ROZHOVOR • Souvislosti 4/2005\nSvoboda a volnost se pojí s úzkostí z rozkladu a entropie (se Stanislavem Dvorským o Hře na ohradu, dobové senzibilitě, řečovém smetí čili česneku a ikonách šedesátých let) (připravil Lukáš Jiřička)\nSvoboda a volnost se pojí s úzkostí z rozkladu a entropie\n(Rozhovor se Stanislavem Dvorským o Hře na ohradu, dobové senzibilitě, řečovém smetí čili česneku a ikonách šedesátých let)\nJsi znám především jako básník, a tak může být pro mnohé Hra na ohradu, kterou teď vydáváš, velikým překvapením. Jaké jsi měl důvody pro volbu tohoto úkroku od lyriky?\nKdyž jsem v roce 1963 začal psát Hru na ohradu, vycházel jsem z pocitu jakési nutnosti. Nutnosti udělat rozhodující krok od verše k próze. Už dříve, ale hlavně v básni Vzpomínka na realitu, která se pak stala součástí Ohrady, se mi některé verše svou "upovídaností" roztekly do celých odstavců - vnitřní puzení k próze je tu zřejmé. Ale zároveň mi šlo o to, pronést do prozaického tvaru všechno, k čemu jsem dospěl ve svojí poezii, krátce: šlo mi o básnickou prózu. Ostatně u autorů, mezi nimiž jsem se v té době pohyboval, různé prozaické útvary také svým způsobem dominovaly. U Milana Nápravníka, který zakládá vnitřní napětí svých monologů na protikladu určitých rytmických reziduí verše a prozaické formy jako takové, u Věry Linhartové, která se pohybuje na pomezí povídky a eseje, u Petra Krále, jehož Tyrš je mystifikací situovanou někam mezi životopisnou naraci a pseudohistorickou úvahu. A samozřejmě v Effenbergerových pseudoscénářích, nově vytvořené formě, kde se možná nejdůsledněji uplatnil jeho koncept "parapoezie". A koneckonců: Prokop Voskovec napíše rovnou Začátek románu. My jsme ovšem ve svých debatách verše a prózu nijak moc nerozlišovali a jejich rozdíl nezdůrazňovali, mluvili jsme prostě o textech. Ten rozdíl nicméně existuje, není zanedbatelný, je to myšlení jinak strukturované a jinak se rozvíjející. A mně v té době šlo opravdu o prózu, o básnickou prózu, z čehož možná už samozřejmě vyplývá, že i o jakousi konfrontaci, o střetání prózy a poezie v jejich přenesených významech.\nHru na ohradu jsi psal v době, kdy ses také začal věnovat "teorii". Lze hovořit i o jistém vpádu esejistiky do tvaru Hry, do tohoto prostoru mezi prózou a poezií?\nKdybych měl nějak zjednodušeně charakterizovat polohu, k níž jsem svoje psaní zaměřil, mohli bychom se asi shodnout na označení "vnitřní monolog". Mám pod tím výrazem na mysli i zdůraznění určité odlišnosti takto pojaté prózy od tzv. automatického psaní, které historicky přivedlo na svět určitou estetiku, určitý už etablovaný sloh surrealistické poezie, od něhož jsem mířil radikálně někam jinam. I když celé pasáže Hry na ohradu vznikaly v zásadě metodou volných asociací - jak jinak? -, což bývá leckdy s automatickým psaním zaměňováno, pokoušel jsem se o zachycení vnitřní promluvy v těch polohách, a řekněme v těch úletech a zákrutech, v jakých se naše myšlení do poezie a vůbec do literatury zpravidla nedostává, ale které také odhalují autenticitu toho, co se v nás děje. Vypůjčme si z hudebního pojmosloví rozlišení přízvučných a nepřízvučných dob. Vezmeme-li přitom v potaz to, že Francouzi používají pro přízvučnou neboli těžkou dobu výrazu "fort" - silný, nebo úplně volně přeloženo výrazný -, můžeme říci, že v surrealistickém zápisu vnitřní řeči šlo o básnicky výrazné momenty myšlení, a to momenty nadané specifickou "konvulzivní krásou". Ty měly šanci projít konečným sítem a ty tedy určovaly celou poetiku. Mně o žádnou krásu, ani konvulzivní, ani jinak ozvláštněnou nešlo. Šlo mi naopak spíš o ty nepřízvučné momenty, zavrhované a vytěsňované z domény poezie, o situace, kdy se řeč zadrhává, zamotává sama do sebe, zapouzdřuje, kdy se láme, nečekaně odbočuje, odbíhá od tématu, bloudí, přeskakuje z věci na věc, kdy se myšlenka zdařile rozběhne na způsob soustavné, diskursivně rozvíjené úvahy, byť třeba nicotného obsahu, ale vzápětí ztroskotá na nějakém nepatrném detailu. V tomto smyslu se některá pasáž Ohrady občas může podobat i pasáži jakoby vytržené z nějakého eseje, více nebo méně suspektního. Ale dovedena do konce, který by tomu dával smysl, není nikdy. Na tom je přece také založen humor těch textů, jak doufám - jejich velmi podstatná ingredience.\nZmiňoval jsi kdysi, že se jedná o literární obdobu informelu. V jakém smyslu? V tom permanentním rozpadání stvořeného, v krachu a rozpouštění se myš... lenek?\nInformel v oblasti výtvarného projevu a konkrétní hudba, to byly v šedesátých letech dva fenomény, s nimiž se literární tvorba mých přátel, jak jsem je před okamžikem jmenoval, a nakonec i tvorba moje, cítila být v nějakém příbuzenském či ekvivalentním vztahu, nebo lépe řečeno: pokoušeli jsme se každý svým způsobem, souběžně nebo společně s takto orientovanými malíři a autory nové hudby, hledat ekvivalenty jakéhosi společného jazyka. Na čem mohl tento hypotetický "univerzální" jazyk spočívat? Informel i konkrétní hudba přinesly zrušení určitých formových předpokladů, znamenaly překročení určitých mezí a norem, a v tomto smyslu také rozšíření tvůrčí svobody. S tím souviselo - a bylo to pro mne zvlášť inspirativní - i rozšíření rejstříku dané oblasti, řekněme rejstříku materiálního. Vždyť obrazy se tehdy stávají napůl asambláží, k malířským materiálům přibývají různé hadry, dřeva, písek, pytle a kdovíco ještě, atonální organizace hudebních struktur se rozšiřuje o zvuky, které dosud nenacházely v hudbě uplatnění - o různé šumy, šramoty a reálné hluky nejrůznějšího druhu. A co básnický materiál? Nezval ještě obdivoval Rimbauda, že vnesl do poezie tak obyčejné a všední slovo jako česnek. Vědomě jsem do svých textů zavlekl množství daleko prozaičtějších slov a obratů, přímo jakési slovní harampádí, řeč naprosto antilyrickou, dokonce i vyslovené idiotismy a