Domů > Interiér > Interiér inspirace > Tmavé podlahy představují teplou eleganci\nDíky velké ploše v interiéru zaujímají podlahy dominantní roli. Nejsou snadno obměnitelné, takže je zapotřebí počítat s tím, že náš bytový prostor budou doplňovat opravdu dlouhou dobu.\nJe třeba přiznat, že tmavá podlaha nevypadá dobře opravdu ve všech prostorách. Zvlášť dobře však působí v prostorných místnostech a na velké ploše, pokud ji doplňují světlé stěny a celou kompozici doladí vhodně zvolený nábytek.\nZvláště podlahovými krytinami ze dřeva anebo těmi, co dřevo připomínají, se dá dosáhnout neuvěřitelně příjemné a hřejivé atmosféry v místnosti. V současnosti se dají díky nejrůznějším novým technologickým postupům vyrábět tmavé podlahy imitující drahé dřevo v dostupných cenových relacích. U laminátových podlah je to zcela bez vlivu dřeva na cenu.\nJistým řešením jsou i světlá dřeva, která se dají pomocí mořidel, olejů a vosků s pigmenty také výrazně ztmavit. Je však třeba poznamenat, že takto upravené dřevo ztmavne pouze na povrchu. Velmi pěkně působí například podlaha z páleného dubu napuštěného olejem, která vytváří odstín mokka. Určitý druh takto vyráběných podlahových parket se navíc vyznačuje jemnými podélnými vlákny, což má výrazný vliv na celkový vizuální efekt podlahy.\nLaminátová podlaha wenge také vzhledem připomíná prkna. Kromě tmavohnědé barvy imituje vzácnou a drahou africkou dřevinu dokonce i povrchová struktura této podlahy.\nPodlaha z vícevrstvých parket z brazilské třešně jatoba má červenohnědou barvu dřeva s tmavými léty. Tato podlaha je nadprůměrně tvrdá.\nRučně opracovaná prkenná podlaha merbau , strukturovaná s podélnými vlákny ve velkorysém formátu a s atraktivními rozdíly barevných odstínů působivě zdůrazní podélné směrování prken.\nSpeciální tepelnou úpravou modřínového dřeva vznikne také velmi poutavý dekor na prkenné podlaze. Ta dosáhne doslova exotických barevných odstínů díky působení chemických přípravků. Takové odstíny byly doposud známy pouze u tropických nebo mořených dřev.\nFoto: furnituretrendzona.com, lh4.googleusercontent.com, mypackage.com.au, flooring2floors.co.uk, felmiatika.com, taradaramadeit.com, ciiwa.com, freedownloadslink.com, 4photos.net, flooringmagazine.org, freshinteriorideas.com, slodive.com, homedecorinteriordesigns.com, paseoner.com, colefacts.com, interiorpin.com, allseasonshomeimprovement.com\nVíce o tématu: barvydekordřevodřevo v interiérudruhy podlahinteriérlaminátová podlahanábytekodstínyparketypodlahpodlahapodlahyprostorřešenístěnysvětlátmavá podlahatrendytrendy podlahav interiéru


Courteney Cox - Hvězdy Přátel zavzpomínaly na slavné, kteří si v seriálu zahráli: Tohle řekla Jennifer Aniston o svém ex Pittovi - Super.cz\nPromování unikátního návratu Přátel na obrazovky je v plném proudu a hrdinové oblíbeného seriálu poskytují rozhovory jako na běžícím pásu. Zástupkyně něžného pohlaví Lisa Kudrow (57), Courteney Cox (57) a Jennifer Aniston (52) odpovídaly na dotazy reportérky z Access Hollywood a padla i otázka, která slavná osobnost, jež se v seriálu objevila, patřila k jejich nejoblíbenějším.\n„Pan Pitt byl skvělý, byl fantastický,“ vzdala mu hold a kolegyně souhlasně přitakaly. Aniston byla za Brada Pitta (57) provdaná v letech 2000-2005. Herec se objevil v jedné z epizod osmé řady, zahrál si Rossova kamaráda ze střední Willa, který už od školy neměl Rachel (Aniston) v lásce.


Miroslav Beňo - „Oči války“ 10. díl: Nucené práce - Naše Valašsko - vždy čerstvé informace z regionu\nDnes má svátek: Iva\núterý, 19 květen 2020 20:52\nMiroslav Beňo - „Oči války“ 10. díl: Nucené práce\nÚvod ZDE, 1. díl ZDE, 2. díl ZDE, 3. díl ZDE, 4. díl ZDE, 5.díl ZDE , 6. díl ZDE , 7. díl ZDE , 8. díl ZDE , 9. díl ZDE\n10. díl: Nucené práce\nTyto občasné radosti vystřídala nejistota z budoucnosti.\nV běžném životě i v práci se vše měnilo k horšímu. Na lístky\nse dostávala jen polovina toho, co na začátku války. Základní\npotraviny se taky sháněly daleko hůře než dříve. V práci nám\nbylo neustále zdůrazňováno, že musíme víc a obětavěji pracovat\npro jejich vysněnou tisíciletou Říši. Prodloužené a nedělní\nsměny pak nebyly výjimkou. Z Němců už nevyzařovala taková\nsuverenita jak dřív, když se jim dařilo obsazovat jednu zem za\ndruhou. Trestali teď sebemenší náznak odporu a pečlivě vyšetřovali\nkaždou maličkost. V Detoně se proto každou chvíli zatýkalo.\nStačilo k tomu malé podezření. Nebo udání. Z toho měl každý\nnejvětší strach. Nikdo si nebyl jistý, kdy si příjdou i pro něj.\nA dostat se do rukou gestapákům znamenalo odnést si přinejmenším\nhromadu modřin. Cestou z práce se ve vlaku takové zprávy\no zatýkání rychle šířily a rozebíraly. Kdo, proč a co se s ním asi\nNelítostného brněnského Němce Boczeka pak vystřídal ještě\nhorší Hanzal a strach ochromil celou fabriku. Zapřísahala jsem\nMiloše, který mi tvrdil, že „fakt“ tehdy nic neudělal, aby se do\nničeho nepletl, protože teď už by se mi určitě nevrátil.\nPracovní dny ubíhaly jednotvárně jeden za druhým. V práci\njsme se skoro nezastavili. Výroba neustále stoupala a my plnili\njeden vlak za druhým municí a bombami. Němci si pořád vše\npečlivě hlídali a měli vše pod kontrolou. Samozřejmě i tisk, kde\nse ale, oproti dřívějším oslavným článkům o velkolepých vítězstvích\na dobytých územích, začalo objevovat i v jiném duchu\nformulované zpravodajství o bojích na východní frontě. Dočasně\nvyklizené území, ústup na připravené pozice a podobně. I když\njsme se pokaždé z takové zprávy radovali, bylo jasné, že to\nNěmce jenom víc znervozní a že to odskáčeme hlavně my.\nS Milošem jsme se v práci vůbec neviděli, pracovali jsme\nkaždý na jinším konci fabriky. A přecházet mezi dílnami\nbylo dělníkům zakázáno. Občas jsme se potkali jen ve vlaku.\nPár minut spolu…\nPo návratu z práce mě ještě doma čekalo vaření, praní atd.\nJarka mi sice pomáhala, jak jen mohla, ale byla ještě pořád\nděcko a na všechno nemohla stačit. Tatínek se staral jenom\no drůbež a zahradu a maminka většinu času proležela na posteli.\nZastavila jsem se často až večer a unavená padla do peřin.\nBylo toho na mě moc.\nJediným pěkným dnem byla neděle. Pokud byla volná, tak\njsem byla na každém zápase, ať doma nebo venku. A těšila se\nspolu s Milošem z výher a truchlila, když se prohrálo.\nPřišly první ranní mrazíky a ze stromů už začínalo padat\nlistí. A tehdy přišlo to, čeho jsem se bála - začal nábor našeho\nročníku 1924 na nucené práce. Nábor devatenáctiletých nedospělých\nVelký podíl na tomto náboru měl i ministr školství a lidové\nosvěty Moravec, zrádce a kolaborant, který náš ročník daroval\nŘíši a Hitlerovi. Prý na tři čtvrtě roku a pak nás musí vrátit.