Španělská říše - frwiki.wiki\nHomonymní články najdete ve Španělské monarchii (disambiguation) .\nNěkteré informace v tomto článku nebo oddíle by měly být lépe propojeny se zdroji uvedenými v oddílech „Bibliografie“, „Zdroje“ nebo „Externí odkazy“ ( července 2018 ).\nMůžete zlepšit auditovat od sdružující tyto informace s odkazy s použitím not volání .\nVlajka Španělska od roku 1506 do roku 1701 .\nErb Španělska od roku 1700 do roku 1931 .\nv latině : Plus ultra („Další“)\nHimno de Riego (během republikánských časů)\nMapa představující různé majetky Španělského impéria po celou dobu jeho existence.\nMonarchie v personální unii (1492–1716)\nAbsolutní monarchie (1700–1808, 1814–1820, 1823–1833)\nKonstituční monarchie (1808–1814, 1820–1823, 1833–1873, 1874–1931)\nRepublika (1873–1874) ), 1931–1939)\nPočet obyvatel (1790)\n60 000 000 obyvatel.\n22 000 000 km 2\n12. října 1492\nObjev a průzkum Ameriky\nDobytí Kanárských ostrovů\nDobytí aztécké říše\nEmancipace sjednocených provincií\n13. července 1713\nSmlouva z Utrechtu\nJe 1811 - 1825\nNezávislost latinskoamerických kolonií\n10. prosince 1898\n1700 - 1931\nBourbon House (s přerušením)\nCrown of Kastilie\nHabsburská monarchie ( království Sardinie , rakouské Nizozemsko )\nSjednocené provincie Río de la Plata\nSpojené státy ( Florida Territory , Guam , Portoriko , Kuba )\n↑ Sevilla byla hlavním přístavem a centrem obchodu s Novým světem.\nŠpanělská Říše ( španělsky : Imperio Español , latinsky : Imperium hispanicum ), historicky známý jako hispánské monarchie (španělský: Monarquía hispanica ) a jako katolická monarchie (španělský: Monarquía Católica ), byl jeden z největších říší v ‚historie. Od konce XV -tého století až do počátku XIX th , Španělsko ovládali obrovské území v zámoří v Novém světě , souostroví asijské z Filipín , co se nazývá „Indie“ (španělský: Las Indias ) a území Evropa , Afrika a Oceánie . S Philipem II Španělska a jeho následovníků, v XVI th , XVII th a XVIII -tého století, španělská Říše se stal „ říše na kterém slunce nikdy nezapadá “, a dosáhne maximální prodloužení v XVIII th století. To bylo popisováno jako první světová říše v historii (popis také vzhledem k portugalské říši ) a jedna z nejmocnějších říší raného novověku .\nCastilla se stal dominantním království v Iberii kvůli jeho jurisdikci nad říše zámoří v Severní a Jižní Americe a na Filipínách. Struktura říše byla založena za španělských Habsburků ( 1516 - 1700 ) a za španělských panovníků Bourbonů byla říše pod větší kontrolou koruny a zvýšila svůj příjem z Indie. Autorita koruny v Indii byla rozšířena papežským udělením patronátních pravomocí, což jí dalo moc v náboženských záležitostech. Důležitým prvkem při formování Španělské říše byla dynastika odborů mezi Isabellou I. re Kastilskou a Ferdinandem II. Aragonským , známou jako katoličtí monarchové , kteří iniciovali politickou soudržnost, náboženskou a sociální, nikoli však politické sjednocení. Pyrenejská království si zachovala svou politickou identitu se zvláštními správními a právními konfiguracemi.\nAčkoli se moc španělského vládce jako monarchy lišila od území k území, monarcha jako takový jednal jednotně na všech územích panovníka prostřednictvím systému rad: jednota neznamenala uniformitu. V roce 1580, kdy Philip II uspěl na trůn Portugalska (jako Philip I st ), on vytvořil radu Portugalska , který dohlížel Portugalska a jeho impéria a „zachovalý [jeho] zákony, instituce a peněžní systém, a to pouze sjednoceni v sdílení společného panovníka “. Pyrenejský unie zůstala na svém místě až do roku 1640, kdy Portugalsko obnovena nezávislost pod braganzové .\nPod Philipem II ( 1556 - 1598 ), ve Španělsku, spíše než Habsburg Říše, byl identifikován jako nejmocnější národ na světě, snadno zastiňovat Francii a Anglii . Navzdory útokům ze severoevropských států si navíc Španělsko udrželo svou dominantní pozici se zjevnou lehkostí. Philip II vládl největší námořní síly (Španělsko, Portugalsko a Holandsko ), Sicílie a Neapol , Franche-Comté (pak kraj Burgundska ), Porýní v Německu , nepřerušená část of the Americas z místokrálovství z New Španělska hraničí present- den z Kanady do Patagonie , obchodní přístavy v Indii a jižní Asii , španělské západní Indii a některé podniky v Guineji a severní Africe . Měl také nárok na Anglii sňatkem.\nŠpanělské impérium v Americe vzniklo po dobytí domorodých říší a získání rozsáhlých pozemků , počínaje Kryštofem Kolumbem na karibských ostrovech . V raném XVI th století, dobyl a začleněny říší Aztec a Inca , zachování původních elity loajální ke španělské koruně a obrácení ke křesťanství jako zprostředkovatelé mezi svými komunitami a královské vlády. Po krátkém období delegování moci korunou v Severní a Jižní Americe si koruna převzala kontrolu nad těmito územími a založila Radu Indie, aby tam dohlížela na vládu. Koruna poté ustanovila místokrálovství ve dvou hlavních oblastech osídlení, v Novém Španělsku ( Mexiko ) a Peru , ve dvou oblastech s hustým domorodým obyvatelstvem a nerostným bohatstvím. Španělský Magellan-Elcano obeplutí - zemská první obeplutí - položily základ pro Tichého oceánu říše ve Španělsku a začal španělské kolonizace Filipín .\nStruktura řízení jeho říše v zámoří byl významně reformována v pozdní XVIII -tého století panovníků Bourbonů . Komerční monopol koruny byl rozbit na začátku XVII th století, koruna konzultaci s obchodním cechu z daňových důvodů obchází tzv uzavřený systém. V XVII th století, odklon peněžních příjmů platit za evropské spotřebního zboží a rostoucí náklady na obranu své říše znamenalo, že“hmatatelné výhody Ameriky ve Španělsku klesl v době, kdy náklady říše prudce vzrostl.“\nBourbonská monarchie se pokusila rozšířit možnosti obchodu uvnitř říše tím, že umožnila obchod mezi všemi přístavy říše, a přijala další opatření k oživení ekonomické aktivity ve prospěch Španělska. Bourbonové zdědili „říši zaplavenou soupeři, ekonomiku zbavenou průmyslového zboží, korunu zbavenou příjmů [a pokusili se zvrátit situaci] zdaněním osadníků, zpřísněním kontroly a odpuzováním cizinců. Přitom si vydělali a ztratili říši “. Napoleonská invaze na Pyrenejském poloostrově se vysráží v španělsko-americké války za nezávislost ( 1808 - 1826 ), což má za následek ztrátu jejích nejcennějších kolonií. V jeho bývalých koloniích v Americe je španělština dominantním jazykem a katolicismus hlavním náboženstvím, které zdědilo kulturní dědictví Španělského impéria.\n1 Katoličtí králové a původ říše\n1.1 Dobytí a následná kolonizace Andalusie\n1.2 Kampaně v severní Africe\n1.3 Navarra a boje o Itálii\n1.4 Kanárské ostrovy\n1.5 Soupeření s Portugalskem\n1.6 Plavby do nového světa a Tordesillasova smlouva\n1.7 Papežští býci a Amerika\n1.8 První provozovny v Americe\n1.9 Potvrzení kontroly koruny v Severní a Jižní Americe\n2 Španělští Habsburkové 1516-1700\n2.1 Karel I. španělský / Karel V., císař Svaté říše římské (1516-1558)\n2.1.1 Boje za Itálii\n2.1.2 Osmanští Turci za vlády Karla V.\n2.1.3 Náboženské konflikty ve Svaté říši římské\n2.2 Filip II. (1556-1598)\n2.2.1 Osmanští Turci, Středomoří a severní Afrika za vlády Filipa II\n2.2.2 Konflikty v severozápadní Evropě\n2.2.4 Filipíny, sultanát Brunej a jihovýchodní Asie\n2.2.5 Portugalsko a Pyrenejská unie 1580-1640\n2.3 Filip III (1598-1621)\n2.4 Filip IV. (1621-1665)\n2.5 Karel II. A konec habsburské éry Španělska\n3 Španělská Amerika\n3.1 Průzkumníci, dobyvatelé a expanze říše\n3.2 Pořadí koloniální společnosti - sociální struktura a právní postavení\n5 Španělové Bourbonů: éra reforem (1700 - 1808)\n5.1 Bourbonské reformy\n5.2 Prosperita XVIII -tého století\n5.3 Napadení jinými říšemi\n5.3.1 Oživení armády v Evropě\n5.3.2 Role v americké válce za nezávislost\n5.3.3 Výzva v Brazílii\n5.3.4 Rival Empires na severozápadě Pacifiku\n6 Impérium konce světa (1808–1899)\n6.1 Hispano-americké konflikty a nezávislost 1810-1833\n6.2 Ztráta zbytku Indie (1865-1899)\n6.3 Území v Africe (1885-1975)\n8 území španělského impéria\n10.1.1 Obecné práce\n10.1.2 Za dobytí\n10.1.3 O indické společnosti\n10.1.4 O těch, kteří bojovali za indické věci\n10.1.5 O ekonomice\nKatoličtí králové a původ říše\nHlavní článek: Katoličtí králové Španělska .\nS manželstvím dědiců zjevným jejich příslušným trůnům vytvořili Ferdinand Aragonský a Isabella Kastilská personální unii, kterou většina vědců považuje za základ španělské monarchie. Jejich dynastické spojenectví bylo důležité z mnoha důvodů, které společně řídily velkou agregaci území, ale ne jednotným způsobem. Úspěšně pokračovali v expanzi do Iberie v křesťanském znovudobytí muslimského království v Granadě , které bylo dokončeno v roce 1492. Toto dobytí se kvůli různým náboženstvím vládnoucí třídy obou království často nazývá „ reconquista “. Království Granada, které je posledním maurským královstvím na poloostrově, jim papež Alexander VI. , Narozený ve Valencii, udělil titul katolických králů . Je však důležité si uvědomit, že království Granada a jeho okolní království byla součástí muslimských kalifátů již více než sedm století. Termín „Reconquista“ zachovává mylnou představu, že poloostrov nějakým způsobem patřil katolíkům. Ve skutečnosti sice náboženství mohlo při dobytí hrát určitou roli, ale faktem je, že expanze na jih byla částečně způsobena také tradičními důvody, jako je bohatství a půda. Vzhledem k prioritě, která je dána náboženskému aspektu, se však k popisu události stále používá výraz „křesťanské znovudobytí“. Ferdinand d'Aragon se zvláště zajímal o expanzi do Francie a Itálie, jakož i o dobytí severní Afriky.\nVzhledem k tomu, že osmanští Turci ovládli zemní škrtící body z Asie a Středního východu, Španělsko a Portugalsko hledaly alternativní trasy. Portugalské království měli výhodu nad zbytkem na Iberském poloostrově, když předtím zachytil území od muslimů. Portugalsko dokončilo křesťanské znovudobytí v roce 1238 a stanovilo hranice království. Portugalsko poté začalo hledat novou expanzi do zahraničí, nejprve v přístavu Ceuta (1415), poté kolonizováním atlantických ostrovů Madeira (1418) a Azory (1427-1452); On také začal cestovat na západním pobřeží Afriky v XV -tého století. Jeho soupeř, Kastilie, si vyžádal Kanárské ostrovy (1402) a znovu získal území od Maurů v roce 1462. Křesťanští soupeři, Kastilie a Portugalsko, dosáhli formálních dohod o rozdělení nových území ve smlouvě z Alcaçovas (1479), jakož i získání korunu Kastilie pro Isabelle, jejíž členství vojensky zpochybnilo Portugalsko.