fragmenty pokleslých obratů. A to v docela skromné víře, že tak jako jsou s to různé údery, skřípoty, ticha a hukoty zapůsobit nějakou netušenou zvukovou magií, na půdě básnického výrazu může toto literární i mimoliterární "smetí" zprostředkovat obdobné emoce, protože obojí zacházení s daným "materiálem" se vztahuje k velmi si blízkým pásmům dobové senzibility. Mám tím na mysli určitou depresivnost a existenciální úzkost. Je totiž velikým paradoxem konkrétní hudby i informální malby, že tu odvržení formových zvyklostí a norem a zřejmá euforie z rozšiřování výrazových prostředků ústila do utváření jakési depresivní symboliky rozbitých struktur - tedy dezintegrace a rozkladu. To, že se zde svoboda a volnost pojí s úzkostí z rozkladu a entropie, ale v hloubi i s fascinací rozkladem a entropií, to je možná nějaké základní tajemství umění té doby, něco, co zároveň ducha a senzibilitu šedesátých let ve zdejší - a nejen zdejší - kultuře nejpříznačněji a nejpodstatněji odráží a vyjadřuje.\nNázev Hra na ohradu v sobě nese zárodek zpochybnění? Celá kniha jako by měla své těžiště v napětí mezi tvořením a rozpadáním.\nAno, ten paradox, na který poukazuji, je dokonce určitým "námětem" té knížky, z něhož se odvozují další dvojznačnosti a další matení. Přes všechna rozvolnění, která charakterizují informální malbu, s jedním omezením musí počítat - anebo se s ním nějakým dalším osvobodivým gestem, nějakou transgresí vyrovnat - každý malíř, i ten, který se v šedesátých letech vydal právě cestou "jiného umění". To omezení je dáno formátem plátna, rámem obrazu. Hra na ohradu si také ukládá takové omezení, vytváří v textu od počátku obraz jakéhosi elementárního ohraničení, v němž se myšlení a obraznost budou pohybovat. Obraz ohraničení je přitom spojen s motivem rozpadajících se, promočených knih. Ohrada je knihovna, jak se ukáže, rozpadlá knihovna, snad taková pseudoalegorie krizového stavu kultury a civilizace, ale současně i průmět něčeho, čemu jsme tenkrát říkali "princip doupěte". Knihy nebo obrazy, kterými se obklopujeme, texty, které píšeme, hudba, kterou posloucháme, fungují jako hradba proti okolnímu světu a intimní území vnitřní svobody. Ale taková desesseintesovská hráz proti skutečnosti, je současně zase i fatálním omezením, původcem nesvobody. Takový začarovaný kruh. Knihovna nemá strop, knihy se rozpadají, to, co zbývá, jsou trosky literatury, fragmenty textů, a ty se přese vše mohou stát podnětem snění, myšlení, jímž se v ohradě - skoro jak na smetišti - cosi otevírá, dokonce i celé krajiny a prostory. Je to jen hra na ohradu a hra na osvobodivý únik z ní, ale prostřednictvím těch her se snad mohla vyjevovat i nějaká existenciální pravda. Proto se tam objevují i odkazy ke světu předstírání, masek a kulis a ke světu zdání. Totiž zmínky o divadelním představení a zlomky jakýchsi kvazidramatických textů, ale také pasáže vycházející ze snů. Dokonce v jednom případě ze snu o divadelním představení. A to - stejně jako sen o snu - je cosi jako známý Eubulidův paradox lháře. Paradox obrací na ruby celou říši logiky a celou sémantiku pravdy a zdání. A někdy nás tak zanechá jakoby bez prostředků - zmatené - v podivné samotě jen s naší nevyslovitelnou niterností...\nExistenciálním aspektem textu je pro mne právě ono pojmenovávání hranic, a to nejen jazykových, ale i situačních. Vymezení se k textu i ke světu.\nAle pojmenovávání hranic, které je zároveň matením. Znejistěním, je-li řeč o skutečnosti situace, o níž text vypovídá a k níž poukazuje, nebo o skutečnosti slov samých - materiálu, se kterým text pracuje. Jeden citát za všechny: "[jsem se] stále přidržoval přístavního zábradlí. Ta slova mi byla opravdovou oporou."\nZůstaneme-li u analogie s informelem: možná ještě důležitějším vymezením než ono zmiňované ohraničení formátem je samotné užití materiálu. Mate... riál, který si sám diktuje podmínky?\nJenomže nelze nevidět rozdíl mezi smyslově bezprostředně působícím materiálem, s jakým pracuje malíř, a řečí slov, na niž je odkázána literatura. Ta smyslovost je pro informální malířství něčím naprosto zásadním. Právě návratem k bezprostřednímu setkání se syrovostí použitých hmot se překonávala určitá iluzivnost imaginativní malby, na niž jinak toto malířství navazovalo a z níž původně vzešlo. Jenže s poezií a literaturou je to složitější. Řekne-li Věra Linhartová, aby podtrhla souběžnost svých východisek a postupů s tendencemi svých přátel-malířů, že "materiálem literatury je řeč", už to tvrzení samo je metafora. Dotýká-li se poezie naší smyslovosti a smyslnosti, prostředníkem při tom nemůže nebýt imaginace. Řeč slov je specifickým materiálem, protože konkrétnost v ní teprve vyvstává z něčeho abstraktního, nemateriálního, a protože bezprostřednost reality vjemu či počitku jí prostě není dána, musí se k ní neustále dopracovávat. Koneckonců i když máme mluvit o textu Ohrady, mluvíme nevyhnutelně jen v metaforách, je to vlastně lyrická promluva. Vnitřní monolog, smetí, nepřízvučné momenty - a mohl bych dále popisovat ten text také jako koláž, mohl bych mluvit o určitých "plochách", jako muzikologové mluví o plochách hudebních, o odkrývání a skrývání způsobů, jak je text utvářen, o jeho viditelných nebo neviditelných švech. Pořád jsou to příměry. To je určité prokletí, ale i obrovská výsada řeči.\nCítil ses v těchto postupech osamělý? Nebo snad nacházíš analogie s tvorbou jiných autorů?