\nJako nějakou opotřebovanou věc! Pracovala jsem sice ve vojenské\nvýrobě v Detoně, ale radši jsem se s doktorem Studlíkem\ndomluvila, že mně napíše potvrzení, že musím zůstat\ndoma kvůli nemocné mamince a starosti o celou domácnost.\nPro jistotu, kdyby mě náhodou chtěli nasadit do Reichu. A nikde\nna úřadě jsem se nehlásila.\nListopad uběhnul bez problémů a já se trochu zklidnila.\nOvšem začátkem prosince mě doma čekal dopis. A na obálce\nrazítko „Arbeitsamt Zlin – Úřad práce Zlín“. Proboha! S třesoucíma\nrukama jsem rozdělala obálku a z papíru jako výhružku\nVorladung – Předvolání\nAuf Grund der Regierungsverordnung vom 4. Mai 1942, Slg.\nNr. 154 § 6 , Abs. 4,\nJasné, zákon 154, opatření o řízení práce! Předvolání je\nněmecky, ale i v češtině. Čtu dále.\nvyzýváme Vás, abyste se za účelem přezkoumání Vašeho\npracovního poměru dostavila dne 15. 12. 1943 k Úřadu práce ve\nZlíně, 1. poschodí, dveře č. 15.\nPředložte: pracovní knížku, policejní přihlašovací list a ostatní\nNedostavíte-li se, budete předvedena policejně.\nNeuposlechnutí tohoto příkazu trestá se podle vládního nařízení\nč. 154, § 31, pokutou do 100.000 K nebo vězením do 6 měsíců\nanebo oběma těmito tresty.\nTuto obsílku při osobní návštěvě odevzdejte.\nZlín, dne 30. XI. 1943\nRazítko, z rozkazu a nějaký podpis.\nTak a je to tady. Nucené práce. Dávám se do hlasitého pláče.\nSlzy mi padají na předvolánku a nejdou zastavit.\n„Co sa stalo, Marto?“ ozvala se maminka z ložnice.\nNemám sílu jí odpovědět. Taková hrůza! Co minulo Miloše,\nteď čeká mě!\nZ ložnice jsou slyšet šouravé kroky. Maminka vstala z postele\na za pomoci čagánku si jde za mnou sednout ke stolu. Z rukou\nmi bere předvolánku a čte si ji.\n„Tak tam jet mosíš, to sa nedá nic dělat. A potom uvidíš,“\nříká, když si ji dočte.\n„Proč ňa volajú, dyž dělám v Detoně? Snáď ňa nechcú poslat\ndo Reichu?“ vzlykám.\nMaminka už mlčí. Ví, že je to opravdu vážné. Tatínek nedávno\ndonesl od chlapů z pily, že i když nábor do Říše vázne, tak slíbené\npočty je třeba stůj co stůj naplnit. A do Německa prý posílají lidi\ni z dřív nedotknutelné zbrojní výroby a ze zemědělství.\nVečer jsem dlouho nemohla usnout a myslela jen na to\nnejhorší. Pojedu do Reichu. Pojedu do Reichu. Kde asi? A co mě\ntam čeká? Z dopisů těch, co už tam z okolí jsou, je patrné, že se\npracuje většinou ve zbrojních továrnách za dost těžkých podmínek.\nCož o to, to bych snad vydržela, ale byla bych tam sama,\nbez Miloše. A jen to by mě určitě utrápilo…\nDruhý den jsem ve vlaku Milošovi beze slov dala do ruky\npředvolánku, kterou jsem vezla mistrovi kvůli uvolnění z práce.\nMiloš si ji četl už snad potřetí a stále nic neříkal. Až pak svěsil\nhlavu. „Marto, to znamená, že,“ a mlčel dál.\n„Já mám strach. Co dyž budu moset do Reichu,“ šeptám\na hlavu si pokládám na Milošovo rameno. Vagón je plný lidí, ale\nti mě teď nezajímají. Potřebuji jeho blízkost, opřít se o něho.\n„Kerý deň to je?“\n„Středa, ale až tá ob týdeň,“ odpovídám.\n„To je eště daleko. Co by sa dalo udělat? Mosíme zkusit neco\n„Co možem vymyslet? Jet tam mosím,“ smutním.\n„Neříkalas, že máš nejaký papír od Studlíka, že mosíš opatrovat\n„To mám, ale estli to bude stačit, nevím. Ale určitě si ho\nveznu sebú.“ Zbytek cesty mlčíme a jen si tiskneme ruce. Strach\nnám svázal jazyky.\nTěch několik dní rychle uběhlo. Ve strachu a obavách\nz budoucnosti. Musela jsem na to pořád myslet a zvažovala jsem\nrůzné varianty, co kdyby se stalo to či ono.\nDo Zlína vyrážím brzo ráno dělnickým autobusem přes\nKlobouky. Řidičem je Vojta Křesálek z Klobouk, kterého znám\nz Detony, kam vozí dělníky. Je to moc hodný člověk a i teď se na\nmě přátelsky usmívá. Beru to jako dobré znamení.\nNa půdu pracovního úřadu ale vstupuji ve velkých obavách.\nUvnitř na chodbách před jednotlivými kancelářemi sedí vystrašení\nmladí lidé. Jsou tu určitě z podobného důvodu jako já.\nPomalu jdu do prvního patra a sedám si na lavici u dveří č. 15.\nV ruce žmoulám pracovní knížku a ostatní doklady. Nemám\nodvahu zaklepat. Přemýšlím nad tím, co mě nejspíš čeká.\nNemůžu zadržet slzy a chodba se mi pomalu rozmazává v nejasných\n„Co se vám stalo, slečno?“ oslovuje mě někdo a sedá si ke\nmně na lavici.\nOtočím se na tazatele. A i když ho vidím trochu rozmazaně,\ndívám se do mladší a usměvavé tváře.\nA já ve svém rozpoložení, ani vlastně nevím proč, jsem mu\nvše povyprávěla. Jak mám strach, že budu muset do Reichu,\nže mám nemocnou maminku a starého tatínka, o které se\nmusím starat. Že přece pracuji v Detoně ve válečné výrobě\na neměla bych být mezi těmi, co musí do Reichu. A že mám\nMiloše, kterého mám ráda a nechci od něj. Vše jsem pak zakončila\nproudem slz. Dotyčný mě vyslechnul a chlácholil, že snad\nnebude tak zle. A ještě než odešel, tak mi dal svůj kapesník. Můj\nuž byl úplně mokrý od slz.\nAsi za deset minut se otevřely dveře a z nich se ozve: „Pavelková!“\nS roztřesenými koleny jdu dovnitř. Už ve dveřích mě\nčeká šok, že málem omdlím. Za stolem sedí ten muž, co jsem mu\nvšechno na chodbě vyžbleptala! Proboha!\n„Pojďte dál, slečno! Posaďte se!“ usmívá se na mě.\nNohy mě neposlouchají a já dál stojím u dveří.\n„Tak pojďte, pojďte,“ zvedá se a vede mě k židli.\n„Ani se vás už nemusím na nic ptát. Dejte mě doklady,“ říká\nklidným hlasem a bere si z mých rukou všechny papíry.\nChvíli v nich listuje a se zájmem si čte potvrzení od doktora\nStudlíka. Kroutí nad ním hlavou, ale neříká nic. Sedá si za stůl\na dál studuje doklady.\n„Víte přece, že Říše potřebuje pracovní síly. A teď hlavně\nv Německu. Proč jste se nepřihlásila už dřív, jste přece ročník\n1924,“ říká, aniž zvedne hlavu od papírů.\n„Já, já mám ty rodiče a dělám v Detoně,“ nepoznávám svůj\n„To já mám taky rodiče,“ říká, „a práce v Detoně je práce jako\nkaždá jiná, ne? Kde tam vlastně děláte?“\n„Ve skladu, nakládáme vagóny.“\n„No vidíte, sklad. To je stejné jak v magacínu na nádraží,\ni když je to v Detoně,“ a znovu si zvědavě prohlíží mé doklady.\nChce se mi utéct. Hlavu mám až na kolenou, bojím se ji zvednout.\nSlyším skřípot odsunuté židle a kroky směřující ke mně.\nPřed očima se mi objevuje nějaký papír.\n„Máte v práci špatné kamarádky, slečno Pavelková.“\nSnažím se přes slzy rozpoznat, co je na něm napsáno.\nAle papír mi už z pod očí mizí.\n„Přišlo na vás z Detony udání, že se vyhýbáte práci pro Říši.“\n„Udání?“ nechce se mi věřit.\n„Ano, říkal jsem vám přece, že máte v práci špatné kamarádky,\nTak udání mě sem přivedlo! Kdo asi? Mé přemýšlení přerušuje\n„Co mám s vámi udělat? Udání je podepsané, tak ho nemůžu\njen tak vyhodit. A navíc, jak vidím, je i pravdivé,“ vykládá si\njakoby sám pro sebe při chůzi.\n„Kvituju ale, že jste byla ke mně upřímná. To se u vás\nČechů stává málokdy. Jste divný národ. Národ udavačů. Vašimi\nvzájemnými udáními bychom si mohli oblepit celou tuto budovu\na to i zevnitř. A stejné je to i na gestapu,“ dodává pohrdavě.