\nPo plavbě Kryštofa Kolumba v roce 1492 a prvním významném osídlení v Novém světě v roce 1493 rozdělily Portugalsko a Kastilie svět Tordesillaskou smlouvou (1494), která dala Portugalsku Afriku a Asii a západní polokouli Španělsku. Plavba Christophera Columbuse, janovského námořníka provdaného za portugalskou ženu v Lisabonu, získala podporu Isabely Kastilské, která se plavila na západ v roce 1492 a hledala cestu do Indie. Kolumbus neočekávaně narazil na západní polokouli, osídlenou národy, které nazýval „Indiáni“. Následovaly další plavby a rozsáhlé osady Španělů, přičemž zlato začalo proudit do kastilské pokladny. Správa rozšiřující se říše se stala administrativním problémem. Vláda Ferdinanda a Isabelly zahájila profesionalizaci vládního aparátu ve Španělsku, což vedlo k poptávce po literárních mužích (letrados) s vysokoškolským vzděláním ( licenciados ) ze Salamanky , Valladolidu , Complutense a Alcalá . Tito právníci-byrokrati tvořili různé státní rady, případně včetně Rady Indie a Casa de Contratación , dvou nejvyšších úřadů v metropolitním Španělsku pro vládu říše v Novém světě, stejně jako královskou vládu v Indii. .\nDobytí a následná kolonizace Andalusie\nKdyž král Ferdinand a královna Isabella dobyli Pyrenejský poloostrov, museli zavést politiky k udržení kontroly nad nově získaným územím. K tomu monarchie nastavila systém kódování. Tato iterace systému kódování byla pozemní, s přítoky a pozemkovými právy udělenými různým šlechtickým rodinám. To nakonec vedlo k velké pozemské aristokracii, oddělené vládnoucí třídě, kterou se koruna poté pokusila eliminovat ve svých zámořských koloniích. Implementací této metody politické organizace mohla koruna implementovat nové formy soukromého vlastnictví, aniž by zcela nahradila již existující systémy, jako je komunitní využívání zdrojů. Po vojenském a politickém dobytí byl kladen důraz také na dobytí náboženství, což vedlo k vytvoření španělské inkvizice. Ačkoli byla inkvizice technicky součástí katolické církve, Ferdinand a Isabella vytvořili samostatnou španělskou inkvizici , která vedla k masovému vyhnání muslimů a Židů z poloostrova. Tento systém náboženského soudnictví byl později přijat a převezen do Ameriky, i když tam hrál méně efektivní roli kvůli omezené jurisdikci a rozsáhlým územím.\nKampaně v severní Africe\nJakmile bylo dokončeno křesťanské znovudobytí Pyrenejského poloostrova, Španělsko se pokusilo obsadit území v muslimské severní Africe. V roce 1497 dobyl Melillu a během regentství Ferdinanda Katolického v Kastilii byla vyvinuta nová expanzivní politika v severní Africe, kterou pobídl kardinál Cisneros . Kastilie dobyla a obsadila několik měst a základen na severoafrickém pobřeží: Mazalquivir (1505), Peñón de Vélez de la Gomera (1508), Oran (1509), Alžír (1510), Bougie a Tripolis (1510)). Na pobřeží Atlantiku se Španělsko zmocnilo základny Santa Cruz de la Mar Pequeña (1476) s podporou Kanárských ostrovů a bylo zachováno až do roku 1525 po podpisu Cintrové smlouvy (1509).\nNavarra a boje o Itálii\nHlavní článek: Války v Itálii .\nKatoličtí monarchové vyvinuli pro své děti strategii sňatků, aby izolovali svého dlouholetého nepřítele: Francii . Španělské princezny se provdaly za dědice Portugalska, Anglie a rodu Habsburků . Na základě stejné strategie se katoličtí monarchové rozhodli podpořit aragonský dům Neapol proti francouzskému Karlovi VIII. V italských válkách od roku 1494. Jako král Aragona byl Ferdinand zapojen do boje proti Francii a Benátkám o kontrolu nad Itálií; tyto konflikty se staly centrem zahraniční politiky za vlády Ferdinanda. V těchto střetů, který založil nadvládu na španělských tercios na evropských bojištích, ozbrojené síly králů Španělska získal pověst neporazitelnosti, která měla trvat až do poloviny XVII -tého století.\nPo smrti královny Isabelly v roce 1504 a jeho vyloučení Ferdinanda z nové role v Kastilii [nejasné] se Ferdinand v roce 1505 oženil s Germaine de Foix , čímž upevnil spojenectví s Francií. Kdyby tento pár měl pozůstalého dědice, byla by pravděpodobně Aragonova koruna oddělena od Kastilie, kterou zdědil Ferdinand a vnuk Isabelly, Charles. Ferdinand přijal agresivnější politiku vůči Itálii a pokusil se tam rozšířit sféru vlivu Španělska. První rozmístění španělských sil Ferdinandem přišlo během války Ligy Cambrai proti Benátkám , kde se španělští vojáci vyznamenali na zemi po boku svých francouzských spojenců během bitvy o Agnadel (1509). O rok později se Ferdinand připojil ke Svaté lize proti Francii a viděl šanci obsadit jak Milán - na který měl dynastický nárok - i Navarru . Tato válka byla méně úspěšná než válka proti Benátkám a v roce 1516 Francie souhlasila s příměřím, které ponechalo Milán pod jeho kontrolou, a uznala španělskou kontrolu nad Horní Navarrou , která byla v důsledku řady pojednání v roce 1488 ve skutečnosti španělským protektorátem. 1491, 1493 a 1495.\nPortugalsko získalo několik papežských býků, které uznaly portugalskou kontrolu nad objeveným územím, ale Kastilie také získala od papeže ochranu svých práv nad Kanárskými ostrovy s býky Romani Pontifex ze dne 6. listopadu 1436 a Dominatur Dominus ze dne 30. dubna 1437. La dobytí Kanárských ostrovů , obývaných Guanchesem , začalo v roce 1402 za vlády Jindřicha Kastilského norským šlechticem Jeanem de Béthencourt na základě feudální dohody s korunou. Dobytí bylo završeno taženími armád kastilské koruny mezi lety 1478 a 1496, kdy byly podrobeny ostrovy Gran Canaria (1478–1483), La Palma (1492–1493) a Tenerife (1494–1496).\nSoupeření s Portugalskem\nPortugalci se neúspěšně pokoušeli udržet svůj objev Côte-de-l'Or (1471) v Guinejském zálivu v tajnosti , ale zprávy rychle vyvolaly obrovskou zlatou horečku. Kronikář Pulgar napsal, že sláva pokladů Guineje se „rozšířila v přístavech Andalusie tak, že se tam každý pokusil jít“. Bezcenné drobnosti, maurské textilie a hlavně mušle z Kanárských ostrovů a Kapverd byly vyměněny za zlato, otroky, slonovinu a pepř z Guineje.\nVálka kastilské posloupnosti (1475-1479) za předpokladu, že katolická veličenstva příležitost nejen k útoku hlavním zdrojem portugalské síly, ale také převzít z této lukrativní obchod. Koruna tento obchod s Guinejí oficiálně organizovala: každý karavel musel získat vládní licenci a zaplatit daň ve výši jedné pětiny svých zisků ( v roce 1475 byla v Seville zavedena sekvestrace zvyků Guineje - předchůdce budoucnosti a slavné Casa de Contratación ).\nKastilské flotily bojovaly v Atlantském oceánu , dočasně obsadily Kapverdské ostrovy (1476), v roce 1476 dobyly město Ceuta na poloostrově Tingitana (ale znovu je dobyly Portugalci) a dokonce zaútočily na ostrovy Azory , aby byly poraženy v Praii . Zlom války nastal v roce 1478, když kastilská flotila vyslaná králem Ferdinandem k dobytí Gran Canarie ztratila muže a lodě Portugalcům, kteří útok odrazili, a velká kastilská armáda - plná zlata - byla plně zajata v roce rozhodující bitvou Guineje .\nSmlouva Alcáçovas (4. září 1479), ačkoli zajištění kastilskou trůn katolických monarchů, který se odráží kastilský námořní a koloniální porážka: „Válka s Kastilie vypukla násilně v zálivu [Guineje], dokud kastilské flotilou třiceti -Pět plavidel tam bylo poraženo v roce 1478. Po tomto námořním vítězství, na Alcáçovaské smlouvě v roce 1479, Kastilie při zachování svých práv na Kanárských ostrovech uznala portugalský monopol na rybolov a rybolov. plavba na celém západoafrickém pobřeží a na práva Portugalska na ostrovy Madeira , Azory a Kapverdy [plus právo dobýt království Fez ] “. Smlouva vymezila sféry vlivu obou zemí a stanovila princip Mare clausum. To bylo potvrzeno v roce 1481 papežem Sixtem IV. , V papežské bule Æterni regis (ze dne 21. června 1481).\nTato zkušenost se však ukázala být pro budoucí španělskou expanzi do zahraničí výhodná, protože protože Španělé byli vyloučeni z nekrytých nebo objevitelných zemí Kanárských ostrovů na jih - a následně z cesty do Indie kolem „Afriky“ - sponzorovali Columbuse „cesta na západ (1492) při hledání Asie, aby obchodovala s kořením , místo toho se setkala s Amerikou . Tím byla překonána omezení uložená Alcáçovaskou smlouvou a ve Tordesillaské smlouvě mezi dvěma vznikajícími námořními mocnostmi bylo dosaženo nového vyváženějšího rozdělení světa .\nPlavby do nového světa a Tordesillasova smlouva\nSedm měsíců před Alcaçovaskou smlouvou zemřel král Aragonský II. II. A jeho syn Ferdinand II. Aragonský , ženatý s Isabellou I. Kastilskou , zdědil trůny koruny Aragona . Ferdinand a Isabella se stali známými jako katoličtí monarchové , přičemž jejich manželství bylo personální unií, která navázala vztah mezi korunami Aragona a Kastilie, přičemž každá z nich měla vlastní správu, ale společně vládli oběma panovníky.\nFerdinand a Isabella porazili posledního muslimského krále Granady v roce 1492 po desetileté válce . Katoličtí panovníci poté vyjednávali s Christopherem Columbem , janovským námořníkem, který se pokoušel dosáhnout Cipango (Japonsko) plavbou na západ. Kastilie již byla na průzkumném závodě s Portugalskem, aby se dostala po Dálném východě po moři, když Kolumbus přednesl odvážnou nabídku Isabelle. V kapitulacích Santa Fe ze dne 17. dubna 1492 získal Kryštof Kolumbus od katolických panovníků jeho jmenování místokrálem a guvernérem v již objevených zemích a které by od nynějška objevil; byl to tedy první dokument k založení správní organizace v Indii. Objevy Kryštofa Kolumba zahájily španělskou kolonizaci Ameriky . Požadavek Španělska na tyto země byl zpevněn papežskými buly Inter caetera ze dne 4. května 1493 a Dudum siquidem ze dne 26. září 1493, které potvrdily suverenitu objevených a budoucích území.\nVzhledem k tomu, že Portugalci chtěli udržovat demarkační čáru Alcaçovas ve směru východ-západ podél zeměpisné šířky jižně od mysu Bojador , byl vypracován kompromis a začleněn do Tordesillaské smlouvy ze dne 7. června 1494, v níž byla zeměkoule rozdělena na dvě hemisféry rozdělující španělské a portugalské nároky. Tyto akce poskytly Španělsku výlučné právo zakládat kolonie v celém Novém světě od severu k jihu (později s výjimkou Brazílie , se kterou se portugalský velitel Pedro Alvares Cabral setkal v roce 1500), jakož i v nejvýchodnějších částech Asie. Smlouva z Tordesilla byla potvrzena papežem Juliem II. V bule Ea quae pro bono pacis ze dne 24. ledna 1506. Expanze a kolonizace Španělska byla motivována ekonomickými vlivy, národní prestiží a vůlí šířit katolicismus v Nový svět.