\nUž jsem zmínil Věru Linhartovou. Její monology, více uvažující, se samozřejmě od mých zmatených větných labyrintů dost liší, ale obdoby a paralely by se našly, kupříkladu třeba Pikareskní průmět na pozadí ze sbírky textů Meziprůzkum nejblíž uplynulého. O něco podobného jako já se pokoušel také Karel Šebek v textu Třikrát Jilemnice. Pokud jde o zmíněný "princip doupěte", našly by se asi nějaké asymptoty mezi mou Ohradou a Topinkovým Krysím hnízdem. Marie Langerová o této jeho knížce napsala zajímavou studii s názvem Text-obydlí. Už ten název naznačuje, v čem by mohly nějaké souvztažnosti mezi oběma knihami být hledány. Na druhé straně jsou to všechno paralely a možné průniky týkající se jen jedné stránky věci, celkového zaměření takové literatury, případně otázky "jak je to uděláno". Nepodstatná ovšem není jiná otázka: co osobního je do toho textu vtěleno. Tedy dotaz po všemožných velice subjektivních posedlostech, uhranutích a návratných motivech. Nemohu pominout, že jsem tou knížkou také zapisoval nějakou svou rudimentární osobní mytologii, k níž bych docela dobře mohl - zvlášť s mnohaletým odstupem - připojit obsáhlý, v podstatě psychoanalytický komentář.\nNazývali jste svá díla prostě texty, ale myslím, že aťsi k nim každý došel z jiného konce, svůj experimentální charakter nezapřou. Stejně jako "vliv" Samuela Becketta nebo Alaina Robbe-Grilleta. Jednalo se o přímý vliv, nebo o dobovou shodu?\nBeckettův humor jsem vnímal s velikým uspokojením, Robbe-Grilleta jsem znal jen z doslechu, zprostředkovaně. A myslím, že tomu tak bylo i u ostatních autorů okruhu, k němuž jsem patřil. Z toho, co jsem se dozvídal o novém románu, jsem mohl usuzovat, že tu nějaká hodně vzdálená souvislost s mými pokusy být může, ale že to, co nás odlišuje, je pro mě - či "pro nás" - důležitější. Právě to slůvko "nový" mi znělo podezřele. Snad všichni jsme měli odpor k pojmu "experimentální" a k experimentálnímu pojetí tvorby vůbec. Což ovšem neznamená, že by mě například někteří konkretisté, přestože se sami situovali do sféry experimentu, nezajímali a nezaujali. Třeba Helmut Heissenbüttel, u nás především Ladislav Novák a Vladimír Burda. Naproti tomu Max Bense mi už blízký nebyl, ale on také - což bylo příznačné - výslovně spojoval experimentální povahu konkrétní poezie s vizí pokroku v literatuře. A to jsme pokládali za zcela zcestné. Viděli jsme kolem sebe svět v dalekosáhlém úpadku a rozkladu. Má-li literatura obstát v konfrontaci s realitou světa, v němž vzniká, jakého "pokroku" ještě může být nositelem, pokud ten "pokrok" nemá znamenat jen něco čistě formálního a formového? Zase nějaké utopie? Jako avantgarda před válkou? Zavírat oči před tím, do jaké orwellovské budoucnosti se svět šine? Sami jsme se bránili nálepce "avantgardy" a protivilo se nám to tím víc u jiných, kteří se tím dokonce hrdě oháněli. Avantgarda, aby byla avantgardou, předvojem, musí mít před sebou nějakou vizi, nějaký směr. A pokud byla experimentálnost konkrétní poezie dávána do souvislostí s věkem kybernetiky a teorií informace, znělo to mým uším dvakrát podezřele: kam tihle noví věrozvěstové pokroku chtějí literaturu vést? - říkali jsme si.\nA přitom například Hiršalovy texty z té samé doby, které jsou skutečně experimentální, odhalují z opačného konce dobovou devastaci vztahu k jazyku právě doháněním jisté mechaničnosti ad absurdum.\nTo je zajímavá a důležitá námitka. Ano, i tyhle polohy bylo možné u konkretistů najít, i tak bylo možné některé jejich struktury interpretovat, vlastně jako kritiku nebo spíš karikaturu svého druhu. Leckdy i skutečně invenční, působící objevně a svěže. Ale zároveň se tu otevíral určitý problém. Pokud totiž tato poezie měla nastavovat křivé zrcadlo soudobé devastaci jazyka, nemohla to - už ze samé povahy svých metod - udělat jinak než příliš přímočarým, demonstrativním způsobem. To se mi už tehdy nezdálo adekvátní. Neodpovídalo to, podle mě, charakteru všech možných ohrožení, jakým byla a je řeč vystavena. Nebezpečí, jimž musela a musí čelit řeč v soudobém světě - všechno to formalizování, vyprazdňování, zneužívání řeči, zplanění promluv, vyvlastňování a demagogické "narubypřevracení" pojmů - všechna ta nebezpečí jsou cosi jako zprvu nenápadně začínající nemoc, jako nákaza, která samu řeč nakonec proměňuje ve zdroj ohrožení a znetvořuje v nebezpečný instrument manipulací. Nejde o jednorázový akt, jde o skrytý, nepozorovaný a vcelku nereflektovaný proces. Ve chvíli, kdy je nemoc v konkrétním případě rozeznána a pojmenována, je pravděpodobně už vždycky pozdě. Takovou plíživou nákazu je nutné diskreditovat, ale nejde to dělat umělými demonstrativními akty.\nMáš na mysli nějaké méně přímočaré postupy?\nMéně přímočaré, snad i náročnější a dokonce jaksi záludnější. Když se rozhorlujeme kvůli devastaci a zneužívání řeči, okamžitě nám vytane, že tím kriticky míříme do nějakého společensko-psychologického plánu, ne-li rovnou do politiky. Jenže ona i politika, stejně jako náš každodenní provoz se vším, co k němu v moderním světě patří - s působením medií, pokleslých forem informace a rozptýlení, reklamy... a tak dále... -, je neustále jitřenou emoční sférou, kde se řeč konfrontuje s vnitřním životem stejně živě jako v umění a literatuře. A kde se ovšem také s řečí dějí pozoruhodné - jak úctyhodné, tak i nepěkné - věci. V tomto směru nelze literaturu od emocionality každodennosti oddělovat, nebo jen velmi obtížně. A proto, pokud jde o diskreditaci všemožných způsobů znehodnocování jazyka, není podstatné, na kterém "místě" se to děje. K účinné diskreditaci totiž může vést jen jedno: jenom podněcování univerzální, všestranné a zvýšené citlivosti vůči řeči, k jejím subtilním mocnostem, stejně jako k jejím slabostem a selháváním. A existuje jeden specifický obor, takříkajíc jedna "odborná" doména, kde se tato citlivost a obranyschopnost soustavně aktivizuje a pěstuje. A to je poezie. Mám ovšem na mysli nejenom tzv. poezii umělou, jak Hiršal nazýval experimentální poezii, které se sám věnoval, ale především poezii přirozenou, od níž se tehdy chtěl odlišit a distancovat.\nProtože tam se nepostupuje tak demonstrativně?