\n„V Detoně jsou i jiná pracoviště než je sklad. Napíši dopis, aby\nvás přeřadili na práci, která více odpovídá potřebám Říše.“\n„Takže zostanu doma?“ vyhrknu ze sebe.\n„Prozatím ano. Pokud bude Říše potřebovat, abyste jí pomá151\nhala jinde, dáme vám vědět,“ říká důrazně a podává mi zpět\nZvedám se ze židle a jdu ke dveřím. Když už jsem skoro\nu nich, tak slyším: „Doufám, že další udání už na vás nebude.\nA vraťte mi, prosím, můj kapesník.“\nVracím se a podávám mu proslzený a posmrkaný kapesník.\nMlčky ho bere mezi dva prsty, přesune ruku nad odpadkový koš\na kapesník do něj pouští. Prstem mi pak ukáže na dveře a už si\nmě vůbec nevšímá.\nRadostí bych jásala! Budu doma, budu doma. Cestou zpět se\ntěším, až to všechno řeknu rodičům a Milošovi.\nMaminka i tatínek měli velkou radost. Radoval se se mnou\ncelý svět. Ráno jsem běžela Milošovi vstříc, hned jak vystoupil\nz vlaku od Brumova. Když viděl můj rozzářený obličej, tak\nmu bylo hned jasno. Skočila jsem mu kolem krku, líbala ho\na vůbec nedbala na lidi kolem. Ti se ostatně na nás taky usmívali.\nMoc šťastných a zamilovaných lidí k vidění v tuto dobu nebylo.\nVe vlaku jsem mu svůj celý včerejší den popsala.\n„Tys mu šecko řekla už na chodbě?“ divil se.\n„Dyž já sem nevěděla, že to je negdo z úřadu práce.\nTaký mlaďoch. Myslela sem, že je tam také pozvaný,“ vysvětluju.\n„Jak ti to říkál o tom udání? Že přišlo z Detony a že máš\nšpatné kamarádky?“ zajímá se Miloš.\nKývu hlavou, že ano. Nějak jsem na to zatím nemyslela, vše\npřebilo to, že zůstávám doma.\n„Kdo by to mohl byt?“ ptá se.\n„To nevím, nejak sem o tom eště nepřemýšlala,“ přiznávám.\nTím dotazem mi ale nasadil brouka do hlavy. Na Milošovi\nje vidět, že nad tím taky přemýšlí. Udání. Jak to někdo může\ndruhému udělat? Tak ho ohrozit. Vždyť musí vědět, že Němci\nto můžou zneužít a vymlátí z člověka přiznání i k něčemu, co\nneudělal. Vlastní lidi udávají Němcům své sousedy, známé,\nkamarády a blízké. Ten člověk na úřadě práce měl pravdu.\nAsi jsme opravdu divný národ…\n„Koms co udělala?“ zeptá se po chvíli Miloš.\nJen krčím rameny. Teď si na nic nevzpomínám. Ve skladu\nnás pracuje snad dvacet ženských. Většina zhruba v mém věku.\nSe všemi se kamarádím, tak proč by… Ale ten na pracáku věděl,\nco říká. A list mi i ukazoval, ale když já měla před očima jen\nskvrnu. Vystupujeme na nádraží u Detony, procházíme branou\ndo fabriky a loučíme se.\n„Nevím, v kolik večer pojedu,“ volá na mě ještě Miloš, mává\nmi a posílá vzdušnou pusu.\nCestou ke skladům mě radost opouští. Vždyť tam budu\ns někým, kdo mě nemá rád! Ba přímo musí nenávidět. S někým,\nkdo mě udal!\nNa šatně mě ženské vítají a všechny jsou zvědavé, jak jsem\ndopadla. Zdráhavě jim odpovídám, nemůžu v sobě potlačit\nmyšlenku, že jedna z nich, co mě teď napjatě poslouchá,\nmě udala. Dívám se jím při rozhovoru postupně do očí a přemýšlím.\nJe to Věra? Nedávno jsme se trochu chytli kvůli špatně\nvydanému materiálu. Ale to byla prkotina, to by přece… Věra\nurčitě ne! Nebo Božka? Ta má vždycky řeči, když má něco udělat\nnavíc za některou z nás. Nebo snad Majda? Ta nemá žádného\nogaru a když se při svačině bavíme o těch svých, tak na každém\nněco vidí. Prostě nám je závidí. Nakonec jsou mně podezřelé\nsnad všechny! Chvíli mám chuť jim to říct a zjistit jejich reakce.\nNechám to ale být. Radši o tom už nepřemýšlím a dám se do\npřevážení beden s municí. Možná se některá sama prozradí.\nDalší týden ve středu si mě zavolal mistr, že mám za ním\npřijít do kanceláře, že něco dostal z osobního z vedení závodu.\nTak už je to tady. Strach mně svírá žaludek. Dumám, kam to asi\nbude. Ze všeho nejhorší by byla práce na plnění bomb tritolem.\nLidi, kteří tam pracují, jsou lehce k poznání mezi všemi ostatními.\nPo čase jim totiž žloutne kůže a vlasy. Znak otravy. A moje\nzdraví není z těch nejlepších.\n„Takže Pavelková,“ vítá mě mistr, “mám tu rozhodnutí ze\nzlínského Arbeitsamtu. Mosíte přéjít na tritol.“\nHm. Tak v tom dobrém je to to nejhorší, co mě mohlo potkat.\nProtestovat je ale zbytečné. Dodávám si odvahu a ptám se:\n„Mistře, nevíte kdo mňa udál?“\n„Co, tebe nekdo cérko udál? Snáď né negdo od nás ze skladu?“\nKývu hlavou, že ano.\n„Tak proto ideš na plnírnu bomb. Já sem si myslél, že to je\nkvůli nejakému inému prúseru. No, to cérko netuším. Doba je\nzlá, ani našinci sa občas nechovajú jak ludé,“ kroutí hlavou. „To\nabych si aj já začal dávat větší pozor.“\n„A kdy tam mám nastúpit?“ ptám se.\n„Počkaj, podívám sa. Hneď po novém roku,“ čte mistr\nTak to mám pěkný dáreček pod stromeček. Štědrý den je\ntotiž už za dva dny…\nMilošovi to oznámím až druhý den ráno, protože večer nejel\ndomů stejným vlakem.\n„Aspoň, že si doma,“ uzavírá tuto další nešťastnou událost.\nAle radost z tváře mu zmizela. Věděl, tak jako všichni v Detoně,\nco to znamená. Na tritol nešel nikdo dobrovolně…\nI když jsme měli na Vánoce minimum volna, proběhly\nsvátečně. Na půlnoční jsem seděla vedle Miloše, který mě po ní\ndoprovodil až k domu. Jako dáreček jsem od něj dostala rukavice.\nJá Milošovi upletla novou šálu. Dárky jsme si předali ještě\npřed půlnoční před kostelem. Rukavice mi byly trochu velké, což\nale mělo výhodu. Po cestě domů si mohl Miloš do nich schovat\nkousek svojí ruky k té mé. Podezřívala jsem ho, že je schválně\nkoupil větší a taky jsem mu to v legraci řekla.\n„Marto, to né. Dyž já sem je kúpíl enom podle odhadu a tak to\ndopadlo. To víš, dyž chlap nakupuje neco na oblečení,“ přísahá\nmi vážně Miloš.\n„Ale Milošku, tys to nepochopíl, mně sa to tak lúbí a moc,“\nchlácholím ho, chytám mu ruku a cpu si ji do rukavice k té své.\n„A budeš ňa za trest zahřívat až dom,“ tlačím se k němu.\n„Tak to rád splním! Kupředu! Směr Bylnica, Lúčky, číslo\npopisné 396!“ ukazuje rukou směrem k Bylnici a vyrážíme dolů\nKrásné chvíle, kdy jsem ráda zapomněla na všechny starosti,\nvystřídala po novém roce 1944 tvrdá realita.\nKolegyně ve skladu se se mnou všechny pěkně rozloučily.\nNechtělo se mi věřit, že jedna z nich mi tohle dokázala udělat.\nPokud ano, tak se umí dobře přetvařovat.\nDruhý den ráno jsem se hlásila mezi kanárky. Tak se přezdívalo\nzdejším pracovníkům. Jejich zbarvení kůže totiž kanárky\npřipomínalo. Všichni tu byli mladí zhruba v mém věku a na\nnucených pracích. Neměli na výběr. Nemohli přejít jinam.\nByli totálně nasazení. A smíření se svým osudem. Odtud se\nodcházelo jen z vážných zdravotních důvodů. Až když už neměl\ndotyčný sílu pracovat dál. Byli jsme prostě dělníci na odpis…\nLidi na dílně se ke mně i k sobě navzájem chovali pěkně. Byli\njsme přece všichni na jedné lodi. A samotná práce nebyla ani nijak\ntěžká. Plnili jsme bomby tritolem. Určitě jsem z práce nešla tak\npřetažená jako ze skladu nebo předtím z cihelny. Co jsem zaznamenala\njako první, bylo to, že ve vzduchu je cítit něco zvláštního,\nz čeho jsem měla hořko v ústech. Když jsem se na to zeptala\nkolegyně, tak jen řekla: „To je přeca tritolem, na to si zvykneš.