\nSmlouva z Tordesillas a smlouva z Cintry (18. září 1509) stanovily hranice království Fez pro Portugalsko a kastilská expanze byla povolena mimo tyto hranice, počínaje dobytím Melilly v roce 1497.\nPro ostatní evropské mocnosti nebyla smlouva mezi Španělskem a Portugalskem uložena sama. François Ier z Francie poznamenal, že „Slunce se pro mě ohřívá stejně jako pro ostatní a velmi si přeji vidět Adamův zákon, abych věděl, jak tento rozdělil svět“.\nPapežské bubliny a Amerika\nNa rozdíl od koruny Portugalska Španělsko nepožadovalo papežské povolení pro své průzkumy, ale při plavbě Kryštofa Kolumba v roce 1492 si koruna vyžádala papežské potvrzení jejich titulu v Nových zemích. Obrana katolicismu a šíření víry, která byla primární odpovědností papežství, byla vyhlášena řada papežských býků a ovlivnila pravomoci španělských a portugalských korun v náboženské oblasti. Konverzi obyvatel nově objevených zemí svěřilo papežství vládcům Portugalska a Španělska prostřednictvím řady papežských akcí. Patronato skutečný , nebo královský patronát napájení pro církevní pozic, měl precedens v Iberie během Reconquista . V roce 1493 vydal papež Alexander z iberského království ve Valencii řadu střel. Papežský bul Inter caetera dal vládu a jurisdikci nad nově nalezenými zeměmi králi Kastilie a Leónu a jejich nástupcům. Eximiae devotionis sinceritas udělila katolickým panovníkům a jejich nástupcům stejná práva, která jim papežství udělilo v Portugalsku, zejména právo předávat kandidáty na církevní úřad na nově objevených územích.\nPodle Segovia Concord 1475, Ferdinand byl zmíněn v Bulls jako král Kastilie, a po jeho smrti titul Indie měl být začleněn do koruny Kastilie. Území byla začleněna katolickými panovníky jako společně vlastněná aktiva.\nVe smlouvě Villafáfila z roku 1506 Ferdinand opustil nejen kastilskou vládu ve prospěch svého syna Filipa I. sv . Kastilského, ale také panství Indie, přičemž držel polovinu příjmů indických království . Jana Kastilská a Filip okamžitě přidali ke svým titulům království Indie, ostrovy a kontinent oceánského moře. Smlouva o Villafáfile však netrvala dlouho [je třeba objasnit] kvůli Philipově smrti. Ferdinand se vrátil jako regent Kastilie a jako „Pán Indie“.\nPodle panství uděleného papežskými býky a závěti královny Isabely Kastilské v roce 1504 a krále Ferdinanda Aragonského v roce 1516 se toto zboží stalo majetkem kastilské koruny. Toto uspořádání bylo ratifikována postupnými panovníků, počínaje Karlem I. st v roce 1519 vyhláškou, která uvedené právní postavení nových teritoriích zámořských území.\nPanství objevených území, stanovené papežskými býky, patřilo výlučně králům Kastilie a Leónu. Právní forma Indie měla přejít od „ seigneury “ katolických králů k „ královstvím “ pro dědice Kastilie. Ačkoli alexandrijští býci dali plnou, svobodnou a všemocnou moc katolickým monarchům, nevládli jim jako soukromý majetek, ale jako veřejný majetek prostřednictvím veřejných orgánů a úřadů Kastilie. A když byla tato území začleněna do kastilské koruny, královská moc podléhala kastilským zákonům.\nKoruna byla správcem daňových odvodů na podporu katolické církve, zejména desátku, který byl vybírán z produktů zemědělství a chovu zvířat. Indové byli obecně osvobozeni od desátku. Přestože koruna obdržela tento příjem, měla být použita k přímé podpoře církevní hierarchie a zbožných institucí, takže samotná koruna z tohoto příjmu finančně neměla prospěch. Povinnost koruny podporovat církev někdy vedla k převodu finančních prostředků z Královské pokladnice do církve, když desátek nezaplatil církevní výdaje.\nV Novém Španělsku vytvořil františkánský biskup v Mexiku Juan de Zumárraga a první místokrál don Antonio de Mendoza v roce 1536 instituci pro výcvik domorodců ke kněžské svěcení Colegio de Santa Cruz de Tlatelolco . Experiment byl považován za neúspěch a domorodci byli pro víru příliš noví, než aby byli vysvěceni. Papež Pavel III. Vydal bulu Sublimis Deus (1537), v němž prohlásil, že domorodci se mohou stát křesťany, ale mexické (1555) a peruánské (1567-1568) zemské rady zakázaly domorodcům vysvěcení.\nPrvní provozovny v Americe\nSouvisející článek: Smlouva z Tordesillas .\nS kapitulací Santa Fe se koruna Kastilie udělil rozsáhlou moc Kryštofa Kolumba , včetně zkoumání, kolonizace, politické moci a příjmů společnosti, přičemž suverenita je vyhrazena pro korunu. První plavba zavádí svrchovanost koruny. Předpokládala, že Columbusovo grandiózní posouzení toho, co našel, je pravdivé. Španělsko tedy znovu vyjednalo smlouvu z Tordesillas s Portugalskem, aby chránilo své území na španělské straně linie. Koruna poměrně rychle přezkoumala svůj vztah s Columbusem a rozhodla se použít přímější kontrolu nad zemí a ukončit svá privilegia. Po seznámení s touto lekcí byla Koruna mnohem opatrnější při stanovování podmínek pro průzkum, dobývání a osídlení v nových oblastech.\nKaribský model, který se ve větší míře uplatnil na všechny španělské Indie, byl průzkum neznámé oblasti a nárok na svrchovanost koruny; dobytí domorodého obyvatelstva nebo převzetí moci bez přímého násilí; nadvláda Španělů, kteří získali práci domorodců prostřednictvím enkódendy ; a stávající osady se staly výchozím bodem pro nové průzkumy, dobytí a osídlení, následované institucemi osady s úředníky jmenovanými korunou. Vzory zavedené v Karibiku byly replikovány v celé rozšiřující se španělské sféře, takže ačkoli význam Karibiku brzy klesl po španělském dobytí aztécké říše a španělském dobytí Peru , mnoho z těch, kteří se účastnili těchto dobytí, začalo využívá v Karibiku.\nPrvní stálé evropské kolonie v Novém světě byly založeny v Karibiku, původně na ostrově Hispaniola , později na Kubě a Portoriku . Janovský s vazbami na Portugalsko, Columbus se domníval, že kolonie by měla být založena na modelu obchodních pevností a továren, přičemž zaměstnanci by měli platit, aby mohli obchodovat s obyvateli a identifikovat využitelné zdroje. Španělská kolonizace Nového světa však byla založena na modelu velkých stálých kolonií, doprovázených složitým souborem institucí a hmotného života, aby se kastilský život mohl reprodukovat na jiném místě. Druhá Kolumbova cesta v roce 1493 zahrnovala velký kontingent osadníků a zboží, aby toho dosáhli. V Hispaniole bylo město Santo Domingo založeno v roce 1496 bratrem Kryštofa Kolumba Bartolomeem Colombem a stalo se stálým městem z tvrdého kamene.\nPotvrzení kontroly koruny v Severní a Jižní Americe\nAčkoli Columbus pevně tvrdil a věřil, že země, s nimiž se setkal, byly v Asii, nedostatek hmotného bohatství a relativní nedostatek složitosti domorodé společnosti znamenal, že Kastilská koruna se zpočátku nezabývala rozšířenými pravomocemi. Vzhledem k tomu, že se Karibik stal lákadlem pro španělské kolonie a Christopher Columbus a jeho rozšířená janovská rodina nebyli uznáni jako hodní úředníci, došlo mezi španělskými osadníky k nepokojům. Koruna začala omezovat rozsáhlé pravomoci, které svěřila Kolumbovi, nejprve jmenováním královských guvernérů, poté vrchním soudem nebo audiencí v roce 1511.\nColumbus se setkal s kontinentem v roce 1498 a katoličtí monarchové se o jeho objevu dozvěděli v květnu 1499. Využili vzpouru proti Columbovi v Hispaniole a jmenovali indického guvernéra Francisco de Bobadilla s civilní a trestní jurisdikcí nad zeměmi objevenými Columbem. Bobadillu však brzy v září 1501 nahradil Nicolás de Ovando . Koruna by od nynějška umožňovala jednotlivcům cestovat za poznáním území Indie pouze se starší královskou licencí a po roce 1503 bylo korunní monopol zajištěno vytvořením Casa de Contratación v Seville. Kolumbovi nástupci však až do roku 1536 žalovali Korunu, aby prosadili kapitulaci Santa Fe v kolumbijském pleitosu .\nV kontinentálním Španělsku převzal vedení Ameriky v letech 1493 až 1516 biskup Fonseca , poté znovu v letech 1518 až 1524, po krátké době panování Jana Savage . Po roce 1504 byla přidána postava sekretáře [není jasné] , takže mezi lety 1504 a 1507 se ujal vedení Gaspar de Gricio, mezi lety 1508 a 1518 ho následoval Lope de Conchillos a od roku 1519 Francisco de los Cobos .\nV roce 1511 byla indická junta ustavena jako stálý výbor patřící kastilskému koncilu, který se zabýval otázkami Indie a tato junta představovala původ indické rady vytvořené v roce 1524. Téhož roku Crown založila vysoký stálý dvůr neboli audiencia v nejdůležitějším městě té doby, Santo Domingo, na ostrově Hispaniola (dnes Haiti a Dominikánská republika). Od této chvíle byl dohled nad Indií založen jak v Kastilii, tak u osob odpovědných za nový královský dvůr kolonie. Podobně s dobýváním nových oblastí a založením velkých španělských kolonií bylo vytvořeno další publikum.\nPo kolonizaci Hispanioly hledali Evropané další místa k založení nových osad, protože tam bylo jen málo zjevného bohatství a počet domorodců se zmenšoval. Hispaniola, méně prosperující, způsobila, že Španělé netrpělivě hledali další úspěch v nové kolonii. Odtud Juan Ponce de León dobyl Portoriko (1508) a Diego Velázquez vzal Kubu .\nV roce 1508 se Rada navigátorů sešla v Burgosu a uznala potřebu založit kolonie na kontinentu. Projektem byli pověřeni guvernéři Alonso de Ojeda a Diego de Nicuesa . Byli podřízeni guvernérovi Hispanioly, novému Diegu Columbovi , se stejnou právní autoritou jako Ovando.\nPrvním osídlením na kontinentu byla Santa María la Antigua del Darién v Kastilii d'Or (nyní Nikaragua , Kostarika , Panama a Kolumbie ), kterou v roce 1510 kolonizoval Vasco Núñez de Balboa. V roce 1513 Balboa překročil panamskou šíji a vedl první evropská expedice, která viděla Tichý oceán ze západního pobřeží Nového světa. V akci, která měla zapsat dlouhou historii, si Balboa vyžádala Tichý oceán a všechny sousední země pro španělskou korunu.\nRozsudek v Seville z května 1511 uznal titul místokrále Diega Columbuse, ale omezil ho na Hispaniolu a na ostrovy objevené jeho otcem Kryštofem Kolumbem. Jeho moc byla nicméně omezena královskými důstojníky a soudci, což představovalo dvojitý systém vlády. Koruna oddělovala území nacházející se na kontinentu, označeném jako Kastilie d'Or , od viceroyality Hispanioly. Založení Pedrarias Dávila jako generálporučík Kastilie d'Or v roce 1513 s podobnými funkcemi jako místokrál, Balboa zůstal, ale byl podřízen jako guvernér Panamy a Coiba na pobřeží Tichého oceánu. Po jeho smrti se [Kdo?] Vrátili do Castille d'Or. Území Kastilie de Oro nezahrnovalo Veragua (která se skládala přibližně z oblastí mezi Rio Chagres a Cape Gracias a Dios ), protože byla předmětem soudního sporu mezi korunou a Diegem Kolumbem nebo oblastí na severu směrem k poloostrov Yucatán, který pro jeho odlehlost prozkoumali Yáñez Pinzón a Solís v letech 1508–1509. Konflikty místokrále Kolumbova s královskými důstojníky as publikem , vytvořené v Santo Domingu v roce 1511, přinesly jeho návrat na poloostrov v roce 1515.