\nPrávě. Přistoupíme-li na Hiršalovo členění, pak svou tvorbu a tvorbu blízkých autorů bych řadil pořád spíš do oblasti přirozené poezie. A musím zdůraznit, že i pro nás byla diskreditace pokleslých forem řeči a obecněji jejích slabin či falší frekventovaným a důležitým tématem. Z toho, co jsem řekl o Ohradě, ostatně přímo plyne, že v mých záměrech důležité místo zaujímala pozornost k tomu, co se děje jaksi na rubu básnické výpovědi, včetně jazykových pokleslostí a zmíněného "řečového smetí". A ke zkušenosti z obcování s oněmi nepřízvučnými momenty myšlení a řeči patří, myslím si, i zjištění, že také na rubu poezie - na tomto "smetišti" - se občas zjevují autentické kusy našeho vnitřního světa, že se tu můžeme potkat se svými úzkostmi, chvěním i nejrůznějšími drobnými závratěmi. A to je jeden malý příklad té překvapující záludné dialektiky, jíž se obecně kultivuje a znovuoživuje vztah myšlení a řeči. Jaksi zevnitř. Takových příkladů bychom našli řadu. Celé dílo Karla Hynka, hned na prvním místě. Tyršovské přeháňky a Bar příroda Petra Krále...\nA Vratislav Effenberger?\nJsem rád, že ho zmiňuješ. Hiršal a Effenberger, o tom je třeba mluvit. Ale začít musím z trochu jiného konce. Effenberger v období prvního vrcholu své rané básnické tvorby, v roce 1951, kdy začal spolupracovat s Karlem Teigem na Pracovních sbornících, přišel s myšlenkou, že by bylo namístě opustit pojem "surrealismus", protože svým obsahem to slovo vlastně vůbec neoznačuje to, co je pro soudobou poezii podstatné. Nejde přece o hledání a výraz nějakého nadskutečna, nýbrž o zkoumání, čím ještě může být poezie a co vlastně je poezií uprostřed dané skutečnosti. A to nejen skutečnosti vnější, toho poválečného a z války se vzpamatovávajícího světa, ale především skutečnosti vnitřní, kterou Effenberger tehdy nacházel v krizi. Dokonce stejně vážné a dalekosáhlé, jako je ta, do níž dospěla naše civilizace. Nazýval to sice krizí vědomí, ale měl přitom na paměti i krizi citovosti, která měla - po pohromách, kterými prošla - tisíce oprávnění k cynismu, ale zároveň byla cynismem ohrožována ve své podstatě. Všeobecná politizace kulturního života a zklamání z ideologií, to samozřejmě znemožňovalo básnickou angažovanost nejen vulgárního typu, jak se jí tehdy tak dařilo, ale i ve smyslu jakéhokoli apriorního zaměření. To jako by zahánělo poezii do jakéhosi privátního ústraní, k nejvlastnější a nejniternější subjektivitě. Jenže to právě Effenberger odmítal, to mu bylo málo, zdálo se mu, že to by znamenalo únik před realitou, na jaký podle něho básník v dnešním světě nemá nárok. On sám zpočátku hledal poezii její vlastní místo a její vlastní prostor mimo veškerou angažovanost myšlení - třebas "negativistickou" - i mimo všechny svody k nejosobnější introspekci. Navrhoval tehdy - náhradou za surrealismus - používat pojem "objektivní poezie". A obsáhlý soubor jeho básnických sbírek z let 1940 až 1951, před rokem konečně vydaný, nám teď umožňuje konkrétně poznávat, co tím pojmem přesně myslel.\nMohl bys to ze svého pohledu trochu objasnit?\nJe zřejmé, že přistupoval k psaní s jediným pro něho možným zaujetím: šlo mu eminentně o "skutečný pohyb myšlenky", o němž kdysi mluvili surrealisté, ale chápal jej v jiném, otevřenějším smyslu. Nekladl už přitom žádný důraz na nekontrolovanost myšlení, ale právě na "objektivizující" odstup Já od pohybu řeči, která jako by se díky tomuto odstupu sama svým imanentním rozvojem neustále převlékala do nejrůznějších poloh subjektivity, od lyrismu tak trochu samočinně sklouzávala do humoru, od fascinace ke skepsi a naopak. Polytematičnost, kterou surrealismus vnesl do básně, se tu ještě umocňovala jakoby neustálou změnou a rozrůzněností tónu, emocionálního postoje - třeba i uprostřed jednoho jediného verše. Přitom jde o zcela samozřejmě plynoucí a přirozeně se rozvíjející řeč, o koherentní promluvu, jenže neukotvenou v žádné určité pozici lyrického subjektu.\nKdyž Effenberger s konceptem "objektivní poezie" začátkem padesátých let přišel, rozhodně nemohl tušit, že o deset let později přijde někdo s ideou zrušení lyrického Já a s obdobným důrazem na objektivitu poezie, byť z úplně opačného konce. Řekl bych, že konfrontace obou přístupů na tomto shodném základě je téma, které by si zasloužilo, aby mu někdo věnoval pozornost.\nMluvíš o tom, jak u Effenbergera řeč klouže od fascinace ke skepsi, a já v tvých textech cítím něco podobného. Neustálé tíhnutí k reflexi napsaného, k ironii. Cítím potřebu stále podrobovat text skeptickému ohledávání, rozbíjet a překračovat koncept psaní.\nKdyž už jsem poukázal na Effenbergerovu poezii, je namístě ještě dodat, že to, co on v prvních letech svého básnického působení otevřel, se v dalším období - během padesátých a šedesátých let - začíná jaksi dramatizovat. Effenberger překonává svůj vlastní požadavek básnické objektivity, jeho lyrismem prosakuje čím dál víc velmi osobní a charakterizující vztek a objektivní humor se otevřeněji stává sarkasmem. Matoucí oscilace mezi různými polohami emocionality a neustálý zrazující pohyb mezi uhranutím a ironií ovšem zůstává už napořád příznačným rysem jeho poezie, základní kvalitou, která jí dodává zvláštní enigmatičnost. Činí ji obtížně uchopitelnou, stěží nějak zařaditelnou, a tím právě znepokojivou. V tomto smyslu Effenberger výrazně zasáhl do moderní poezie. Ovlivnil mě tím, touto vlastností, tím svým příkladem, a myslím, že zcela zásadně. A to přesto, že jeho koncept "kritických funkcí konkrétní iracionality" jsem ve své tvorbě nesledoval. Zůstal jsem více "existenciální". On ale ve svém okolí působil obdobně, na celou mou generaci.\nVraťme se ještě k výhradám vašeho společenství vůči experimentální poezii. Nebylo to dáno také tím, že slovo experimentální jako by zbavovalo výpověď jisté odpovědnosti a zaujatosti?