“\nJasně, tritol. Můj budoucí dennodenní chleba.\nZačátkem února celou Detonu vyděsila zpráva o smrti jedenácti\nlidí, kteří zahynuli při velkém výbuchu ve zbrojní továrně\nv Bojkovicích. Vždyť to byla vojenská výroba, jak tady. Něco\npodobného se může stát i nám. Němci na to nijak zvlášť nereagovali.\nVždyť se jednalo jen o Čechy a pro ty tady stejně po\nvítězné válce nebude místo.\nPomalu se blížilo další jaro. V práci jsem si zvyknula. Občas\njsem se sice necítila dobře, hlavně v závěru pracovního týdne,\nale před Milošem ani doma jsem nedávala nic znát. Každý měl\nsvých starostí dost.\nKoncem března se začal zase hrát i fotbal. Bylo vidět, že\nMiloše pořád moc baví. Úplně ožil. V bráně se mu začalo\nnesmírně dařit. A já byla na každém zápase, jak jinak. A užívala\njsem si to s Milošem. Až přišel zápas s Bylnicí. Bylo to derby,\njak má být, protože rivalita mezi sousedními dědinami byla\nobrovská. Už při nástupu hráčů na hřiště se stihl Olin Drbal\n„požduchat“ s jedním bylnickým hráčem. Jen jsem slyšela, jak\nna něj křičí: „Kdo je u tebe dlúhá fazolová tyčka, ty škrčku!“\na chytá ho za dres pod krkem. Kdyby mezi ně neskočili ostatní\nhráči, tak by bylo zle. Od výkopu se jiskřilo od kopaček. Ostatně\njako každý předchozí zápas. Když ale ve druhém poločase jeden\nz bylnických útočníků, prý to byl Knápek, zajel ve skluzu do ležícího\nMiloše, který měl už míč v náručí, tak jsem to už nevydržela.\nViděla jsem jen Miloše, jak se bolestí svíjí na zemi.\nVjela do mě obrovská zlost: „Ty surovče, ty hajzle,“ řvala\njsem a drala se na hřiště, abych si to s ním vyřídila. Byla jsem\nschopná jej zakousnout! Naštěstí mě kousek za lajnou odchytil\npan Loucký, zdravotník týmu, který se už zvedal, že půjde\n„Cérko, ná co blbneš, tam nesmíš,“ říká a drží mě kolem pasu,\nzatímco já se mu snažím vysmeknout.\nKdyž si na to teď vzpomenu, tak mě snad popadl amok. Viděla\njsem jen zraněného Miloše a jeho bolest.\nVřava z toho byla veliká. I když se hráči obou týmů mezi\nsebou dobře znali a mimo hřiště se kamarádili, přesto teď do\nsebe strkali a nadávali si. Každý si bránil svoje. Rozhodčí měl\nco dělat, aby vše uklidnil. Nakonec Knápka za ten hrubý faul\nvyloučil. A taky našeho Karla Holbu, který se ujal pomsty a dal\nmu facku. To si ale dovolil moc, protože mu byl tak po ramena.\nMiloš se jen těžce zvedal z trávníku. V bráně musel zůstat,\nstřídání nepřicházelo v úvahu. Zbytek zápasu jsem, víc než dění\nna hřišti, sledovala Miloše, jak se drží za levý bok a jak s velkými\nobtížemi chytá míč. Na hřišti se to začalo mydlit hlava nehlava.\nDo toho křičeli fanoušci obou týmů, kterých se tu sešlo snad pět\nset. Zdálo se, že válka se přenesla na hřiště.\nPřed závěrem jsme pořád vedli 1:0 gólem Karla Holby\nz prvního poločasu. Zdravotník, pan Loucký, co chvíli vytahuje\nz kapsičky u vesty hodinky a kontroluje čas.\n„Už by sa mněl pískat konec!“ hlásí.\nA opravdu, rozhodčí už se taky dívá na hodinky. Bylničtí si\ntoho všimnuli a nakopávají vysokou merunu do našeho vápna.\nBylnický Tonda Cepek, můj kamarád z našich Lúček, skáče\ndo hlavičkového souboje s Jožkou Ivanišem a padá přitom na\nzem. Rozhodčí píská penaltu! Ukazuje, že si Jožka při souboji\npomohl loktem. No nazdar! Řvu na rozhodčího, tak jako ostatní\nbrumovští diváci, že to bylo nasimulované a že tam žádný loket\nnebyl. Na jeho adresu letí jedna nadávka a výhružka za druhou:\n„Poplaveš po potoku dom!“ a „Žeňte ho až na Taroše, tam mu\ndajú, tam je najmenší rana pavúzem!“ a „Bodaj by ťa kráva\nšvácla po čuni zasraným ocasem!“\nBylničtí diváci zase volají, že to byla jasná penalta. Naši hráči\nse všichni sbíhají u rozhodčího a protestují, ale ten si trvá na\nsvém. Sám faulovaný si mezitím staví míč na penaltový bod.\nUž se s tím nedá nic dělat.\n„Milošu chytíš to!“ a „Máš ju!“ a „Mosíš to chytit!“ a „Tak jak\nty dvě předtím!“ křičí brumovští diváci.\nMilošovi se totiž v předchozích dvou zápasech podařilo\nvždy chytit penaltu. Tato by mohla být tedy třetí v řadě. Zakrývám\nsi oči, ale nedá mi to a mezi prsty sleduji, jak to dopadne.\nMiloš stojí uprostřed brány se svěšenýma rukama a bolestivým\nvýrazem ve tváři. Cepek se za pískotu brumovských fandů\nrozběhl a kopl míč po zemi k levé tyči. Přesně tam ale směřuje\ni Milošův tygří skok. Konečky prstů vyráží míč mimo tyče na\nroh! Naši diváci řvou nadšením a rozhodčí píská konec. Teď zase\nprotestují bylničtí hráči, že je rozhodčí nenechal kopnout roh.\nTen ale nekompromisně ukazuje na hodinky, že čas uplynul a že\nje po zápase.\nJá sleduji, co Miloš. Ten se ale ze země nezvedá, jen se\npřetáčí na záda a zůstává ležet. „Milošu, Milošu,“ křičím a letím\nna hřiště. Odstrkuju hráče, kteří jsou kolem něho, klekám si\nk němu a ptám se: „Co ti je? Co ťa bolí?“\n„Žebra,“ jen sykne a kroutí se.\n„To spraví pořádný hubanec,“ slyším nad sebou smích.\nTak dobře, říkám si a dávám Milošovi pořádnou pusu. Nade\nmnou se ozývají uznalé poznámky a smích.\n„Tož teď už mosíš byt zdravý,“ říká Franta Buráň.\n„Aspoň na slavnostní odnesení,“ doplňuje Olin Drbal.\nHráči si Miloše nakládají na ruce a nesou ho do šaten. Nesou\nho jako hrdinu a lidi to i tak pochopili a tleskají mu. Vhání mi to\nslzy do očí. Chvilková sláva ale pominula a já čekám s obavami\n„To bude dobré,“ hlásí Laďa Loucký, který první vychází ze\nšaten. „Má enom dobře nakopnuté žebra,“ dodává a mizí ze\n„Neboj sa, pusinkovat sa može, hubu má dobrú,“ dělá si\nsrandu Jožka Ivaniš.\n„Pozdravuj Miloša, pěkně ně to chytíl. Teď abych ani na pivo\nnešél, budu tam enom za blbca. Chlapi ně to dajú dobře zežrat,“\nzastavil se u mě posmutnělý Tonda Cepek.\n„Tak poď s nama, my budem oslavovat,“ říkám mu.\n„No, to by ně eště chybělo, teď ít s Brumovjanama. To bych\nuž ani dom nemohl!“ máve Tonda rukou a jde pryč.\nMiloš vyjde až skoro poslední. „Dnes to, Marti, na procházku\nnevypadá,“ říká, „budu rád, dyž dojdu tych sto metrů dom.“\n„Tak si aspoň na chvílu sedneme na lavičku u kapličky,“ navrhuju.\nSedáme si, ale Milošovi není nějak do řeči.\n„Bolí to moc, že,“ zkouším začít rozhovor.\nMiloš jen pokývá hlavou a dál mlčí. Já mlčení dlouho nevydržím.\n„To už byla třetí chycená penalta v řadě, že?“ chci ho rozebrat.\nOpět jen pokývání hlavou a mlčí dál.\n„Milošu, co ti je? To tak moc bolí?“ ptám se a hladím ho po\n„Víš, já,“ odmlčí se.\nNěco se stalo, to není jen tou bolestí. Chytám ho za uši\na otočím si jeho tvář ke mně, aby se mi podíval do očí. Miloš mi\nuhýbá pohledem! Zvedám mu hlavu ještě výš. V očích má slzy!