\nŠpanělští Habsburkové 1516-1700\nSouvisející články: Španělsko Habsburků a Španělů Habsburků .\nVzhledem k manželství politikou katolických monarchů (ve španělštině, Reyes Catolicos ), jejich Habsburg vnuk , Charles zdědil kastilskou říši v Americe a korunovační majetky Aragonie ve Středomoří (včetně všech jižně od Itálie ). Charles byl také císařem Svaté říše římské prostřednictvím své otcovské linie a po jeho abdikaci jeho syn Filip II Španělský také zdědil Franche-Comté a Nizozemsko od Habsburků , čímž se tato území stala slavnou cestou Španělů v západní Evropě. Philip centralizoval správu Španělské říše v Madridu , zahájil kulturní a politický zlatý věk pro Španělsko (ve španělštině známý jako Siglo de Oro ), zatímco se stal „obezřetným králem“, a také zdědil Portugalskou říši v roce 1580.\nHabsburkové sledovali několik cílů:\nPodkopejte moc Francie a zadržte ji na svých východních hranicích\nBránit Evropu před islámem , zejména Osmanskou říší v rakousko-tureckých válkách\nUchopte hegemonii z Habsburků ve Svaté říše římské a bránit katolickou církev proti protestantské reformace\nŠířte (katolické) křesťanství nepřeměněným domorodcům z Nového světa a na Filipínách\nVyužijte zdroje Ameriky ( zlato , stříbro , cukr ) a obchodujte s Asií ( porcelán , koření , hedvábí )\nVyloučit další evropské mocnosti z nárokovaného majetku v Novém světě\nŠpanělsko upadlo na imperiální realitu, aniž by na začátku našlo nějaké výhody. Stimulovalo to určitý obchod a průmyslová odvětví, ale obchodní příležitosti, se kterými se setkáváme, byly omezené. Proto Španělsko začalo investovat v Americe vytvořením měst, protože Španělsko bylo v Americe z náboženských důvodů. Věci se začaly měnit ve dvacátých letech 20. století rozsáhlou těžbou stříbra z bohatých ložisek v oblasti Guanajuato v Mexiku, ale to bylo otevření stříbrných dolů v Zacatecas a Potosí v Mexiku a Horní Peru (moderní Bolívie) v roce 1546, které se stal legendou. Na XVI th století, Španělsko konalo v přepočtu 1,5 bilionu amerických dolarů (1990 termíny) ve zlatě a stříbře obdržel od Nového Španělska . Tyto dovozy přispěly k inflaci ve Španělsku a v Evropě v posledních desetiletích XVI th století. Díky obrovskému dovozu stříbra byla místní průmyslová výroba nekonkurenceschopná a nakonec se Španělsko stalo příliš závislým na zahraničních zdrojích surovin a průmyslového zboží . „Zde jsem se naučil přísloví,“ líčí francouzský cestovatel v roce 1603: „Ve Španělsku je všechno drahé, kromě peněz“. Problémy způsobené inflací diskutovali akademici ze školy v Salamance a rozhodci . Hojnost přírodních zdrojů způsobila pokles podnikání, protože zisky z těžby zdrojů byly méně riskantní. Bohatí raději investovali svůj majetek do veřejného dluhu ( jurové ). Habsburská dynastie utratila kastilské a americké bohatství ve válkách po celé Evropě ve jménu zájmů Habsburků a opakovaně vyhlásila moratoria (bankroty) na splátky svých dluhů. Tato obvinění vyvolala řadu vzpour v doménách španělských Habsburků, včetně jejich španělských království, ale povstání byla potlačena.\nCharles I st Spanish / Charles V, svatý římský císař (1516-1558)\nSe smrtí Ferdinanda II Aragona a nekompetentnosti předpokládat, že mu vládnout její dcera, královna Joanna Kastilie a Aragonu, Charles v Gentu se stal Charles I st Kastilie a Aragonie. Byl prvním habsburským monarchou Španělska a spoluvládcem Španělska se svou matkou. Charles byl vychován v severní Evropě a jeho zájmy zůstaly zájmy křesťanské Evropy. Pokračující hrozba osmanských Turků ve Středomoří a ve střední Evropě také okupovala panovníka. I když to nebylo přímo dědictví, byl Charles zvolen císařem Svaté říše římské po smrti svého dědečka císaře Maximiliána díky podivuhodným úplatkům vypláceným princům-voličům. Charles se stal nejmocnějším křesťanským vládcem v Evropě, ale jeho osmanský rival Sulejman Velkolepý vyzval Karla k převahu v Evropě. Francie navázala bezprecedentní, ale pragmatické spojenectví s muslimskými Osmany proti politické moci Habsburků, a Osmané pomáhali německým protestantským knížatům v náboženských konfliktech a trhali jednotu křesťanů v severní Evropě. Současně se zámořské země nárokované Španělskem v Novém světě ukázaly jako zdroj bohatství a koruna dokázala vykonávat větší kontrolu nad svým zámořským majetkem v politických a náboženských záležitostech, než to bylo možné, což bylo možné na Pyrenejském poloostrově nebo v Evropa. Dobytí aztécké říše a incké říše přivedlo do španělské říše obrovské domorodé civilizace a bylo identifikováno a využíváno nerostné bohatství, zejména stříbro, které se stalo ekonomickým motorem koruny. Za vlády Charlese bylo Španělsko a jeho zámořská říše v Americe hluboce propojeny, přičemž koruna vnucovala katolickou exkluzivitu; uplatňovat nadřazenost koruny v politické nadvládě, aniž by jí bránily požadavky stávající aristokracie; a bránit své nároky proti jiným evropským mocnostem. V roce 1558 se vzdal trůnu Španělska svému synovi Filipovi a přetrvávající konflikty nechal na svého dědice.\nBoje za Itálii\nSouvisející článek: Války v Itálii .\nDíky vzestupu Karla I. st v roce 1516 a jeho zvolení vládce Svaté říše římské v roce 1519, François I st Francie ocitl obklopený Habsburg územími. V roce 1521 napadl císařské majetky v Itálii a zahájil druhou válku francouzsko-habsburského soupeření. Válka byla katastrofou pro Francii, která byla poražena v bitvě u Bicoccy (1522), v bitvě u Pavie (1525), v níž byl François I. st. Zajat a uvězněn v Madridu, a v bitvě u Landriana (1529) před Francis se vzdal a opustil Milán říši. Charles později dal císařskou pevnost v Miláně svému španělskému synovi Filipovi.\nPapežství a Charles měli komplikovaný vztah. Charlesovy síly zvítězily v bitvě u Pavie v roce 1525. Papež Klement VII. Změnil strany a spojil své síly s Francií a hlavními italskými státy proti císaři Habsburskému, což vedlo k válce Ligy koňaku . Charles byl vyčerpán papežovým zasahováním do toho, co považoval za čistě světské záležitosti. V roce 1527 Charlesova armáda v severní Itálii, nedostatečně placená a dychtivá drancovat město Řím, se vzbouřila, postupovala na jih k Římu a vyplenila město. Pytel Říma , i když neúmyslný Charles, rozpačitý papežství natolik, že Clement a papeži, kteří následovali jej byli mnohem obezřetnější ve svých vztazích se světskými úřady. V roce 1533 mohlo být Clementovo odmítnutí zrušit první sňatek anglického krále Jindřicha VIII. S Charlesovou tetou Kateřinou Aragonskou částečně nebo zcela motivováno jeho neochotou urazit císaře a případně podruhé vyplenit jeho město. Barcelonský mír, podepsaný mezi Karlem V. a papežem v roce 1529, navázal srdečnější vztah mezi těmito dvěma vůdci. Charles byl účinně jmenován ochráncem katolické věci a byl korunován italským králem ( Lombardie ) papežem Mediciem Klementem VII. Výměnou za jeho zásah při svržení vzpurné florentské republiky .\nKoruny Kastilie a Aragona závisely na janovských bankéřích kvůli jeho financím a janovská flotila pomohla Španělům bojovat s Osmany ve Středomoří.\nOsmanští Turci za vlády Karla V.\nSouvisející články: Dobytí Tunisu (1535) , bitva u Prevezy , obléhání Castelnuova a expedice Alžír (1541) .\nNa XVI th století, pohovky se stala hrozbou pro západní Evropy. Oni porazili východní křesťanskou byzantskou říši a chytil svůj kapitál, stávají hlavním městem Osmanské a pohovky řízené bohatý region východního Středomoří, s odkazy na Asii, Egyptě a Indii a ze strany poloviny XVI th století vládli třetinu Evropy. Osmané vytvořili působivou pozemskou a námořní říši s přístavními městy a obchodními spojeními na krátkou i dlouhou vzdálenost. Charlesovým velkým soupeřem byl Sulejman Velkolepý , jehož vláda se téměř přesně shodovala s vládou Charlese. Současný španělský spisovatel Francisco López de Gómara přirovnal Charlese nepříznivě k Solimanovi ve 40. letech 20. století s tím, že ačkoli byli bohatí a vedli válku, „Turci byli úspěšnější při uskutečňování svých plánů než Španělé; plně se věnovali válečnému řádu a disciplíně, byli lépe informováni, efektivněji využívali své peníze “.\nV roce 1535 Charles shromáždil invazní sílu 60 000 vojáků a 398 lodí z panství Habsburků, Janova, Portugalska, papežských států a rytířů sv. Jana a napadl tuto sílu v Tunisu v Jižní Africe. Osmané a jejich lupiči zahájili několik nájezdů proti křesťanským státům Středomoří. Habsburkové zničili v přístavu osmanskou flotilu, než obléhali pevnost La Goulette. Poté, co habsburské síly dobyly město Tunis, vyvraždily 30 000 muslimských civilistů.\nPapež Pavel III přináší ligu složený z Benátské republiky , na vévodství Mantovy , španělského impéria, Portugalska, papežské státy , v Janovské republiky a St. John rytířů , ale koalice byla poražena v roce 1538 v bitvě Prevezy a bylo to brzy po rozpuštění.\nV roce 1543, François I st Francie oznámil jeho nebývalou alianci s muslimským sultánem Osmanské říše , Suleyman the Magnificent , tím, že zabírá město Nice, pod španělskou kontrolou ve shodě s osmanské turecké síly. Henry VIII Anglie, který měl větší zášť vůči Francii, než měl proti Charlesovi za to, že se postavil proti jeho rozvodu, se k němu připojil při invazi do Francie. Ačkoli Španělé byli poraženi v bitvě u Cerisoles v Savoyi, francouzská armáda nebyla schopna vážně vyhrožovat španělsky ovládaným Milánem, zatímco utrpěla porážku na severu v rukou Jindřicha, což ji donutilo přijmout nepříznivé podmínky. Rakušané pod vedením Charlesova mladšího bratra Ferdinanda pokračovali v boji s Osmany na východě.\nBěhem Charlesovy vlády se přítomnost Španělska v severní Africe zmenšila, ačkoli Tunis a jeho přístav La Goulette byly pořízeny v roce 1535. Jedna po druhé byla většina španělského majetku ztracena: Peñón de Vélez de la Gomera (1522), Santa Cruz de Mar Pequeña (1524), Alžír (1529), Tripolis (1551), Bujia (1554), La Goulette a Tunis (1569).\nNáboženské konflikty ve Svaté říši římské\nLeague of Smalkalde se spojil s francouzštinou a úsilí v Německu podkopat League byl odpuzoval. Porážka Františka v roce 1544 vedla ke zrušení spojenectví s protestanty a Charles to využil. Cestu vyjednávání poprvé vyzkoušel na Tridentském koncilu v roce 1545, ale protestantské vedení, které se cítilo zrazeno pozicí zaujatou katolíky na koncilu, vstoupilo do války vedené saským voličem Mauricem.