\nPřesně tak. Zdálo se mi - a nebyl jsem sám -, že třeba pro Nápravníkovy texty jako pro pokus o bytostnou výpověď s určitým stupněm absurditní naléhavosti by skutečně označení "experimentální" bylo zcela nepřípadné. A to ať bereme v úvahu jejich surrealistickou genealogii, nebo ať zdůrazníme jejich existenciální rozměr. Je pravda, že surrealismus se na počátku sám definoval způsobem, který básnické činnosti - spíš než statut tvorby - přiznával povahu zkoumání. Dokonce ji tvorbě ukládal. Takže by se mohlo zdát, že odtud už k označení jeho aktivit jako aktivit experimentálních byl jen krůček. Jenže oni tehdy mysleli ten výzkum tak smrtelně vážně - vždyť věřili, že na jeho základě bude možné obohatit život a udělat svět obyvatelnějším -, že už i pro ně bylo vymezení iniciativy jako pouhého experimentu něčím zcela nepřijatelným. Samozřejmě, k mé generaci tento fanatismus už nedoléhal a budil trochu úsměv, ale v tvorbě mi v žádném případě nešlo o zkoumání "zájmuprosté hry myšlení", jak o ní mluvila definice surrealismu, ani o princip objektivity, jak jej měl na mysli Effenberger ve svém raném období, ale naopak o výraz plně zaangažovaný na průzkumu vlastní subjektivity, včetně jejích nevědomých vrstev, a rozhodně ne nijak odosobněný. Není tedy divu, že slovo "experimentální" nás od konkretistů kolem Hiršala trochu vzdalovalo. Ale nic to nemění na faktu, že právě Nápravník Bohumilu Grögerovou a posléze Ladislava Nováka přizval k účasti na magnetofonových antologiích Fragmenty. A také na tom, že právě Nápravníka zase Grögerová s Hiršalem zahrnuli do své obsáhlé antologie Experimentální poezie vydané v roce 1967 v Odeonu. Odhlédneme-li od samotného slova "experimentální", toto propojování se mi zdá docela přirozené a pochopitelné. Dnes, s odstupem, snad ještě pochopitelnější, než jak jsem to viděl tehdy. Nedávno jsem si přečetl Beckettův raný, ještě anglicky napsaný román Watt z roku 1942 (česky Tso), a užasl jsem, jak se tam propojuje typicky beckettovská existenciální absurdita s kombinatorickými a permutačními postupy, které jsem znal z Hiršalových přednášek a antologií konkrétní poezie. Dvacet let před tím, než takový Nápravník - a samozřejmě nejen on, nýbrž mnozí další z nás - opatrně a ne bez velkých diskusí a pří hledal s konkretisty nějaký styčný bod a možnosti vzájemného porozumění!\nV souvislosti se svou sbírkou Dobyvatelé a pařezy ses vyjádřil, nakolik byl pro tebe podstatný jazz, v souvislosti se šedesátými lety často zmiňuješ konkrétní hudbu. Jak jsi nebo jak jste přijímali jednotlivé skladatele, například Karlheinze Stockhausena?\nKonkrétní i elektronická hudba hrála pro nás všechny obrovskou roli. Moc se například neví, že název Preparované obrazy dal Mikuláš Medek jednomu svému malířskému cyklu nejen proto, že se mu to zdálo výstižné jako pojmenování techniky, kterou jsou ty obrazy vytvářeny, ale zároveň tím poukazoval na inspiraci, kterou čerpal z jedné nahrávky "preparovaného klavíru" Davida Tudora provádějícího nějakou Cageovu skladbu. Je to jakási pocta této hudbě, která nás v určité chvíli ovlivňovala snad všechny. Jistěže jsme poslouchali Stockhausena, Bouleze, Cage, Eimerta, Pierra Henryho. A chodili na Komorouse nebo na QUaX Ensemble...\nŠedesátá léta jsou v současné době ukazována jako doba lehkosti a hravosti. Metaforicky řečeno, více než Jan Grossmann je v tomto způsobu recepce přijímán Jiří Suchý, více než Jiří Stivín nebo QUaX Ensemble nám tato léta zastupuje Karel Gott či Waldemar Matuška s Evou Pilarovou, více než Vratislav Effenberger je představován jako určující postava například Josef Škvorecký. Nechci to zlehčovat, ale cítili jste již tenkrát nějakou diferenci?\nJe pravda, že šedesátá léta jsou někdy považována za jakousi obdobu bláznivých let dvacátých, ale ta paralela platí jen s velikou výhradou. Umění šedesátých let v určitém velmi nekompromisním a prohlubujícím smyslu navazovalo na výboje dvacátých let, na tehdejší detabuizace a překračování norem a rozrušování hranic, ale jak už jsem se zmínil, osvobozování výrazu se tentokrát zvláštním způsobem pojilo s úplně jinou vnitřní zkušeností, které nevládla žádná radost a lehkost, spíš pravý opak. Metafyzická úzkost, černý humor, absurdita, sarkasmus. Jenže ještě v něčem se ta dvě období významně lišila: avantgarda brala samu sebe smrtelně vážně, jako předvoj se cítila být i trochu povznesenou elitou. Byly i výjimky, jistěže. Neoficiální umění šedesátých let se u nás těžce vyhrabávalo z podzemí, kam je zahnali stalinisté v padesátých letech, a elitářským pocitům se v podzemí spíš nedaří, než naopak. Zase mohly být výjimky, samozřejmě.\nNemyslel jsem to pejorativně, ale zda jste již tehdy vnímali jistý zlom mezi pop kulturou a třeba právě tím, co jste dělali vy?\nVe své studii Z podzemí do podzemí, otištěné ve sborníku Alternativní kultura, jsem v souvislosti s osobností Karla Hynka poukázal na to, že poválečnou alternativní kulturu obecně charakterizuje nerozlišování mezi "vysokým" a "nízkým" uměním. Budu-li mluvit jen za sebe, Jiřího Suchého - když už jsi to jméno zmínil - jsem v dobách jeho reduťáckých začátků obdivoval, později jako nesporného básníka respektoval, i když leccos jsem vnímal kriticky. Ale například takové verše jako "K obědu je u nich dnes / knedlík zelí černý pes" bych klidně kladl hned vedle některých slovních skvostů Nápravníkových. Šedesátá léta a různé vrstvy jejich kultury a jakéhosi jejich ducha, to by opravdu stálo za velmi pozorný, nepředpojatý průzkum. A určitě vedený napříč sférami tvorby alternativní a té, která třeba s velkými obtížemi, ale přece jen pronikla na denní světlo. Ta totiž také nemusela být hned "pop kulturou". Vždyť hranice mezi oběma sférami nebyla nijak ostrá a měnila se. Na tom, že jsou dnes Škvorecký nebo Hrabal literárními ikonami šedesátých let, zatímco Effenberger je téměř neznám, se kromě jiného fatálně podílí i to, že jeho poezie, divadelní hry a pseudoscénáře nestačily vyjít ve své době. K ní se svým "vnitřním smíchem" vztahovaly, onen aktuální kontext rozkládající se totality jim dodával takový zvláštní podvratný étos, který ještě stupňoval jejich působivost. S jistou nadsázkou platí, že to, co z šedesátých let v šedesátých letech nevyšlo, jako by nebylo. Jsou to díla postižená dějinami. Možná Egon Bondy a Zbyněk Havlíček jsou vzácnými výjimkami... Nepochybuji o nadčasovosti třeba právě Effenbergerovy poezie, a proto si myslím, že si musela nebo bude muset počkat na mladší generace, dost pozorné, chytré a citlivé, aby si k ní našly skutečně živý vztah. Faktograficky spojena s šedesátými lety bude ovšem ve slovnících a v čítankách.