\nPouštím ho a hlava mu poklesne až na prsa. Nevím, co se stalo,\nale musí to být vážné. To není těmi žebry. Nechávám Miloše\nbýt, ať se sám rozhodne, jestli mi to řekne. Sedíme asi minutu\nmlčky. Mně se zatím hlavou honí spousta myšlenek, co je příčinou\nMilošova stavu. To, že by mohl mít snad jinou, jsem hned\nzavrhla. A styděla se, že mě to vůbec napadlo.\n„Víš,“ začal Miloš potichu, „dostal sem předvolánku na pracák\nÚplně jsem sebou trhla. Pracák?! To nevypadá dobře!\n„Co možú chtět,“ ptám se, až jsem se vzpamatovala, „že by ťa\nchtěli také přeřadit inam?“\n„To né, co sem slyšél, tak chcú opravdu nejaké lidi z Detony\npřetáhnút na nucené práce do Německa. A vybírajú hlavně prý\nty s nejakým škařúpem. Aby sa ich zbavili. A já sem měl ten\nproblém, šak víš,“ říká smutně.\nTakže po čtyřech měsících nám opět hrozí rozloučení, bleskne\n„Chtěl sem ti to řéct už minulý týdeň, ale neměl sem odvahu,“\nSedám si blíž a hlavu si pokládám na jeho rameno. Naše\ntrápí snad nemá konce.\n„Co v práci? Nezkusíja ťa podržat, že ťa potřebujú?“\n„Už sem sa ptál mistra. Ten říkál, že zkusí ít na vedení.\nUž tam aj býl a nic nevyřešíl. Že mu řekli, že dyž to Říše potřebuje,\nje třeba položit oběti. Blbci.“\n„A kdy jedeš na pracák?“\n„Su pozvaný na tento štvrtek.“\n„Milošu, já sa bojím co bude, co nás čeká,“ hlesnu a hlavu\nsi opírám o jeho rameno. Sedíme tam ještě hodinu jak dvě\nhromádky neštěstí. Mlčíme, jen se k sobě tisknem. Když už se\npomalu stmívá, tak Miloše doprovázím k jejich domu.\n„Já už mosím jet, už bude brzo tma. Co ty žebra, pojedeš\nvúbec zitra do práce?“ ptám se.\nÚplně jsem na Milošovu bolest zapomněla.\n„Mosím, maminka ňa stáhne plachtama, snáď to přestane\nNa rozloučenou se líbáme a vůbec nám nevadí, že nás můžou\nsledovat Milošovi rodiče. To Věrka, ta nás sleduje určitě.\nCesta domů byla smutná. Naděje, že Miloš zůstane doma,\nale je. A té se budu držet, říkám si. Dokud nemá v ruce papír,\nje pořád naděje.\nV pátek jej s napětím vyhlížím u ranního vlaku. Hned jak\nz něj vystoupí, na něm vidím, že je to špatné. Naděje je pryč…\n„Jedu do Reichu. Prohlédl ňa doktor a prý tauglich. Pak ňa\nposlali před jakúsi komisu a tam ně dali papíry kdy a kde bude\nodjezd. Nedalo sa s nima vúbec mluvit. Měli plnú hubu Říše,\nkonečného vítězství, fírera a povinností. A že v Detoně už tolik\nlidí není potřeba, že klidně nařídíja třeba šestnáctihodinové\nsměny. Bylo nás tam takových víc. Prý vypravíja celý vlak.“\n„Kdy?“ ptám se chvějícím se hlasem.\nMiloš mi beze slova podal jakousi obálku. V ní byla výzva,\naby byl v úterý 16. května 1944 v 10.00 hodin na nádraží v Uherském\nBrodě. Cíl cesty – Leipzig. Lipsko.\n„Nebyl tam koncem února veliký nálet? Co tam je za továrny?“\nptám se, když jsem předvolánku dočetla.\n„Ptal sem sa chlapú. Že prý je tam nejaká Junkerska, kde sa\ndělajú letecké motory. Ale to je přeca jedno,“ mává rukou a dívá\nse přitom do země.\nNemůžu zadržet pláč. A to jsem si řekla, že budu statečná!\nPosledních pár dní s Milošem. Pak nezbyde než čekat a doufat,\nže se mi snad vrátí. Na Německo, a obzvlášť na zbrojní továrny,\nteď míří jeden nálet za druhým a jsou zasypávány bombami.\nBezpečno tam není nikde. Někteří z naverbovaných na nucené\npráce se už z Reichu vrátili domů, ale nejčastěji to bylo jen kvůli\nšpatnému zdraví nebo zranění. Milošu, co tě tam čeká?\nLidi, kteří procházeli kolem nás, klopili zrak. Jakoby tušili,\nco se děje. Bezmoc a zoufalství z nás musely přímo sálat. Cestou\nod vlaku jsme se drželi za ruce a mlčeli. Až za branou Detony\njsem Miloše na rozloučenou políbila a pohladila po tváři.\n„Budu na tebe čekat třeba sto rokú,“ říkám mu a myslím to\nDalší dny ubíhaly neskutečně rychle. Snažím se, jak jen to\nje možné, Miloše rozptýlit. Vždy, když jsme spolu, tak se nutím\nbýt veselá. I když uvnitř cítím smutek a bolest. Doma pak před\nspaním nad vším přemýšlím. Konec války je v nedohlednu.\nRusové sice nad Němci vítězí, ale kdoví jestli se nezastaví na\nsvých hranicích. A na západě nemají Němci žádného soupeře.\nAngláni se drží na ostrově a jsou rádi, že mají od nich zatím\nMoje smutnění tehdy na chvíli přebila nečekaná událost.\nVe středu, 10. května, před půl čtvrtou jsme akorát odcházeli\nz práce po ranní směně, když nás ohlušil obrovský výbuch.\nPo chvíli následovaly další čtyři velké výbuchy. Na dílně tlaková\nvlna dokonce rozbila několik oken. Zůstali jsme v hrůze stát,\nhleděli nechápavě na sebe a první si mysleli, že to bouchlo\nněkde v Detoně. Ale nikde jsme neviděli kouř. Až po chvíli někdo\nostatní upozornil, že nad kopcem směrem na Slavičín stoupá\nsloup dýmu. A bylo to dost daleko. Dohadovali jsme se, kde\na co to může být. A shodli jsme se, že to bude nejspíš zbrojní\ntovárna v Bojkovicích, bývalá Kyšerka. Co jiného by taky mohlo\nv okolí bouchnout. Podle síly výbuchu to tam musel být masakr.\nNa druhý den ve vlaku a v práci se o ničem jiném nebavilo.\nV Bojkovicích prý bouchlo hned pět muničních skladů, v nichž\nbylo uloženo skoro sedmdesát vagónů munice. Zabilo to naštěstí\njenom pět německých strážných, protože sklady vybuchly\nv době střídání směn, kdy tam nebyli žádní čeští dělníci.\nA to bylo hodně podezřelé. Na místo přijel dokonce i vyšší velitel\npolicie a SS Karl Hermann Frank a rozhodl, že za tuto sabotáž\nnechá zastřelit každého desátého pracovníka fabriky. A Bojkovice\nsrovná se zemí. Nic podobného, žádná tak velká sabotáž,\nse totiž v celém protektorátu zatím během války nestala.\nNěmci rozjeli důkladné vyšetřování. Nakonec ale nic konkrétního\nnaštěstí nezjistili a svedlo se to na zatékající střechu\na následné samovznícení skladované munice. Bojkovjané si\nmohli oddechnout, z hrozby likvidace sešlo. Ale to jsme se samozřejmě\ndozvěděli až později. Dohady, co za výbuchy mohlo být,\nMoje myšlenky ale teď patří jen Milošovi. Musím se s ním\nco nejlépe a nejkrásněji rozloučit. Jeho počáteční nesmělost,\nkterá mně zpočátku až vadila, se postupně vytrácela a byl stále\nodvážnější. Občas až moc, až jsem ho musela někdy krotit.\nSvé chování jsem omlouvala tím, že musíme být rozumní, že je\nválka a kdoví co se s námi může ještě stát. A stejně tak jsem se\nto snažila namluvit i sobě. Takže jsem mu toho nikdy moc nedovolila.\nOdsuď až posuď. Samozřejmě jsem o tom přemýšlela,\nco a jak bych měla udělat. Ale prozatím vždy zvítězil můj strach\nz neznámého. A z bolesti, jak ji zasvěceně a přesvědčivě popisovaly\nněkteré kamarádky. Ale já myslím, že když je to z lásky…\nMiloš se časem naučil respektovat určité hranice, ale bylo\nvidět, že mu to někdy moc po vůli není. Tak mu to teď musím\nvše vynahradit, rozhodla jsem se. A zrovna tak nad tím vším\nPoslední neděli před odjezdem už Miloš nešel hrát fotbal.