\nV reakci na to Charles napadl Německo v čele smíšené holandsko-španělské armády v naději, že obnoví imperiální autoritu. Císař osobně zasadil rozhodující porážku protestantům v historické bitvě u Mühlbergu v roce 1547. V roce 1555 podepsal Karel s protestantskými státy mír Augsburgu a obnovil stabilitu v Německu na základě svého principu cuius regio, eius religio , nepopulární pozice s Španělští a italští duchovní. Charlesova angažovanost v Německu by ustanovila roli Španělska jako ochránce katolické věci Habsburků ve Svaté říši římské ; precedens povede o sedm desetiletí později k implikaci války, která definitivně ukončí Španělsko jako první evropskou mocnost.\nSouvisející články: Pád aztécké říše a bitva na Cajamarce .\nKdyž Charles nastoupil na španělský trůn, španělské zámořské majetky v Novém světě sídlily v Karibiku a na španělské pevnině a sestávaly z rychle se snižujícího domorodého obyvatelstva, malého množství hodnotných prostředků pro korunu a řídké španělské osadnické populace. Situace se dramaticky změnila s expedicí Hernána Cortése , který se spojenectvími s městskými státy nepřátelskými vůči Aztékům a tisíci domorodých mexických válečníků dobyl Aztéckou říši (1519-1521). V návaznosti na vzorec zavedený ve Španělsku během znovudobytí křesťanů islámského Španělska a v Karibiku, prvních evropských koloniích v Americe, dobyvatelé rozdělili domorodé obyvatelstvo na kódování soukromého majetku a využili jejich práce. Střední Mexiko a později Incká říše v Peru poskytly Španělsku nové domorodé obyvatelstvo, které mělo konvertovat ke křesťanství a vládnout jako vazalé koruny. Charles založil Radu Indie v roce 1524, aby dohlížel na všechny zámořské majetky Kastilie. Charles jmenován místokrálem v Mexiku v roce 1535, završil královskou správu vrchního soudu, Real Audiencia a úředníky státní pokladny s nejvyšším královským úředníkem. Po dobytí Peru, v roce 1542, Charles také jmenoval místokrále. Oba úředníci byli pod jurisdikcí Rady Indie. Charles přijal nové zákony z roku 1542, které měly omezit moc dobývací skupiny a vytvořit dědičnou aristokracii, která by mohla zpochybnit moc koruny.\nV polovině třicátých let 20. století začali francouzští lupiči pravidelně útočit na španělské lodě a útočit na karibské přístavy a pobřežní města. Nejvyhledávanější byly Santo Domingo , Havana , Santiago a San Germán . Nálety přístavních přístavů na Kubě a jinde v regionu se obecně řídily modelem výkupného, kdy útočníci zmocňovali vesnic a měst, unesli místní obyvatele a požadovali platbu za jejich propuštění. Pokud nebyli žádní rukojmí, korzáři požadovali výkupné výměnou za zachování měst. Ať už bylo výkupné zaplaceno nebo ne, lupiči vyplenili, spáchali nevýslovné násilí proti jejich obětem, znesvětili kostely a svaté obrazy a zanechali strašidelné připomínky jejich vpádů.\nV roce 1536 Francie a Španělsko obnovily válku a francouzští lupiči zahájili sérii útoků proti španělským koloniím a lodím v Karibiku. Následující rok se v Havaně objevil lupič a požadoval výkupné 700 dukátů. Španělští válečníci dorazili brzy poté a vyděsili pronikavou loď, která se brzy poté vrátila a požadovala další výkupné. Ten rok byl napaden i Santiago a obě města byla přepadena ještě jednou v roce 1538. Vody na severozápadě Kuby se staly obzvláště atraktivní pro piráty, protože obchodní lodě vracející se do Španělska musely překročit 90 mil dlouhý průliv mezi Key Westem a Havanou. V letech 1537-1538 zajali lupiči devět španělských lodí a vyplenili je. Zatímco Francie a Španělsko byly až do roku 1542 v míru, činnost lupičů za hranicí pokračovala. Když znovu vypukla válka, v Karibiku se to znovu ozvalo. V Havaně v roce 1543 došlo k obzvláště brutálnímu útoku francouzského lupiče. Provedl krvavou daň za 200 zabitých španělských osadníků. Celkově provedli francouzští korzáři mezi lety 1535 a 1563 asi šedesát útoků proti španělským koloniím a zajali v této oblasti více než sedmnáct španělských lodí (1536-1547).\nFilip II. (1556-1598)\nHlavní článek: Philip II Španělska .\nVláda Filipa II Španělska byla nesmírně důležitá, s velkými úspěchy a neúspěchy. Philippe byl jediným legitimním synem Karla V. Nestal se římským císařem, ale sdílel majetky Habsburků se svým strýcem Ferdinandem . Philip považoval Kastilii za základ své říše, ale populace Kastilie nebyla nikdy dostatečně velká, aby poskytla vojáky potřebné k obraně Impéria nebo osadníky k jeho osídlení. Když se oženil s Mary Tudorovou , spojila se Anglie se Španělskem. V roce 1580 se zmocnil trůnu Portugalska, vytvořil Pyrenejskou unii a podrobil celý Pyrenejský poloostrov své osobní vládě.\nPodle jednoho z jeho autorů životopisů, je zcela díky Philippe, že Indie byla pod kontrolou nad korunou, zůstal španělský do válek za nezávislost na počátku XIX th století a katolíky v současnosti. Jeho největším neúspěchem byla neschopnost potlačit nizozemskou vzpouru, které napomohly její angličtí a francouzští soupeři. Jeho militantní katolicismus také hrál hlavní roli v jeho činech, stejně jako jeho neschopnost porozumět imperiálním financím. Zdědil dluhy svého otce a vedl svou vlastní náboženskou válku, což mělo za následek opakované státní bankroty a závislost na zahraničních bankéřích. Ačkoli došlo k obrovskému rozšíření produkce stříbra v Peru a Mexiku, nezůstalo to v Indii nebo dokonce ve Španělsku samotném, ale spíše v evropských obchodních domech. Za vlády Filipa začali učenci, zvaní arbitři , psát analýzy tohoto paradoxu ochuzování Španělska.\nOsmanští Turci, Středomoří a severní Afrika za vlády Filipa II\nSouvisející články: Velké obléhání Malty , bitva u Lepanta a dobytí Tunisu (1574) .\nPrvní roky jeho vlády, „od roku 1558 do roku 1566, se Filip II. Zabýval hlavně muslimskými spojenci Turků se sídlem v Tripolisu a Alžíru, základnami, ze kterých severoafrické [muslimské] síly pod lupičem Dragutem zaútočily Křesťanská navigace “. V roce 1565 Španělé porazili osmanské přistání na strategickém ostrově Malta , který bránili rytíři sv. Jana . Smrt Sulejmana Velkolepého následující rok a jeho nástupnictví jeho méně schopného syna Selima Opilce povzbudil Filipa, který se rozhodl přinést válku samotnému sultánovi. V roce 1571 zničily španělské a benátské válečné lodě , k nimž se připojily dobrovolníci z celé Evropy, vedené Charlesovým přirozeným synem rakouským donem Juanem , osmanskou flotilu v bitvě u Lepanta . Bitva ukončila hrozbu osmanské námořní hegemonie ve Středomoří. Po bitvě uzavřeli Filip a Osmané dohody o příměří. Vítězství bylo usnadněno účastí různých vojenských vůdců a kontingentů z určitých oblastí Itálie za vlády Filipa. Němečtí vojáci se zúčastnili zajetí Peñón del Vélez v severní Africe v roce 1564. V roce 1575 tvořili němečtí vojáci tři čtvrtiny Philipových vojsk.\nOsmané se rychle vzpamatovali. V roce 1574 dobyli Tunis znovu a pomohli obnovit spojence Abu Marwana Abd al-Malika I Saadiho na trůn v Maroku v roce 1576. Smrt perského šáha Tahmaspy I. byla příležitostí, aby osmanský sultán „zasáhl“. v této zemi přijal v roce 1580 s Filipem II. ve Středomoří příměří. Španělé v Lepantu nicméně vyřadili z osmanské flotily ty nejlepší námořníky a Osmanská říše se v kvalitě nikdy nezotavila, co mohla. Lepanto bylo rozhodujícím mezníkem v kontrole Středomoří, daleko od staletí turecké nadvlády. V západním Středomoří vedl Philippe obrannou politiku vybudováním řady ozbrojených posádek a mírovými dohodami s některými muslimskými vůdci v severní Africe.\nV první polovině XVII th století, španělské lodě zaútočily na Anatolian pobřeží porazil osmanské největší flotily v bitvě u mysu Celidonio a bitvě u mysu Corvo. Larache a La Mamora , na atlantickém pobřeží Maroka, a ostrov levandule ve Středomoří byly pořízeny, ale během druhé poloviny XVII th století, Larache a La Mamora byly ztraceny.\nKonflikty v severozápadní Evropě\nKdyž Philip následoval jeho otce, Španělsko nebylo v míru, protože Henry II Francie nastoupil na trůn na trůn v roce 1547 a okamžitě obnovil konflikt se Španělskem. Philippe agresivně pokračoval ve válce proti Francii, rozdrtil francouzskou armádu v bitvě u Saint-Quentin v Pikardii v roce 1558 a znovu porazil Henryho v bitvě u Gravelines . Mír Cateau-Cambrésis , která byla podepsána v roce 1559, trvale uznal španělské nároky v Itálii. Při oslavách, které následovaly po smlouvě, byl Henry zabit střepem kopí v oku. Francie byla zasažena na příštích třicet let chronickou občanskou válkou a nepokoji (viz Války náboženství ) a během tohoto období jí zabránila účinně konkurovat Španělsku a rodině Habsburků v evropských mocenských hrách. Osvobozeno od účinné francouzské opozice, Španělsko dosáhlo vrcholu své moci a územního dosahu v období 1559-1643.\nČas oslav v Madridu byl krátký. V roce 1566 vyvolaly kalvínské nepokoje v Nizozemsku vévodu z Alby, aby pochodoval do země, aby nastolil pořádek. V roce 1568 vedl Vilém Oranžský , lépe známý jako Vilém Tichý, neúspěšný pokus vyhnat Albe z Nizozemska. Tyto bitvy byly obecně považovány za počátek osmdesátileté války, která skončila nezávislostí sjednocených provincií v roce 1648. Španělé, kteří čerpali velké bohatství z Nizozemska a zejména z důležitého přístavu v Antverpách , podnikli obnovit pořádek a udržet jeho kontrolu nad provinciemi. Podle Luc-Normanda Telliera „se odhaduje, že antverpský přístav vydělal španělské koruně sedmkrát více příjmů než Amerika “.\nPro Španělsko se válka stala nekonečnou bažinou, někdy doslova. V roce 1574 byla španělská armáda pod vedením Francisco de Valdez vyhnána zpět z obléhání Leidenu poté, co Nizozemci prolomili hráze a způsobili rozsáhlé záplavy. Albův syn Fadrique Álvarez de Toledo spáchal šokující masakry v Mechelenu , Zutphenu , Naardenu a Haarlemu . V roce 1576, tváří v tvář účtům od jeho 80 000 silné okupační armády v Nizozemsku, nákladům na jeho vítěznou flotilu v Lepantu a rostoucí hrozbě pirátství na volném moři, které snižuje příjmy z jeho amerických kolonií, byl Philippe nucen přijmout bankrot. Nizozemská armáda se vzbouřila brzy poté, zmocnila se Antverp a vyplenila jih Nizozemska. Tuto „španělskou zuřivost“ použil William k posílení svých argumentů, aby s ním spojil všechny nizozemské provincie. Brussels svaz byl tvořen jen aby byl rozpuštěn později netolerance náboženské rozmanitosti jejích členů. Kalvinisté zahájili vlnu nekontrolovaných zvěrstev zaměřených na katolíky. Tato divize dala Španělsku příležitost vyslat Alexandra Farnese s 20 000 dobře vycvičenými vojáky do Nizozemska. Groninge, Breda, Campen, Antverpy a Brusel byli mimo jiné obklíčeni. V lednu 1579 vytvořila skupina katolických šlechticů Ligu na ochranu jejich náboženství a jejich majetku. Později téhož měsíce Friesland , Gelderland , Groningen , Holandsko , Overijssel , Utrecht a Zéland vytvořily Spojené provincie, které se staly dnešním holandským Nizozemskem . Zbývající provincie se stal španělský Nizozemsko a XIX th století, Belgie . Farnese se brzy vrátil do téměř všech jižních provincií do Španělska.