\nJaký jste měli vztah ke svým generačním souputníkům, například k Ivanu Wernischovi a Petru Kabešovi?\nZvědavý na to, co se v poezii, v literatuře vůbec a především v mé generaci dělo mimo okruh, k němuž jsem patřil, to jsem byl. Ale neuspokojoval jsem svou zvědavost ani vášnivě, ani soustavně. Právě Wernische a Kabeše jsem si však nemohl nevšimnout. Depresivita, skepse, snovost, ale také útěk k civilnosti - těch znaků, které se mi zdály sbližovat tuto poezii s tou "naší", byla zde celá řada. A nad vším srovnáváním se ovšem vznášela ve vzduchu otázka, co je tím rozhodujícím kritériem, odlišujícím poezii tehdy publikovatelnou od té naší. Přesnou odpověď jsme nenacházeli. Vždyť ta dělicí čára procházela i našimi řadami, třeba Věra Linhartová publikovala vlastně vše, co tehdy napsala. A největší šanci k vydání měla ovšem poezie Havlíčkova - za předpokladu, že by ze souborné edice byly vyřazeny některé politické básně. To bylo sice nepřijatelné, ale faktem zůstává, že některé sbírky by jako takové bývaly vyjít mohly. Stále jsme byli poměřováni předválečným surrealismem, Nezvalem, Bretonem, Bieblem, a z toho poměřování vycházel Havlíček slušně, kdežto pro nás ostatní v tom byl ten nejvážnější zádrhel. I ti, kteří nám jinak přáli, si prostě s našimi texty nevěděli rady, nedokázali je nějak uchopit. Effenberger byl respektován jako teoretik, ale mezi těmi, kteří tehdy mohli nějaké vydání prosadit, se nevyskytl nikdo, kdo by si k jeho poezii našel ten odpovídající klíč. A to platí i o dalších.\nJá ale k tomu mohu na závěr připojit ze své nedávné zkušenosti nadějnější poznámku. Mám teď doma prazvláštní exemplář brožovaného vydání Effenbergerových scénářů, které vyšly před více než deseti lety v Orbisu. Prazvláštní proto, že si tu knížku půjčila moje třiadvacetiletá dcera, a vrátila mi asi po půl roce cosi úplně ošoupaného, rozhadrovaného a rozpadajícího se - krátce "knihu", která se nápadně podobala těm knižním zbytkům ze Hry na ohradu. Prošla totiž snad desítkami rukou, jak kolovala mezi jejími vrstevníky. Není to povzbudivé?\nPřipravil Lukáš Jiřička.\n>Přímý odkaz na článek: http://www.souvislosti.cz/clanek.php?id=361


EurocoinToken kurz 2,15 ECTE/CZK – kalkulačka, online graf, cena\nHlavní stránka » Kurzy » EurocoinToken kurz 2,15 ECTE/CZK – kalkulačka, online graf, cena\nPřepočítejte si kurz EurocoinToken na USD nebo CZK. Sledujte aktuální i historické ceny ECTE v online grafech. Chcete nakoupit EurocoinToken?\nEurocoinToken online graf ECTE/USD\nLitujeme, ale ne všechny kryptoměny mají dostupný graf vúči americkému dolaru, protože se přímo ani s USD neobchodují. Vyzkoušejte dostupnost grafu ECTE/BTC. Některé kryptoměny se obchodují pouze s BTC. I přesto můžete použít kalkulačku pro přepočet hodnoty kryptoměny EurocoinToken na české koruny a americké dolary (kurz je přepočítáván přes BitCoin).\nKurz a tržní cena kryptoměny EurocoinToken\nCena v amerických dolarech 0,04597\nZměna za 7 dní 6.21%\nKryptoměna EurocoinToken zaznamenala za posledních 24 hodin růst ceny o 10.14%. Protože kurz ECTE v předešlých 7 dnech vzrostl o 6.21%, dá se tento trend považovat za býčí trend (rostoucí). Kryptoměna EurocoinToken je 2680. nejhodnotnější virtuální měnou světa (k datu 14.06.2021 03:04) a to díky své tržní hodnotě 0 amerických dolarů (cca 0 Kč).\nEurocoinToken kalkulačka (CZK/ECTE a naopak)\nPřevést na ECTE\nDíky naší kalkulačce přepočítáte cenu virtuální měny EurocoinToken do českých korun a také z CZK do ECTE. Hodnoty do výpočtu jsou aktuální k 14.06.2021 03:04\nKde nakoupit EurocoinToken?\nKryptoměna EurocoinToken patří mezi méně známé měny a jen na pár kryptoměnových burzách je možné ji zakoupit (možná ji najdete na Bitrex). Cena ECTE se může na každé burze lišit, zpravidla se jedná jen o drobné odchylky.\nNěkteré kryptoměnové burzy byly vykradeny (hackerské útoky) nebo mají problémy s vyplacením peněz. Proto si vždy dávejte pozor, kde EurocoinToken kupujete. Hledejte recenze burzy a zkušenosti uživatelů. Nicméně i ty největší burzy jako je Bitrex se mohou občas dostat do problémů.\nLze obchodovat ECTE jako CFD (kontrakt o vyrovnání rozdílu)?


Problémy s koleny | Doktorka.cz\nDobrý den, zajímalo by mne jak postupovat, když si člověk špatně prošlápne koleno. Stalo se to mému tatínkovi a nemůže se na nohu postavit. Ledovat bolavé místo, či postupovat jinak? Děkuji za každou radu :)'\n5. Březen 2007 - 11:16\nJá měla s kolenem velké potíže, ale to hlavně, protože jsem měla utržené vazy, ale pokud jsem špatně došlápl a noha bolela, tak jsem vždycky koleno "nahodila"ohla dozadu a přitáhla k tělu, to samé udělala i dopředu, koleno mi většinou zapadlo a bylo to ok, ale jak říkám, bylo to kvůli vazům. V případě tvého otce bych ledovala a nohu mazala fastum gelem)běžně v lékárně) a zavázala obínadlem. pokud by noha nadále bolela, raději bych navštívila ortopeda, třeba si mohl poškodit vazy.'