\nObětoval domácí derby se Štítnou. I přes bolest naražených\nžeber šel do brány a s hráči se rozloučil týden předtím po zápase\ns Rudimovem, který vyhráli 4:1. A oni s ním. Dostal novou kšiltovku\na tu jeho starou pověsili na hřebík v šatně. Nad místo,\nkde Miloš vždycky sedával. S tím, že tam na něj počká, až se\nvrátí domů. A musel s nimi jít k Coblovi to zapít. Šla jsem taky\na bylo veselo. Z kuchyně nádherně voněla nějaká pečínka.\nVůně česneku se táhla celou hospodou.\n„Co to chystajú dobrého? Nejakú zvěřinu?“ ptám se Miloše.\nTen jenom pokrčí rameny, že neví. Za chvíli donesli z kuchyně\nna stůl dva velké pekáče plné voňavého masa a chleba. Ogaři,\nkteří byli po fotbale vyhládlí jak vlci, si s chutí ponářejí chleba\ndo vypečeného omastku. Netrvá dlouho a je slyšet jenom mlaskání\na vidět huby mastné až k uším. Beru si taky a je to moc\ndobré. Strkám do Jury Štadlera po levici a ptám se ho: „To je\n„Nó, mohl by byt, ale to by mosél byt uvázaný u búdy, haf,\nhaf,“ zaštěká do smíchu ostatních. A dodává: „Súsedúj Baryk\nsa už nemohl dívat na tento zkažený svět a už nechtěl žit.\nTož co s ním. Tak sem si řekl, že ho sním,“ zabásnil si Jura.\n„Akorát že byl už starý a mosél byt dlúho v pácu. Ale je to dobré,\nco? To je žranica!“\nNa chvíli se zarazím, ale pak si vzpomenu na cigána Pištu\na kočku, kterou u nich jedla Jarka. A já si z ní pak kvůli tomu\ndlouho dělala legraci. Tak teď zase někdo dostal mě! Kočka\na pes. Přijde mi na mysl, že příště už mě může na talíři překvapit\njen myš a sama se tomu začínám smát. Ogaři na mě zatím\nse zájmem hledí, protože čekali, co udělám po tom odhalení.\nMožná se někteří těšili, že poletím zvracet. Zbytečně.\n„Možu si eště vzít? Nic lepšího sem celú válku nejedla,“ ptám\nse do všeobecného veselí a nabodávám si na vidličku kus šťavnatého\n„To víš, dyž to připravovál Jura Štadler, coby člen spolku\nStarých mládencú v Brumově, tak to mosí byt dobré,“ mlaská\n„On je na to odborník?“ ptám se zvědavě.\n„No, to si piš. Proč myslíš že jejich spolek má ve znaku psí\n„Protože majú rádi psy?“ tipuji.\n„To ano, ale na pekáči!“ směje se Miloš spolu s ostatními\n„Tak proto sa Jura vyhýbá cérkám, on sa nechce ženit, že?“\nptám se Miloše, ale ten už má plnou pusu masa, koulí očima\na jen kýve jako že jo. Být tu Jarka, tak určitě řekne, „že kýve\nhlavú jak nemocný osel.“\n„Áá. To sú ti, keří toho, kdo sa prohřeší proti jejich pravidlom,\nvykúpú v kašně na náměstí nebo ho v nedělu odvezú z kostela\nve starém kočáře taženém volský potahem, že?“ ptám se dál\na dostane se mi stejné odpovědi – kývání hlavou. Miloš se prostě\ncpe jak prajz, až mu omastek teče koutky úst.\nU stolu všechny baví Karel Matějíček, veliký srandista.\n„Chlapi, normálně sa nám doma okotily dvě kotrny do\njednoho hnízda. Měly sice enom jedno kotrňacko, ale zato bylo\nDo řehotu chlapů pokračuje: „Pamatujete jak minulý rok\nnebylo trnék, jak šecko pomrzlo? To seděla partyja chlapú\nv hospodě a jeden z nich říká – no budu už mosét ít, mosím podepřít\ntrnky na humnoch. Ty máš neaké trnky, divili sa ostatní\nchlapi. Prd mám jak vy, ale chcu nasrat súsedy!“\nChlapi se prohýbají smíchem, ale Karel hned navazuje:\n„Toťkaj tu seděl koškař Karolko, co jezdí po dědinách na motorce\nvykupovat kožky, a vykládál, jak si to raz švihál horú mezi Lúčkú\na Haluzicama a jak vyjél ze zatáčky, tak sa před ním naraz\nobjevíl vúz ze dřevem, kerý jél stejným směrem jak on. A říkál\n– už bych to neubrzdíl, neměl sem sa ani už de vyhnút. Nasčestí\nz vozu trčala dlúhá klada až na zem. Říkám si, to je moja jediná\nnaděja, inak su rozsekaný. Nadhodíl sem přední kolo, vyjél po\nkladě na fúru a přes vúz a mezi koňama sem po oji sjél dole\na valíl sem si to dál.“\nNěkteří ogaři se málem zadusili smíchem. Ale Karel hned\nnavazuje: „Dvě tetky sa hrozně pohádaly a tá jedna povídá\ndruhé – Anešo, taks ňa nasrala, že ti ani na pohřeb nepújdu!\nA tak sem sa těšila!“\n„Zastavte ho, nebo sa snáď nenajíme! De ty na to furt chodíš?“\nvolá Karel Holbůj do smíchu ostatních.\n„Je vás čut až na náměstí!“ přichází ke stolu tajemník klubu\n„Vitaj, jak sa ti daří? Vidím že asi dobře, břušisko máš už\npořádný,“ ptá se ho nejblíže sedící Olin Drbalů.\n„Chvála Bohu dobře, prasacko zdravé, děcka žerú. A co bys\nchtěl po štyrech děckoch, jak možu mět pěknú postavu,“ plácá\nse přes břicho a rozesmívá zase všechny Emil.\n„Tož poď si také dat, připravovál spolek Starých mládencú!“\ndělá mu místo u stolu Jura Štadler.\n„Tož to nepohrdnu, to je jak doporučení do Grandhotelu!“\nsedá si Emil a už se natahuje po chlebu.\nTen večer jsme se opravdu dobře bavili a snažili se na chvíli\nzapomenout na tu prašivou válku, která nám všem tak vstoupila\ndo životů. Na tu svinskou válku, která dokáže krutě rozdělit dva\nmladé zamilované lidi.\nPoznámky k 10. dílu:\nNucené práce je dostatečně známé téma. Těžko si teď představit, že stačilo ukázat prstem a odvezli vás do cizí země, kde jste museli těžce pracovat. Za války to mohlo potkat každého mladého člověka z vybraných ročníků. Výjimkou byl zpočátku jenom ten, kdo pracoval ve zbrojní výrobě nebo v zemědělství. Proto taky, aby se nasazení vyhnuli, v Detoně v Bohuslavicích pracovalo hodně mladých z celého okolí. Nebyla to sice žádná výhra, ale pořád lepší než v těžce bombardovaném Německu. Mimochodem – napadlo vás někdy, že jsme vlastně byli snad jedinou evropskou zemí, kromě těch neutrálních, která nemusela poslat své muže v uniformě do války? Ať už po boku nacistů nebo proti nim? Teda, když vynechám naše dobrovolníky v Británii a Sovětském svazu. Hitler nás tehdy asi víc potřeboval jako kvalitní dělníky do svých zbrojovek, protože by mu určitě stačilo zavelet a šlo se bojovat na frontu. Je trochu s podivem, že se tak nakonec nestalo. K nuceným pracím pár čísel, které uvádí historici:\nPodle poválečných odhadů bylo z českých zemí na území Třetí říše zavlečeno asi 600 000 nuceně nasazených. Češi patřili k nejpočetnějším skupinám zahraničních dělníků a jejich nedobrovolný pobyt trval ve srovnání s ostatními národy nejdéle, někdy i plných pět let. Tomu, kdo odmítl pracovat, hrozila pokuta, vězení nebo deportace do koncentračního tábora. Během náletů a jiných podobných krizových situací se podařilo mnoha lidem utéci. Domů se ale stejně vrátit nemohli, naopak se museli skrývat před gestapem a své rodiny často spatřili až po válce. Někteří se domů ani nevrátili, zemřeli na cestě nebo se ztratili. Útěk tak neznamenal žádnou výhru. Z totálního nasazení se nevrátilo zhruba 6 000 Čechů, přibližně 60 000 českých občanů zemřelo do dvou let po návratu domů z nucených prací na následky vyčerpání či infekčních chorob.\nNešťastné udávání… Má to být náš národní sport už od dob Rakouska-Uherska. Nejspíš to bude pravda, protože to udávání se táhne naší historií jako červená nit. Nejvíc se udávalo v dobách, kdy bylo zle. Za války a za komunistů. Taky v tu dobu si všichni sakra dávali pozor, co na veřejnosti řeknou. Vy starší mi to nejspíš potvrdíte, že se nám malým doma říkávalo – toto nesmíš nikde vykládat! A nedělejme si iluze, že v této době tomu už tak není, že už se neudává.