\nDále na sever bylo město Maastricht obleženo 12. března 1579. Útočníci Farnese vykopali rozsáhlou síť chodeb, aby mohli vstoupit do města pod jeho opevněnou obranou. Obránci také vyrazili tunely, aby se s nimi setkali. V jeskyních s omezenou manévrovatelností se divoce bojovalo o bitvy. Stovky obléhatelů byly spáleny nebo udušeny k smrti, když byla do tunelů nalita vroucí voda nebo byly zapáleny ohně, které je naplnily kouřem. Ve snaze podkopat město bylo zabito 500 Farneseových mužů, když výbušniny předčasně vybuchly. Trvalo to čtyři měsíce, ale obléhatelé nakonec prorazili zeď a v noci vstoupili do města. Chytili vyčerpané obránce spící a zabili 6000 mužů, žen a dětí. Z 30 000 obyvatel města přežilo jen 400. Maastricht byl velkou katastrofou pro protestantskou věc a Holanďané začali útočit na Williama Oranžského. Po několika neúspěšných pokusech byl William zavražděn v roce 1584. Anglická královna začala zachraňovat severní provincie a vysílat tam vojska v roce 1585. Anglické síly pod hrabětem z Leicesteru a poté lord Willoughby čelily Španělům v Nizozemsku pod Farnese v sérii převážně nerozhodných akcí, které znehybnily značný počet španělských vojsk a umožnily Nizozemcům reorganizovat jejich obranu. Španělská celá armáda byla poražená u rukou Angličanů v roce 1588 a situace v Nizozemsku se stal stále obtížnější zvládnout. Maurice z Nassau , Williamův syn, převzal Deventer , Groninge , Nijmegen a Zutphen .\nŠpanělsko bylo zapojeno do náboženské války ve Francii po smrti Henriho II. V roce 1589 zemřel Henri III , poslední z linie Valois , zavražděn před hradbami Paříže. Jeho nástupce Henry IV z Navarry , první francouzský král Bourbonů , byl mužem s velkými schopnostmi a získal klíčová vítězství proti Katolické lize v Arques (1589) a Ivry (1590). Španělé, zabraňující tomu, aby se Henry z Navarry stal francouzským králem, rozdělili svou armádu v Nizozemsku a napadli Francii, zmírnili Paříž v roce 1590 a Rouen v roce 1592.\n25. října 1590 přistáli Španělé v Nantes. Založili přístav Blavet jako operační základnu. 21. května 1592 porazili anglo-francouzskou armádu v bitvě u Craonu a po vyhnání anglického kontingentu ji zcela vykolejili u Ambrières . 6. listopadu téhož roku dobyli Brest . V roce 1593 přistáli Španělé na Camaretu a postavili pevnost Point of the Spanish na poloostrově Crozon s výhledem na vchod do přístavu Brest . 1 st říjen , Anglo-francouzská armáda začala obležení Forta Crozon , zatímco britská flotila bombardovala oblast od moře. Posádka neudržel, že až do 15. listopadu, zatímco pomocné armády, vedené Juan del Águila , udělal neuspět v uvolnění pevnosti blokované v Plomodiern . 19. útoku útok obléhatelů rozsekl posádku na meč - zůstalo jen 13 přeživších.\nŠpanělé se rozhodli zorganizovat represivní výpravu proti Anglii za pomoc Francouzům. 26. července 1595 se tedy na čtyřech lodích plavily tři roty mušketýrů pod velením kapitána Carlose de Amésquita. Nejprve přistáli v Penmarchu, aby se zásobili . 31. července odjeli do Anglie a přistáli 2. srpna v Mount's Bay v Cornwallu . Během dvou dnů expedice vyhozen a spálil Mousehole (kde přežila pouze hospoda), Newlyn , Paul a Penzance . Vyčistili také těžké dělostřelectvo Angličanů a poté se znovu vydali na galeje. 5. srpna, den po návratu do Francie, našli nizozemskou eskadru 46 lodí, ze kterých se jim podařilo uprchnout, ale ne dříve, než potopily dvě nepřátelské lodě. 10. srpna Amésquita a jeho muži vítězně přistáli v Blavetu . Expedice zabila 20 lidí, vše v potyčce proti Holanďanům.\nNa začátku června 1595 se španělský guvernér Milán , Juan Fernández de Velasco , se křížil Alps s armádou 12,000 mužů z Itálie a na Sicílii. Francouzský katolický šlechtic Charles, vévoda z Mayenne , se k němu připojil v Besançonu a armáda kombinované hispánsko-katolické ligy sledovala svůj cíl dobytím Dijonu. Králi Jindřichovi se podařilo shromáždit 3 000 francouzských vojáků a pochodoval až k Troyes, aby Španělům zabránil. V bitvě u Fontaine-Francaise dne 5. června 1595 Francouzi překvapili Španěly a donutili je dočasně ustoupit. Velasco se rozhodl ustoupit v domnění, že početně podřadní Francouzi čekají na posily. Francouzské královské vítězství znamenalo konec Katolické ligy.\nUrčitý pokrok udělali Francouzi také během invaze do španělského Nizozemska, kterou vedli Henri de La Tour d'Auvergne, vévoda z Bouillonu a François d'Orléans-Longueville . Francouzi vzali šunku a zabili malou španělskou posádku, což rozhněvalo španělské hodnosti. Španělé zahájila jednání útok ten rok, přičemž Doullens , Cambrai a Le Catelet ; v Doullens křičeli Španělé „Na památku Hama“ a pomstili celé obyvatelstvo města (vojenské i civilní). Španělský generál odpovědný za ofenzívu, Carlos Coloma, zahájil invazi do Francie v roce 1596. Od 8. do 24. dubna 1596 španělská armáda Coloma, 15 000 obklíčených Calais , držená 7 000 francouzskými vojáky pod François d'Orléans . Pomocné síly z Anglie a Spojených provincií nedokázaly obklíčení zrušit a Calais padl do Španělska. Flanderská armáda získala rozhodné vítězství a Španělé - nyní velící Calais a Dunkirk - ovládli Lamanšský průliv.\nV březnu 1597 se Španělům podařilo zmocnit se města Amiens pomocí lsti. Král Jindřich IV. Okamžitě a rychle vytvořil armádu 12 000 pěších a 3 000 jezdců (včetně 4 200 anglických vojáků) a 13. května obklíčil Amiens, čelil 29 000 pěchotě a 3 000 jezdcům (5 500 v Amiens, 25 000 v úlevě). Reliéfní síly pod velením rakouského arcivévody Alberta a Ernsta von Mansfelda opakovaně nedokázaly uvolnit francouzské obléhače a byli nuceni ustoupit. 25. září 1597 byla celá španělská síla v Amiens donucena vzdát se a Henri byl nyní v silné pozici, aby mohl vyjednat mírové podmínky.\nOd roku 1595 měli Hugh O'Neill , hrabě z Tyronu a Hugh O'Donnell španělskou podporu, když vedli irskou vzpouru . V roce 1601 přistálo Španělsko na podporu vojáků na pobřeží hrabství Cork , ale skupiny se nepodařilo setkat. Místo toho byli Španělé během obléhání Kinsale ovládnuti Angličany a v roce 1602 byli definitivně poraženi.\nV konfrontaci s válkami proti Francii, Anglii a Spojeným provinciím, kde každá vládla schopnými vůdci, se bankrotující Španělská říše ocitla v konkurenci mocných protivníků. Pirátství pokračovalo proti jeho atlantickým výpravám a nákladné koloniální podniky přinutily Španělsko znovu projednat své dluhy v roce 1596. Philippe byl nucen vyhlásit bankrot v letech 1557, 1560, 1575 a 1598. Koruna se pokusila snížit vystavení konfliktům podpisem prvního načasovat Treaty Vervins s Francií v roce 1598, uznáním Henri IV (od roku 1593 katolík) jako král Francie, a tím, že obnoví mnoho ustanovení předchozího míru Cateau-Cambrésis .\nZa vlády Filipa II. Se královská moc nad Indií zvýšila, ale koruna věděla jen málo o svých zámořských majetcích v Indii. Přestože Rada Indie byla pověřena dohledem nad ní, jednala bez rady vyšších úředníků s přímými koloniálními zkušenostmi. Dalším vážným problémem bylo, že koruna nevěděla, jaké španělské zákony tam platí. Aby se situace napravila, Philippe jmenoval Juana de Ovanda, který byl jmenován předsedou představenstva, aby vydal svůj názor. Ovando jmenoval „kronikáře a kosmografa z Indie“, Juan López de Velasco, aby shromáždil informace o korunních hospodářstvích, které vyvrcholily geográfikami Relaciones v 80. letech 15. století.\nKoruna hledala větší kontrolu nad encomenderos, kteří se pokusili prosadit jako místní aristokracie; posílit moc církevní hierarchie; podporovat náboženskou ortodoxii vytvořením inkvizice v Limě a Mexico City (1571); a zvýšený příjem ze stříbrných dolů v Peru a Mexiku, objevený ve 40. letech 20. století. Korunní jmenování dvou schopných místokrálů, Don Francisco de Toledo za místokrále Peru (1569-1581), a v Mexiku Don Martín Enríquez (1568-1580) , který byl později jmenován místokrálem, aby nahradil Toleda, byl zvláště důležitý v Peru. Tam, po desetiletích politického zmatku, s neúčinnými místokráli a encomendery, kteří disponovali nepřiměřenou mocí, slabými královskými institucemi, stávajícím renegátním inkským státem ve Vilcabambě a klesajícími příjmy ze stříbrného dolu Potosí, bylo Toledovo jmenování milníkem pro královskou kontrolu. Vycházel z reforem, o něž se pokusil v rámci předchozích místokrálů, ale často se mu připisovala zásadní transformace vlády korun v Peru. Toledo formalizovalo pracovní projekt andských obyčejných lidí, la mita , aby zajistil přísun pracovních sil pro stříbrný důl Potosí a rtuťový důl Huancavelica . Založil správní okresy Corregimiento a přeinstaloval domorodce z And v redukci, aby jim lépe vládl. Za Toleda byla zničena poslední bašta státu Inků a popraven poslední incký císař Tupac Amaru I er . Potosího peníze proudily do pokladen ve Španělsku a platily za španělské války v Evropě. V Mexiku organizoval místokrál Enríquez obranu severní hranice před kočovnými a domorodými domorodými skupinami, které zaútočily na stříbrné linie dolů na severu. V náboženské říši se koruna snažila ovládnout moc řeholních řádů pomocí Ordenanza del Patronazgo a nařídila mnichům, aby opustili své indické farnosti a předali je diecéznímu kléru, který byl korunou více pod kontrolou.\nKoruna rozšířila své globální nároky a bránila ty, které již v Indii existovaly. Průhledné průzkumy vedly Španělsko k získání Filipín, založení španělských kolonií a obchodu s Mexikem. Místokrálovství Mexika mělo jurisdikci nad Filipínami, které se staly skladištěm asijského obchodu. Filipovo nástupnictví na portugalskou korunu v roce 1580 komplikovalo polní situaci v Indii mezi španělskými a portugalskými osadníky, ačkoli Brazílii a španělskou Ameriku spravovaly ve Španělsku samostatné rady. Španělsko čelilo pronikání Angličanů do námořní kontroly Španělska v Indii, zejména sirem Francisem Drakem a jeho bratrancem Johnem Hawkinsem . Drake těsně unikl smrti, když byly Hawkinsovy lodě zaklíněny mezi španělskými galeony a pobřežními bateriemi v San Juan de Ulúa (dnešní Mexiko). V lednu 1586, s Martinem Frobisherem , Drake vedl útok na vyplenění Santo Dominga na Hispaniole a o několik týdnů vyplenil Cartagena de Indias . Španělé porazili v roce 1595 flotilu Drakea a Hawkinse v San Juan (Portoriko) a Cartagena de Indias (Kolumbie). Španělsko získalo kontrolu nad Panamskou šíji přesunutím tamního hlavního přístavu z Nombre de Dios do Portobela .