\n5. Březen 2007 - 18:31\nDobrý den,mám celkem velké potíže s kolenama je mi 14 ale bolest přetrvává už 2 roky nemůžu ani natáhnout nohu aby mi v ní tka divně neruplo jak kdybych cítila že se o sebe ty kosti derou je to strašná bolest a nevím co stím.děkuju za odpověd'\n19. Srpen 2008 - 8:49\nTak si s tím zajdi k doktorovi'\n11. Březen 2009 - 22:46\nto chce doktora 2y trpět to je blbost .ne ??'\n11. Březen 2009 - 23:07\nČau,já sem Honza,a mám VELKÝ problém s Kolenem,a newim co s tím :( nemůžu třeba udělat dřep,protože mi v něm furt hlasitě a děsivě křupalo,jenže teĎ jsou tomu dva měsíce(cca)a teď,když udělám dřep...no...radši ani ne,tak se mi kolen nechce hnou a když s ním pohnu dál,tak mi v něm RUPNE,a dostanu do tněj křeče,atd. co s tím? bojím se,že budu muset jít na Operaci,neboněco,mám svoji NHU rád,:D :(\n28. Říjen 2009 - 21:32\nDobrý den, mám problém s pravým kolenem při fotbale. Vždy když odkopnu míč tak mě v něm strašně píchne jako by injekční jehlou v koleni pod čéěkou a ta bolest vydrží klidně až do druhého dne po zápase. N a jednu stranu uvažuji o návštěvě u nějakého specialisty ale na druhou stranu se bojím co kdyby to bylo něco vážnějšího. Tak Vás prosím o radu o co by se mohlo jednat popřípadě postup léčby. Díky za informace.\n15. Březen 2011 - 11:10\nNo až jednou kopneš a zůstaneš ležet,tak to řešení možná bude o dost horší.Mohou to být vazy,ale nejlépe aby to zkouknul odborník.Jak si to urveš,už si nejspíš nezakopeš.Je lepší tomu předejít.\n15. Březen 2011 - 12:39\nDobrý den,nevím jestli se tad dozvím odpověď.Má situace je taková,jsem po operaci pravého kolena(frézovali a odstranili vnitřní meniskus)a to po problémech-bolesti,špatný pohyb,nešlo si kleknout(při pokusu o ohnutí kolena-bolest,pnutí),pocit při delším stání-bolest jde aý do kostí,pocit otečení.Současnost-mám za sebou 3 plazmy(3500 Kč),chodím na rehabko a můj pocit,je to horší neý před operací a to jsou 2 měsíce pryč.\n22. Březen 2011 - 6:23\nZ toho popisu mám dojem,že jsou poškozeny vazy.I když 2měsíce od operace může určitá ztuhlost být.Nejlépe to znovu probrat s ortopedem.Třeba i jiným,aby byl i nezávislý pohled.\n22. Březen 2011 - 11:28\nDobrý den , 5 x jse mi " přetočilo koleno" byl jsem u dokotra nic moc my neřekl , stalo jse to při tančení ( standart- vytočil jsem nohu ) bojím jse že už nebudbu moc tancovat jednou jse mi to stalo když jsem dělal tzv. šnuru takže chci jse zeptat jestly jse stím něco dá dělat, nechci přestat tancovat :/\n16. Květen 2011 - 15:28\nDobrý den hraji florbal a začal sem k tomu aktivně běhat atd..najednou mě začli bolet kolena jako když u obou boku kolen\n4. Srpen 2011 - 9:38\nDobrý den, můj problém způsobují nejspíš mažoretky, které jsou mým koníčkem již 10 let (tj. od 7 let). Když mi bylo 12, začala jsem mít potíže s koleny. Bolest byla nárazová, ale spíše po výkonu. O rok později se mi po hodině tělesné výchovy (konkrétně po hodině skoků přes švihadlo) kolena podlomila. Navštívila jsem ortopeda, který mi řekl, že mám zatížené chrupavky v obou kolenou. Doporučil mi s mažoretkami přestat. Bolest nebyla tak hrozná, aby mě donutila přestat a tak nyní, o téměř čtyři roky později, za mažoretky stále pochoduji. Jak jsem později zjistila, můj ortoped nejspíš užívá univerzální diagnózy a moc nepomůže... Pravé koleno bylo vždy horší a když na něho nyní položím ruku, je po celou dobu pohybu cítit křupání. Levé je na tom o něco lépe. Začínám mít starosti, protože když nepočítám to, že se na nohy po protančené noci nemohu téměř postavit, mi právě z pravého kolena vystřeluje bolest do stehna nebo do lýtka (nervy?). Celkově bolí samozřejmě po výkonu, ale i když nic nedělám, z ničeho nic. Nejspíš bych měla změnit lékaře… Má někdo s něčím podobným zkušenosti? :)\n1. Listopad 2012 - 17:51\nDobrý den hraji florbal a...Posílám odkaz pro všechny kteří řeší problémy s klouby http://www.lr-zdravi.cz/nova-aloe-vera-freedom email: imuniton@email.cz\n1. Listopad 2012 - 19:54\nPosílám odkaz pro všechny...ty jsi se ale rozjela :-) zamořila celou doktorku:-)\n1. Listopad 2012 - 19:59\nKdyž jsem měla problémy s kolenem, tak jsem si ho mazala gelem Priessnitz a k tomu brala jejich tablety, jsou přírodní, takže tím nezatěžuješ organismus a konečně něco, co fakt pomáhá!\n12. Prosinec 2012 - 15:00\nprosim kolik stoji ten gel a tablety?\n12. Prosinec 2012 - 17:06\nTady máš odkaz kde si to objednávám: http://www.zlekarny.cz/search?q=priessnitz&hl=\n18. Prosinec 2012 - 11:04\nDobrý den, už několik let mám problém s právým kolenem,nechala jsem to být,ale zhoršuje se mi to. KDyž chodím,tak mě to koleno šíleně bolí,když udělám dřep a zvedám se tak mě vtom lupne a bolí to,když mě bolí tak homám studený a někdy mi i otéká,mám i někdy pocit,že se mi vyhodí. prosím co stím má dělat??\n14. Březen 2013 - 0:33\nAhojky, zkus přírodní české produkty, můžou hodně pomoct,odporučuji. Bývá to problém nejen pohybového systému. Mrkni na www.okg-fit.cz/sila-prirody , jsou tam i zkušenosti.\n19. Březen 2013 - 17:09\njá na problém s koleny...proč ty píšeš ty píčo.viny na všechna témata o kloubech pod jinými smyšlenými jmény a příběhy?\n9. Prosinec 2013 - 21:45\nmam uz asi 5 let necitlive koleno a je napuchle ale nejak zvlaste me to neboli ale kdyz klecim tak ano. mela bych s tim zajit k doktorovi?\n24. Leden 2014 - 23:05\nDobrý den mám problém s kolenem pod kolenem se mi udělala taková zvláštní kulička co stím ?\n18. Březen 2014 - 19:11\nDobrý večer, mám takový možná trochu kuriózní případ, jelikož lékař mi nebyl schopen můj problém diagnostikovat. Je mi 18 let. Vždy, když stojím na jednom místě, kolena mi začnou "rudnout" a jsou "horká" na dotek. Pozoruji mírné natékání. Když si nesednu, problémy samy neustanou a kolena začnou štípat nebo svědit, nevím jak to přesněji definovat. Byla bych moc ráda za jakoukoli zpětnou vazbu, už si nevím rady, děkuji všem :)\n26. Březen 2014 - 19:46\nJá měla s kolenem velké...Ahoj, já osobně jsem mívala taky velké bolesti a problémy, ale začala jsem brát doplněk stravy Colafit a konečně ta bolest přechází a můžu zase normálně fungovat! :)\n19. Duben 2014 - 8:29\nDobrý večer, mám takový...Měl jsem stejný problém, zkoušel si nějaký doplněk stravy? Mám vyzkoušený Colafit. Zkus taky.