\nNěkde jsem četl, že velitel zlínského gestapa po zatčení při výslechu uvedl, že kdyby vyšetřovali všechna udání, která na sebe naši občané napsali, tak jsme jako národ vyhynuli. Prý jich bylo neskutečné množství. Zabývali se jen těmi závažnějšími, co je zajímala. Ostatní skončila v koši.\nTa historka, jak Marta vše na sebe řekla již na chodbě na úřadu práce, je pravdivá. Teta říkala, že to jí možná pomohlo k tomu, že nakonec do té Říše na nucené práce nemusela. A na tu dílnu, kde pracovala s tritolem, taky musela. I s těmi následky. Co jsem ji znal, tak špatně slyšela a muselo se na ni mluvit hodně nahlas.\nVýbuch ve zbrojovce v Bojkovicích se stal 10. května 1944. Továrně se říkalo Kyšerka, protože ji před válkou postavil pražský živnostník Vítězslav Kyšer. Původně to byla chemická továrna a pyrotechnická dílna. Bývalý legionář dal tehdy práci několika desítkám lidí, později v ní pracovalo až na 500 místních. Zde je k tomu výbuchu ve zkratce něco bližšího z tisku z roku 2014, tj. při sedmdesátém výročí této události:\nPro místní začal 10. květen 1944 stejně jako dny předtím. Do zbrojovky v Bojkovicích, která zásobovala municí německou armádu, nastoupily stovky zaměstnanců. Na Trhovisku se zase sešli kvůli výstavě chovatelé dobytka. A do toho přišla událost, která se stala největší sabotážní akcí za celou dobu protektorátu. Krátce před půl čtvrtou otřásla zbrojovkou mohutná exploze. A po ní další čtyři. Nad domy se vznesl obrovský sloupec dýmu a kouře, který byl vidět patnáct kilometrů daleko. Mohutná tlaková vlna rozbíjela okna i ve čtyřicet kilometrů vzdáleném Zlíně.\n"Do vzduchu vyletělo pět velkých skladů, ve kterých byly desítky vagonů munice. Některé zdroje hovoří o čtyřiapadesáti, jiné o stovce vagonů," vysvětlil místní badatel Vlastimil Hela.Výbuch otřásl celým městem. Nebylo domu, kde by nebyla rozbitá okna, výlohy obchodů byly zničené, střechy domů poškozené, dveře vyražené. V měšťanské škole se rozbilo 164 okenních tabulí. "Tlak vzduchu vyrazil nádherné na skle malované okno nad hlavním oltářem v kostele svatého Vavřince a výbuchy poškodily i klenbu kostela," připomněl Hela.\nJen zázrakem zemřelo pouze pět německých strážných. Dělníci z továrny vyvázli bez vážných zranění. Exploze totiž začala pár minut před půl čtvrtou odpoledne. Tedy ve chvíli, kdy se střídaly směny a všichni pracovníci byli v šatnách poblíž hlavní vrátnice. Výbuchy odstartovaly přesně v době, kdy se střídaly směny a budovy s municí byly prázdné. Bylo tedy zřejmé, že akci musel někdo úmyslně naplánovat s cílem co nejmenších ztrát na životech. Podle poválečných záznamů tuto možnost zřejmě na počátku přijal i tehdejší vyšší velitel policie a SS Karl Hermann Frank. Ten do Bojkovic osobně přijel a rozhodl, že bude zastřelen každý desátý zaměstnanec podniku. Městečko chtěl nechat srovnat se zemí. Němci ale nikoho nezatkli a čekali na výsledek vyšetřování. Svým nadřízeným pak německé vedení podniku zdůvodnilo výbuch selháním skladované munice. A veškeré plánované perzekuce proti Bojkovicím byly odvolány. Historici se domnívají, že se tak stalo proto, že Němci potřebovali munici i zaměstnance. Výbuch to tedy musel být ohromný, určitě větší než ten, který jsme nedávno zažili ve skladech ve Vrběticích. Nu což, stále platí to známé, že historie se opakuje. Jen ty důvody jsou dnes jiné…\nNo a jako poslední, čemu se dnes budu věnovat, je „Spolek starých mládenců“ v Brumově. Ten skutečně existoval a to až do roku 1950. Do Zlínského deníku mohli před pár lety čtenáři posílat staré fotografie se vzpomínkami na nějakou zajímavost z historie jejich obce. Zmínku o tomto spolku i s fotografií tam tehdy poslal i p. František Sába, bývalý brumovský kronikář. Na snímku jsem napočítal 27 mládenců – členů spolku. Ten měl své stanovy i zásady, které museli členové přísně dodržovat. A pokud ne, tak mohlo následovat ono koupání v kašně nebo odvoz volským spřežením v historickém kočáru Landauer v neděli do kostela. Ve znaku měl spolek opravdu psí hlavu a to proto, že měli moc rádi psy. Tak jak píši v knize – na pekáči. Často prý pořádali psí hody. Vše kolem spolku ale bylo spíš v duchu legrace.\nZa vaše informace nebo názory Vám dopředu moc děkuji.


Starší žáci se po dlouhé době dočkali vítězství\nStarší žáci – Po odloženém utkání s Opočnem čekali na starší žáky hráči České Třebové. Těm patří v tabulce poslední místo se třemi vstřelenými góly. Jeleni tedy očekávali po třech vysokých porážkách výhru. Už po 13 sekundách ale na asfaltovém povrchu prohrávali, utkání ale i díky sedmi gólům Petra Schwacha otočili.\nTJ Lokomotiva Česká Třebová vs. SK Hokejbal Letohrad 13:3\n(1:6, 1:5, 1:2)\nBranky a nahrávky: 00:13 Babka (Sirový), 23:12 Babka (Zahálka, Sirový), 42:34 Zahálka - 01:48 Krejčí (Fišer), 08:21 Schwach (Motyčka), 09:22 Schwach (Nováková, Martinek), 09:33 Bouchal Petr (Motyčka), 11:45 Manuel (Krejčí), 12:57 Krejčí (Fišer), 15:26 PP Schwach (Fišer), 19:37 Schwach (Marková), 21:00 Fišer (Bouchal Petr), 21:25 Schwach (Marková), 22:57 PP Schwach, 32:36 SH Schwach (Manuel), 38:17 PP Bouchal Pavel (Schwach, Nováková)\nStřely: 26:43, vyloučení: 5:4, využití: 0:3, gól v oslabení: 0:1, diváků: 25\nJeleni vstoupili do utkání velmi špatně. Už po 13 sekundách prostřelil Babka letohradského gólmana. Ve druhé minutě vyhrál Max Fišer buly na Ondru Krejčího, který střelou o tyčku vyrovnal na 1:1. Další gól padl až v 9. minutě, kdy se trefil Petr Schwach. Ten za Letohrad hostuje z Poličky. Po minutě Schwach skóruje znovu a za pouhých 10 vteřin zakončil do prázdné brány Péťa Bouchal – 1:4. Ve dvanácté minutě se prosadil Bert Manuel a do sítě domácího gólmana spadl i dlouhý lob Ondry Krejčího. Po první třetině bylo tedy skóre 6:1 pro Letohrad. Hned na začátku druhé části využil přesilovku Petr Schwach, který zvýšil na 8:1. Další gól vstřelil kapitán Max Fišer a Schwach poté přidal dalšídva góly. Chvíli poté vystřelil nechytatelnou střelu do šibenice domácí Babka – 10:2. Druhou přesilovou hru využil opět Schwach a zkompletoval tak svůj druhý hattrick. Ve třetí třetině po vyloučení Simony Markové vstřelil gól z oslabení Schwach a později využil přesilovou hru Pavel Bouchal – 13:2. Dvě minuty před koncem snížil na konečných 13:3 Zahálka.\nSestava Letohradu: Stejskal – Krejčí, Martinek, Nováková, Bouchal Pavel, Bouchal Petr, Fišer, Manuel, Marková, Motyčka, Rubeš, Schwach, Toman\nStarší žáci se v tabulce posunuli na 4. místo s 9 body. V sobotu 13. listopadu je čeká poslední zápas podzimní části proti bílému týmu Pardubic. S nimi se už Jeleni utkali v 1. kole, doma vyhráli 4:1. Nyní jedou do Polabin, zápas začíná v 9:30.