\nFilipíny, sultanát Brunej a jihovýchodní Asie\nHlavní článek: Historie Filipín .\nS dobytím a kolonizací Filipín dosáhlo španělské impérium svého vrcholu. V roce 1564 byl Miguel López de Legazpi pověřen místokrálem Nového Španělska (Mexiko) Donem Luisem de Velascem , aby vedl výpravu do Tichého oceánu za Moluky , kde přistáli předchozí průzkumníci Fernand de Magellan a Ruy López de Villalobos v roce 1521, respektive 1543. Navigace na západ k dosažení zdrojů koření byla nadále nezbytností, přičemž Osmané stále ovládali hlavní hraniční přechody ve Střední Asii. Nebylo známo, jak dohoda mezi Španělskem a Portugalskem rozdělující atlantický svět ovlivnila objevy na druhé straně Pacifiku. Španělsko postoupilo svá práva na „Ostrovy koření“ Portugalsku ve smlouvě v Zaragoze v roce 1529, ale název byl neurčitý, stejně jako jejich přesné vymezení. Expedici Legazpi velel král Filip II., Jehož Filipíny dříve pojmenoval Ruy López de Villalobos, když byl Filip následníkem trůnu. Král prohlásil, že „hlavním účelem této expedice je vytvořit zpáteční cestu ze západních ostrovů, protože je již známo, že cesta k těmto ostrovům je poměrně krátká.“ Místokrál zemřel v červenci 1564, ale Audiencia a López de Legazpi dokončili přípravy na expedici. Tím, že se vydalo na expedici, Španělsku chyběly mapy nebo informace, které by řídily královo rozhodnutí povolit expedici. Toto povědomí pak vedlo k vytvoření zpráv o různých regionech říše, relaciones geográficas . Filipíny spadaly pod jurisdikci místokrálovství Mexika a jakmile byly zřízeny manilské přechody galeon mezi Manilou a Acapulcem , Mexiko se stalo spojením Filipín s větší španělskou říší.\nŠpanělská kolonizace začala vážně, když López de Legazpi přijel z Mexika v roce 1565 a vytvořil první osady v Cebu . Počínaje pouhými pěti loděmi a pěti stovkami mužů doprovázených augustiniánskými bratry, poté posílenými v roce 1567 dvěma stovkami vojáků, dokázal zatlačit Portugalce a položit základy kolonizace souostroví. V roce 1571 Španělé, jejich mexičtí rekruti a jejich filipínští spojenci (Visayan) zaútočili a obsadili Maynilu , vazalský stát sultanátu Brunej , a vyjednali začlenění Tondského království, které bylo osvobozeno od kontroly nad sultanátem Brunej a jeho princezna Gandarapa měli tragický románek s mexickým dobyvatelem a vnukem Miguela Lopeze de Legazpiho Juana de Salceda . Spojené španělsko-mexicko-filipínské síly také vybudovaly křesťanské opevněné město na spálených ruinách muslimské Maynily a učinily z něj nové hlavní město Španělské Indie a přejmenovaly jej na Manila (španělsky Manila). Španělů bylo málo, život byl obtížný a často převyšovali jejich latinskoamerické rekruty a filipínské spojence. Pokusili se mobilizovat podřízené populace prostřednictvím enkodér . Na rozdíl od Karibiku, kde domorodé obyvatelstvo rychle zmizelo, zůstalo domorodé obyvatelstvo na Filipínách silné. Jeden Španěl popsal klima jako „cuarto meses de polvo, cuartro meses de lodo, y cuartro meses de todo“ (čtyři měsíce prachu, čtyři měsíce bláta a čtyři měsíce všeho).\nLegazpi postavil pevnost v Manile a předehru přátelství s Lakan Dula , Lakan de Tondo, který přijal. Bývalý vládce Maynily, muslimský rajah, Rajah Sulayman , který byl vazalem sultána Bruneje, se odmítl podřídit Legazpimu, ale nezískal podporu Lakan Dula ani osad Pampangan a Pangasinan na severu. Když Tarik Sulayman a síla kapampanganských a tagalogských muslimských válečníků zaútočili na Španěly v bitvě u Bangkusay , byl nakonec poražen a zabit. Španělé také odrazili útok čínského pirátského válečníka Limahonga . Zřízení pokřesťanštěných Filipín současně přilákalo čínské obchodníky, kteří své hedvábí vyměnili za mexické peníze, indičtí a malajští obchodníci se také usadili na Filipínách, aby vyměnili své koření a drahokamy za stejné mexické peníze. Filipíny se poté staly centrem křesťanské misionářské činnosti, která byla zaměřena také na Japonsko, a Filipíny dokonce přijaly křesťanské konvertity z Japonska poté, co je šógunové pronásledovali. Většina vojáků a osadníků vyslaných Španělem na Filipíny pocházela z Mexika nebo Peru a jen velmi málo z nich pocházelo přímo ze Španělska.\nV roce 1578 vypukla kastilská válka mezi španělskými křesťany a muslimskými Brunejci o kontrolu nad filipínským souostrovím. Ke Španělům se přidali nově pokřesťanštění nemuslimští Visayané z Kedatuan de Madja - byli to animisté a království Cebu, kteří byli hinduisté, plus království Butuan (kteří pocházeli ze severního Mindanaa a byli hinduisté s buddhistickou monarchií), protože stejně jako zbytky Dapitanova Kedatuana, kteří byli také animisty a předtím vedli válku proti islámským národům Sultanátu Sulu a království Maynila . Bojovali proti sultanátu Brunej a jeho spojencům, brunejským loutkovým státům Maynila a Sulu, kteří měli dynastické vazby na Brunej. Španělé, jejich mexičtí rekruti a jejich filipínští spojenci zaútočili na Brunej a zmocnili se jeho hlavního města Kota Batu . Toho bylo částečně dosaženo pomocí dvou šlechticů, Pengiran Seri Lela a Pengiran Seri Ratna. První z nich odcestoval do Manily, aby nabídl Brunej jako španělského vazala, aby mu pomohl získat zpět trůn, který si uchvátil jeho bratr Saiful Rijal. Španělé souhlasili, že pokud se jim podaří dobýt Brunej, Pengiran Seri Lela by se skutečně stal sultánem, zatímco Pengiran Seri Ratna by byl novým Bendaharou. V březnu 1578 zahájila španělská flotila vedená samotným De Sandem jako generálním kapitánem svoji cestu do Bruneje. Expedice zahrnovala 400 Španělů a Mexičanů, 1500 Filipínců a 300 Bornejců. Kampaň byla jednou z mnoha, která zahrnovala i akce v Mindanau a Sulu .\nŠpanělům se podařilo zaútočit na hlavní město 16. dubna 1578 za pomoci Pengiran Seri Lela a Pengiran Seri Ratna. Sultan Saiful Rijal a Paduka Seri Begawan Sultan Abdul Kahar byli nuceni uprchnout do Meragangu a poté do Jerudongu . V Jerudongu plánovali vyhnat podmanivou armádu z Bruneje. Španělé utrpěli těžké ztráty v důsledku epidemie cholery nebo úplavice . Byli tak oslabeni nemocí, že se rozhodli opustit Brunej a vrátit se do Manily 26. června 1578, po pouhých 72 dnech. Než tak učinili, spálili mešitu, vysokou stavbu s pětipodlažní střechou.\nPengiran Seri Lela zemřel v srpnu až září 1578, pravděpodobně na stejnou nemoc, která sužovala jeho španělské spojence, i když existuje podezření, že mohl být otráven vládnoucím sultánem. Dcera seri lely, brunejské princezny, odešla se Španěly a provdala se za tagalského křesťana jménem Agustín de Legazpi de Tondo a měla děti na Filipínách.\nV roce 1587 byl popraven Magat Salamat, jedno z dětí Lakana Duly, synovec Lakana Duly a páni sousedních oblastí Tondo, Pandacan, Marikina, Candaba, Navotas a Bulacan, když selhalo spiknutí Tondo z let 1587-1588; plánované velké spojenectví s japonským křesťanským kapitánem Gayem a sultánem z Bruneje by obnovilo starou aristokracii. Jeho selhání vedlo k oběšení Agustína de Legazpiho a popravě Magata Salamata (korunního prince Tonda). Následně byli někteří spiklenci vyhoštěni do Guamu nebo Guerrera v Mexiku.\nŠpanělé pak po staletí vedli konflikt Hispano-Moro proti sultanátům Maguindanao , Lanao a Sulu. Válka byla také vedena proti sultanátu Ternate a Tidore (v reakci na otroctví Ternatean a pirátství proti spojencům Španělska: Bohol a Butuan ). Během konfliktu Hispano-Moro provedli morosové muslimského Mindanaa pirátské akce a nájezdy proti křesťanským osadám na Filipínách. Španělé se pomstili založením křesťanských měst, jako je město Zamboanga, na muslimském Mindanau. Španělé pohlíželi na svou válku s muslimy v jihovýchodní Asii jako na pokračování Reconquisty , staleté kampaně za kultivaci a překřesťanštění španělské vlasti napadené muslimy z Umajjovského chalífátu . Španělské výpravy na Filipíny byly také součástí většího globálního ibero-islámského konfliktu, který zahrnoval soupeření s osmanským chalífátem , který měl operační středisko v sousedním vazalu, v sultanátu Aceh .\nV roce 1593 se generální guvernér Filipín Luis Pérez Dasmariñas vydal dobýt Kambodžu a zahájil španělsko-kambodžskou válku. Asi 120 Španělů, Japonců a Filipínců, plujících na palubě tří džunků, zahájilo expedici v Kambodži. Po hádce mezi členy španělské expedice a některými čínskými obchodníky v přístavu, která způsobila několik čínských úmrtí, byli Španělé nuceni postavit se novému králi Anacaparanovi a spálit většinu jeho kapitálu, zatímco ho porazili. V roce 1599 malajští muslimští obchodníci porazili a zmasakrovali téměř celý kontingent španělských vojsk v Kambodži a ukončili španělské plány na dobytí. Další expedice, dobytí Mindanaa , byla také neúspěšná. V roce 1603, během čínského povstání, byl Pérez Dasmariñas sťat a jeho hlava byla namontována v Manile spolu s několika dalšími španělskými vojáky.\nPortugalsko a Pyrenejská unie 1580-1640\nSouvisející článek: Válka o portugalské dědictví .\nV roce 1580 viděl král Filip příležitost posílit své postavení v Iberii, když zemřel poslední člen portugalské královské rodiny , kardinál Henry z Portugalska . Philippe uplatnil svůj nárok na portugalský trůn a v červnu poslal vévody z Alby s armádou do Lisabonu, aby zajistil jeho nástupnictví. Založil Radu Portugalska , po vzoru královských rad, v Radě Kastilie , v Radě Aragona a Rady Indie , která dohlíží konkrétní jurisdikce, ale vše pod stejným monarchou. V Portugalsku byl vévoda z Alby a španělská okupace stěží populárnější v Lisabonu než v Rotterdamu . Spojená španělská a portugalská říše vložená do Philipových rukou zahrnovala téměř celý prozkoumaný Nový svět a také rozsáhlou obchodní říši v Africe a Asii. V roce 1582, kdy Philip II vrátil svůj dvůr do Madridu z atlantického přístavu v Lisabonu, kde se dočasně usadil, aby uklidnil své nové portugalské království, byl vzor zapečetěn, a to navzdory tomu, co si každý pozorovatel poznamenal soukromě. "Námořní síla je pro španělského vládce důležitější než kterýkoli jiný princ," napsal jeden komentátor, "protože pouze z námořní síly může být vytvořeno jedno společenství z tolika lidí tak daleko." Spisovatel o taktice v roce 1638 poznamenal: „Nejvhodnější silou pro zbraně Španělska je ta, která je umístěna přes moře, ale tato státní otázka je tak dobře známá, že bych o ní neměl diskutovat, i když jsem to považoval za vhodné udělat to ". Portugalsko a jeho království, včetně Brazílie a jejích afrických kolonií, byly pod vládou španělského panovníka.