 korun bez DPH), vyšší model s procesorem Intel Core i7 přijde o 200 dolarů dráž. V konfigurátoru je ještě možné navýšit kapacitu úložiště, potěšující je, že všechny varianty obsahují slot na SIM kartu a podporu LTE a rychlostí až jeden gigabit. Dostupnost je stanovena na 17. října.\nTémata: HP Windows