Villa Grančič | ADRIALAND\nPoloha a popis:Villa Grančič je situována v malebném letovisku Duće, ve vzdálenosti asi 2,5 km od známého letoviska Omiš. V blízkosti vily se nacházejí obchody (asi 100 m) a restaurace (asi 50 m) a centrum láká širokou nabídkou kulturně-společenského vyžití.Vybavení & služby:Standardně vybavené apartmány s příslušenstvím. Součástí každého apartmánu je kuchyňský kout, balkon nebo terasa, možnost klimatizace (na vyžádání za poplatek), TV, parkování a WI-FI připojení.Ubytování:Villa Grančič nabízí příjemné ubytování apartmánového stylu. K dispozici jsou 2-3lůžkové apartmány typu BILO. Apartmány mají výhled na moře. Bližší popis daného typu apartmánu naleznete níže v popisu ubytovací jednotky.Stravování:Vlastní, doporučujeme ochutnání středomořských specialit místních restaurací.Sport & zábava:Vodní sporty, plážový volejbal, tenisové kurty, možnost skalního lezení. V městečku restaurace, bary, diskotéky, široká nabídka kulturně-společenského vyžití. Doporučujeme výlety po okolí, návštěvu kouzelných kamenných vesniček. Pro děti: hřiště na míčové hry, prolézačky, skákadla, in-line bruslení.Pláž:Písečná: pouhých asi 50 m od vily. Pozvolný přístup do moře.Moře:asi 50 m od vily. Villa Grančič\nmoře: asi 160 m od vily. Hodnocení zakazníků:nehodnoceno Kód objektu: 17HR0018\nBILO 4TRILO 4-6PENTA 8+2 Více zde »\nAutoAutobus od 3 052 Kčod 2 882 Kčod 3 732 Kč osoba / 8 dní\nod 5 452 Kčod 5 282 Kčod 6 132 Kč osoba / 10 dní\nPojedeme autemPojedeme autobusem\ttyp BILO 2-3 (3)\nPopis Obsazenost 2-3 osoby, apartmán 23 m2, ložnice se 2 lůžky s možností 3 lůž více ka, kuchyňský kout, soc. zařízení, balkon, klimatizace (za poplatek).Zavřít\nSbalit Cena zahrnuje: 7x ubytování/osoba, ložní prádlo, spotřeba el. energie, vody a plynu, závěrečný úklid, služba tel. asistence, garanční pojištění.\ttyp BILO 2-3 (3)\nCena/dospělá osoba od 6 152 Kč kompletní ceník


Computer Media | Bux.cz\nKnihy od nakladatele Computer Media (214)\nKarta formátu A4 vytištěná na tvrdém laminovaném kartonu. Karta je užitečnou pomůckou při výuce anglického jazyka. Na jedné straně je v přehledné tabulce vyobrazen seznam nepravidelných sloves. Na druhé straně jsou pak příklady vět, jak se nepravidelná…\nKöhlerová a kolektiv Tereza\nKatalog požadavků ke státní maturitní zkoušce: Člověk a společnost . Titul z edice Občanského a společenskovědního základu se zaměřením na sociologii a média. Učebnice se zabývá dvěma okruhy občanského a společenskovědního základu, a to problematikou…\nVelkoplošný nástěnný obraz do učebny výpočetní techniky. Obsahuje vysvětlení základních pojmů výpočetní techniky. Tento obraz by rozhodně neměl chybět v žádné učebně výpočetní techniky. Abychom umožnili koupi tohoto obrazu i školám s nižším rozpočtem, snížili…\nDruhé vydání populární učebnice, primárně určené pro školení učitelů v rámci programu "Z" Státní informační politiky ve vzdělávání (SIPVZ). Kniha je vytvořena přesně podle osnov MŠMT, dodaných ke školení učitelů programu "Z" v rámci SIPVZ. Obsahuje…


Malý zájem o byty tlačí jejich ceny dolů, jsou levnější než loni | iROZHLAS - spolehlivé zprávy\nKde se nacházíte: iROZHLAS.cz / Ekonomika | Související témata: nemovitosti byty developer prodej nemovitostí ekonomika\n1:46 9. února 2012 Sdílet na Facebooku Sdílet na Twitteru Sdílet na LinkedIn Tisknout Kopírovat url adresu Zkrácená adresa\nProdejci bytů zvýšení DPH často vykompenzovali různými akčními slevami, takže novostavby nakonec nezdražily. V řadě případů je cena dokonce nižší než loni.\nSlevami se developerské společnosti snaží povzbudit klesající poptávku po vlastním bydlení. „Zvýšení cen z důvodu zvýšení DPH bylo u většiny developerů kompenzováno snížením ceny, takže se to pro koncové kupující příliš nezměnilo,“ potvrzuje šéf realitní kanceláře Maxima reality David Černík.\nVývoj cen bytů po zvýšení daně zjišťoval redaktor Tomáš Medek\n„O developerské projekty je citelně menší zájem, protože lidé vyčkávají, co bude a jestli se ceny ještě nesníží,“ tvrdí Černík.\nNapříklad největší rezidenční developer, společnost Central Group, začal u několika projektů nabízet 14procentní slevy, Finep pak prodloužil svoji vánoční slevovou nabídku. „Máme stále aktivní vánoční akci, díky které mohli klienti využít mimořádné slevy ve výši 5 procent na celkem 60 vybraných bytů,“ uvádí mluvčí Finepu Pavla Temrová.\nZlevňují i starší byty\nPodle analytika poradenské společnosti Jones Lang LaSalle Ondřeje Novotného by letos průměrná cena novostavby mohla ještě klesnout: „Snižování cen bude dáno především tím, že developeři stavějí čím dál tím levnější byty, respektive je na trhu stále více projektů, které jsou spíše v té nižší cenové hladině.“\n„Samozřejmě je to vykoupeno tím, že to nejsou nějaké exkluzivní lokality, na druhou stranu cena je to, co v tuto chvíli většina kupujících pořád ještě akcentuje,“ dodává analytik.\nZlevnily i starší nemovitosti a to zhruba o 5 procent, tedy téměř stejně jako nové byty. Mezi regiony však byly velké rozdíly.\nNabídkové ceny bytů uváděné v inzerátech klesly podle údajů serveru realitymix.cz nejvíc v Ostravě a to o 14 procent, v Karlových Varech pak o 12 procent. Průměrná cena bytu v Praze se za posledních 12 měsíců snížila jen o 3 procenta. Jediným městem, kde se ceny bytů drží na stejné úrovni je Olomouc.\n„Ceny prodávaných starších bytů se začínají blížit úrovni, pod kterou se je prodávajícím nevyplatí prodávat. Já už bych letos vůbec neočekával nějaké dramatické snížení cen. Samozřejmě pokud se nestane něco zásadního s naší ekonomikou. Pokles může být v řádu jednotek procent,“ očekává šéf realitní kanceláře Maxima reality David Černík.\nPoklesu hodnoty budou podle odborníků dál odolávat hlavně nemovitosti na dobrých adresách a pozemky v blízkosti velkých měst.\nKoncepce bydlení počítá s větší podporou výstavby nájemních bytů\nNová vládní koncepce bydlení počítá se vstupem soukromého sektoru