\n19. Duben 2014 - 9:15\nPavel Sračka (anonym)\nmám v potrubí potíže s kolenem, asi se tam šprajclo velké hovno, nebo rejžák. Moje žena Marcelka je trošku praštěná do makovice a vylejvá do Wc kýbl ze špínou a často vyleje i hadr, rejžák. NO a ty zkurvený děti tam hážou taky spoustu krámů, takže to musím prorazit. Mohl byste mě někdo poradit? Ale prosím je samé seriózní rdy, ne žádný dymamit nebo semtex!\n19. Duben 2014 - 15:16\nPrimář z Bohnic (anonym)\nVaše rodina musí mít zvláštni diagnózu,určitě vás u nás rádi vyšetříme.\n19. Duben 2014 - 15:57\nDobrý den,mám celkem velké...Dobrý den všem. Dlouho mě trápila bolest, ale musím se svámi podělit, že na kolena mi nejvíc pomohl COLAFIT.\n30. Duben 2014 - 17:00\nDobrý den všem. Dlouho mě...Hojec, ten Colafit tu vyzdvihlo už víc lidí, jak koukám, ale fakt to stojí za to!:)\n30. Duben 2014 - 17:02\nDobrý den.Jsem fotbalista,když kopnu do miče a udělám nohou tvz. švih tak mě bolí pod kolenem a mám pocit jak kdyby se mi podlamovalo koleno.Potřeboval bych radu jak to léčit.děkuji za odpově´d :)\n16. Červen 2014 - 8:25\nDobrý den.Jsem...Dobrý den, přečetla jsem si Váš příspěvek ohledně Vašeho kolene. Mám plastiku křížového vazu a pěkně se to se mnou táhne celé roky. Nicméně jsem zkusila injekci krevní plazmy a musím říci, že za 2 dny jde vidět, že to opravdu má účinek. Platila jsem 800,-- Kč, podle známého, který je lékař, je tato cena opravdu lidová, někde se prý hradí i 2 tis. Doporučují se 3 injekce, ale můžete i více. Lékař říkal, že je to lepší, než nějaká výživná injekce, takže velice doporučuji (dokonce mi už ani nevrže koleno). Pokud máte nějaké trable s kolenem, třeba Vám pomůže plazma, tím nic nezkazíte. Dělá to asi více klinik, já jsem z Ostravy a v Havířově to dělá MUDr. Sztefek.\n2. Červenec 2014 - 19:18\nHlavně bych do budoucna zvolil prevenci ve formě kvalitní kloubní výživy, ať už se situace neopakuje. Za mě mohu doporučit Colafit - po výronu kotníku mě pořár zlobil i po přeléčení, s Colafitem se nedostavuje bolest tak často.\n29. Červenec 2014 - 21:20\nDobrý den, Mám dotaz ohledně kolen. Mám silně opotřebované chrupavky,vlastně už nemám skoro žádné. Jsem aktivní spotovec, zejména hraji závodně basketbal. Doktor mi doporučil se vším přestat a soustředit se jen na kolo. Chci se zeptat, jestli je nějaká možnost nahradit chrupavky a zmírnit bolest. Jsem už po operaci "vyčištění" levého kolena, ale žádná změna k lepšímu. Prosím o pár rad, se sportem budu i v budoucnu pracovat a moc mi na tom záleží. Děkuji :)\n15. Říjen 2014 - 12:13\nČaute, potřebuju poradit, můj taťka trpí na záněty kolen, myslíte že by mohl pomoct přípravek Enzycol od Maxivitalis? Vánoce se blíží a byl by to fajn dárek, díky za radu.\n15. Prosinec 2014 - 0:30\nČaute, potřebuju poradit,...Ne, tento přípravek by pomoct nemohl.\n15. Prosinec 2014 - 1:00\nDobrý den, mám takový problém.. Jsem aktivní sportovec a trápí mě mé levé koleno.. Před delší dobou jsem měla natažené zevní vazy, které jsem podcenila a berle s ortézou zahodila už po týdnu.. Chci se proto na vás obrátit s dotazem co to může být? Bolí mě v zadní části kolene (zákolenní jáma) na zevní straně.. Už při krátké procházce pociťuji bolest a píchání na zevní straně,když běžím je to o to horší.. Děkuji za odpověď. :)\n25. Srpen 2015 - 18:47\nJá jakožto aktivní sportovec také :-) můžu doporučit Gelactiv ;-) Je fakt super a moc mi na bolest kolene, které mě občas trápí, pomáhá.\n27. Květen 2016 - 8:21\nNado, můžu se zeptat jaký gelactiv? Je jich více ne? Aspon teda našla jsem 2. Se kterým máš dobrou zkušenost prosim?\n30. Květen 2016 - 9:13\njj hele mám zkušenost s http://www.gelactiv.cz/gelactiv-proteo-enzyme-q/\n31. Květen 2016 - 8:16\nJá jsem po dvou operacích kolene, první - přetržené vazy a rozdrcená čéška, druhá - plastika křížového vazu. Bolest po operacích při zátěži, koleno "vachrlaté". Výšlap? Ne, díky. Pak jsem objevila Colavital a nemůžu si stěžovat. Ba naopak pěju chválu. Beru ho pořád a moc mi pomohl.\n31. Květen 2016 - 11:41\nTen GelActiv taky beru a cítím úlevu, zatím mám za sebou měsíc, tak doufám, že mi pomůže úplně. Je to první prostředek, jehož účinek vůbec cítím......\n8. Červenec 2016 - 18:07\nTo jsou všechno hříchy mládí! To je to šukání na mezi a nedat si nic pod kolena!\n8. Červenec 2016 - 21:08\nNado, můžu se zeptat jaký...Je jich víc no, já beru Proteo Enzyme Q, obsahuje i enzymy proti zánětu, ten je fakt super :))\n22. Červenec 2016 - 12:12\nJeště by to chtělo něco proti blbosti! Aby ty farmaceutické firmy tolik nevydělávaly! Ale asi máte peněz dost a podle míry vaší blbosti jim určitě přispíváte. Čím je kdo blbější tím více platí! Snad si nemyslíte, že ty jejich přípravky něco vyléčí? Oni nepotřebují někoho vyléčit to by vás potom ztratili a kdo by do nich cpal peníze horem dolem?\n22. Červenec 2016 - 14:44\nJeště by to chtělo něco...Jasně, chápu tvoji averzi k farmaceutickému průmyslu, ale jak jinak chceš pomoct při bolesti kloubů, než kloubní výživou a enzymy, které jsou prokázaně protizánětlivé?? Co je na tom špatného??\n26. Červenec 2016 - 7:47\nJasně, chápu tvoji averzi k...Enzymy jsou parádní věc! Co se týká kloubů, nic lepšího neznám.\n28. Červenec 2016 - 20:52\nEnzymy jsou parádní věc!...a k čemu jsou ty enzymy na klouby dobré? :O\n16. Srpen 2016 - 13:46\na k čemu jsou ty enzymy na...Leni, na internetu je spoustu článků, které si můžeš o enzymech přečíst, jde o to, že mají protizánětlivé účinky a fungují velmi dobře a rychle :-)\n23. Srpen 2016 - 19:50\njoo, chapu, ony jsou vlastne ve wobenzymu, ten jsem chvilku brala\n25. Srpen 2016 - 16:18