\nPortugalsko potřebovalo rozsáhlou okupační sílu, aby ji mělo pod kontrolou, a Španělsko se stále ještě vzpamatovávalo z bankrotu roku 1576. V roce 1584 byl William Tichý zavražděn napůl vyšinutým katolíkem a smrt populárního vůdce nizozemského odboje měl ukončit válku, ale neudělal to. V roce 1585, královna Elizabeth já znovu z Anglie poslal podporu protestantské způsobuje v Nizozemsku a ve Francii, a sir Francis Drake zahájila útoky proti španělským obchodníkům v Karibiku a Tichomoří a zejména útok agresivní vůči přístavu Cádiz .\nPortugalsko bylo zapojeno do konfliktů Španělska se svými rivaly. V roce 1588 poslal Philippe v naději, že ukončí zásah Elisabeth, španělskou armádu k invazi do Anglie. Nepříznivé počasí plus silně vyzbrojené a obratné anglické lodě a skutečnost, že Angličané byli varováni svými špiony v Nizozemsku a byli připraveni k útoku, vyústila v porážku celé armády. Neúspěch expedice Drake - Norreys do Portugalska a na Azory v roce 1589 však znamenal zlom v anglo-španělské válce v letech 1585–1604. Španělské flotily zefektivňovaly přepravu značně zvýšeného množství stříbra a zlata z Ameriky, zatímco britské útoky utrpěly nákladné poruchy.\nZa vlády Filipa IV. (Portugalského Filipa III.) V roce 1640 se Portugalci vzbouřili a bojovali za nezávislost na zbytku Pyrenejského poloostrova. Portugalská rada byla poté rozpuštěna.\nFilip III. (1598-1621)\nHlavní článek: Philip III Španělska .\nNástupce Filipa II. Filipa III . Učinil z hlavního ministra Franciska Goméz de Sandoval y Rojas , vévody z Lermy, oblíbeného, prvního z platů („nejcennějších“). Philip se snažil omezit zahraniční konflikty, protože ani obrovské výnosy nemohly podpořit téměř zbankrotované království. Království Anglie , trpí řadou repulsions na moři a partyzánskou válku ze strany katolíků Irsko podporované Španělskem přijal smlouvu London , 1604, po nástupu na trůn krále Jakuba I. Stuarta , poslušnější . Philippeův hlavní ministr, vévoda z Lermy, také vedl Španělsko k míru s Nizozemskem v roce 1609, ačkoli konflikt se měl znovu objevit později.\nCastille poskytnuté španělskou korunou většinu svého příjmu a jeho nejlepších vojáků. Mor zničil kastilské země mezi 1596 a 1602, zabíjet asi 600.000 lidí. Velké množství Kastilců odešlo do Ameriky nebo zemřelo v bitvě. V roce 1609, drtivá většina Španělska Moors populaci (mnohem větší a unassimilated v královstvích Valencii a Aragonu , než v koruně Kastilie nebo knížectví Katalánska ) byl vyloučen. Odhaduje se, že Kastilie v letech 1600 až 1623 ztratila přibližně 25% své populace. Tak dramatický pokles populace znamenal, že v době, kdy se angažovala v pokračujícím konfliktu v Evropě, byla příjmová základna koruny nebezpečně oslabena.\nMír s Anglií a Francií poskytl Španělsku příležitost zaměřit svou energii na obnovení jeho vlády v nizozemských provinciích. Holanďané pod vedením Maurice de Nassau , syna Williama Tichého a možná největšího stratéga své doby, dokázali od roku 1590 dobýt řadu příhraničních měst, včetně pevnosti Breda . Janovský šlechtic Ambrogio Spinola , velící armádě italských žoldáků, však bojoval za Španělsko a opakovaně porazil Holanďany. V dobytí Nizozemska mu zabránil až poslední bankrot Španělska v roce 1607. V roce 1609 bylo mezi Španělskem a Spojenými provinciemi podepsáno Dvanáctileté příměří . Nakonec bylo v míru Španělsko - Pax Hispanica .\nŠpanělsko se během příměří dobře vzpamatovalo, dalo do pořádku své finance a udělalo mnoho pro obnovení své prestiže a stability v období před poslední velkou válkou, v níž bude hrát vedoucí úlohu. Vévoda z Lermy (a do značné míry Filip II.) Se o záležitosti svého spojence, Rakouska, nezajímal. V roce 1618 ho král nahradil Donem Baltasarem de Zúñiga , bývalým velvyslancem ve Vídni . Don Balthasar věřil, že klíčem k omezení obnovy Francouzů a eliminaci Holanďanů bylo užší spojenectví s habsburskou monarchií . V roce 1618, začínat pražská defenestrace , Rakousku a germánské římského císaře , Ferdinand II , pustil se do kampaně proti odboru protestanta a Bohemia . Don Balthasar povzbudil Filipa, aby se ve válce připojil k rakouským Habsburkům, a Spinola, vycházející hvězda španělské armády v Nizozemsku, byla vyslána do čela flanderské armády, aby zasáhla. Španělsko tak vstoupilo do třicetileté války .\nFilip IV. (1621-1665)\nHlavní článek: Philip IV Španělska .\nKdyž v roce 1621 nastoupil po svém otci Filip IV., Španělsko bylo zjevně v hospodářském a politickém úpadku, což bylo zdrojem zděšení. Učení arbitři zaslali králi další analýzy problémů Španělska a možná řešení. Abychom ilustrovali nejistou ekonomickou situaci v té době ve Španělsku, byli to východoindičtí obchodníci ze Sevilly ve skutečnosti nizozemští bankéři . Zároveň podnikání a nizozemské kolonie po celém světě podkopávaly španělskou a portugalskou nadvládu . Holanďané byli nábožensky tolerantní a neevangeličtí, zaměřili se na obchod, na rozdíl od dlouhodobé obrany katolicismu ve Španělsku. Nizozemské přísloví říká: „Kristus je dobrý, obchod je lepší!“ ".\nŠpanělsko velmi potřebovalo čas a mír, aby obnovilo své finance a obnovilo své hospodářství. V roce 1622 nahradil Dona Balthasara Gaspar de Guzmán, hrabě vévoda z Olivares , přiměřeně čestný a schopný muž. Po několika počátečních neúspěchech byli Bohemians poraženi v Montagne-Blanche v roce 1621, poté ve Stadtlohnu v roce 1623. Válka s Nizozemskem byla obnovena v roce 1621, kdy Spinola převzal pevnost Breda v roce 1625. Hrozil zásah křesťanů IV. Španělská pozice, ale vítězství císařského generála Alberta de Valdštejna nad Dány na Dessau Bridge a znovu u Lutteru (oba v roce 1626), eliminovalo tuto hrozbu.\nV Madridu byla naděje, že by Nizozemsko mohlo být nakonec znovu integrováno do říše, a po porážce Dánska se protestanti v Německu zdáli zdrceni. Francie byla znovu zapletena do vlastních nestabilit ( obléhání La Rochelle začalo v roce 1627) a španělská eminence se zdála jasná. Hrabě vévoda Olivares řekl: „Bůh je Španěl a dnes bojuje za náš národ.“\nOlivares si uvědomila, že Španělsko musí reformovat, a aby to reformovalo, potřebovala mír, především s nizozemskými sjednocenými provinciemi. Olivares však usiloval o „mír se ctí“, což v praxi znamenalo mírové urovnání, které by ve Španělsku obnovilo něco z jeho převládajícího postavení v Nizozemsku. To bylo pro sjednocené provincie nepřijatelné a nevyhnutelným důsledkem byla neustálá naděje, že jedno další vítězství nakonec povede k „míru se ctí“, čímž se zničí ničivá válka, které se Olivares původně chtěl vyhnout. V roce 1625 navrhl Olivares Svaz zbraní , jehož cílem bylo zvýšit příjmy Indie a dalších iberských království pro imperiální obranu, které se setkaly se silným odporem. Unie zbraní byla výchozím bodem velké vzpoury v Katalánsku v roce 1640. Tato agitace se také zdála jako vhodný okamžik pro vzpouru Portugalců proti autoritě Habsburků, vévoda z Braganzy byl prohlášen za Jana IV. Z Portugalska .\nJelikož se Spinola a španělská armáda zaměřily na Nizozemsko, zdálo se, že válka jde ve prospěch Španělska. Ale v roce 1627 se kastilská ekonomika zhroutila. Habsburkové devalvovali svoji měnu, aby zaplatili za válku, a ceny raketově vzrostly , jako tomu bylo v předchozích letech v Rakousku. Až do roku 1631 fungovaly části Kastilie na barterové ekonomice kvůli měnové krizi a vláda nebyla schopna vybírat od rolnictva významné daně a musela záviset na příjmech z jejích kolonií. Španělské armády se stejně jako ostatní na německých územích uchýlily k „placení“ na zemi.\nOlivares podporoval některé daňové reformy ve Španělsku, zatímco čekal na konec války, byl obviňován z další trapné a neplodné války v Itálii . Holandský, kdo během dvanáctiletého příměří dělal zvýšení jejich námořnictvo prioritu (které by dokazovaly jeho zrání sílu v bitvě u Gibraltaru 1607), podařilo se zabývají hlavní ránu do španělského námořního obchodu se zachycením kapitánem Piet Hein z španělská galeona flotila na kterém Španělsko se stalo závislé po hospodářském kolapsu.\nŠpanělské vojenské zdroje byly rozšířeny po celé Evropě a také na moři, protože se snažily chránit námořní obchod před výrazně vylepšenými nizozemskými a francouzskými flotilami, zatímco byly obsazeny přidruženou osmanskou a barbarskou pirátskou hrozbou ve Středomoří. Mezitím bylo cíle potlačit nizozemskou námořní dopravu dosaženo obyvatelem Dunkirku se značným úspěchem. V roce 1625 španělsko-portugalská flotila vedená admirálem Fadrique de Toledem získala od Nizozemců strategicky důležité brazilské město Salvador da Bahia . Jinde se izolované a nedostatečně obsazené portugalské pevnosti v Africe a Asii ukázaly jako zranitelné vůči nizozemským a britským nájezdům a převzetím, nebo se jednoduše obešly jako důležité obchodní přístavy.\nV roce 1630 přistál Gustav Adolf ze Švédska , jeden z nejslavnějších velitelů v historii, v Německu a vydal přístav Stralsund , poslední kontinentální pevnost agresivních německých sil proti císaři. Gustav poté pochodoval na jih a získal pozoruhodná vítězství v Breitenfeldu a Lützenu a každým krokem přitahoval více protestantské podpory. Od této chvíle bylo Španělsko hluboce zapojeno do ochrany svých rakouských spojenců ze Švédů, kteří pokračovali v dosahování velkých úspěchů navzdory smrti Gustava v Lützenu v roce 1632. Na začátku září 1634 spojila španělská armáda, která pochodovala z Itálie, s imperialisty do města Nördlingen , čímž se jejich celkový počet zvýšil na 33 000. Poté, co vážně podcenili počet španělských vojáků, kteří zažili posily, se velitelé protestantských armád Heilbronské ligy rozhodli navrhnout bitvu. Ostřílená španělská pěchota - která se nezúčastnila žádných bitev, které skončily švédskými vítězstvími - byla zodpovědná hlavně za úplnou porážku nepřátelské armády , která ztratila 21 000 zraněných z 25 000 mužů (proti pouhým 3 500 pro katolíky).\nKardinál Richelieu , hlavní ministr Ludvíka XIII., Znepokojen španělským úspěchem v Nördlingenu a pravděpodobným kolapsem švédského vojenského úsilí, si uvědomil, že by bylo nutné přeměnit stávající studenou válku na horkou válku, pokud by Španělsko spolu s Rakouskem Habsburky zabránit tomu, aby ovládly Evropu. Francouzi vyhráli bitvu o Avins v Belgii 20. května 1635, což byl časný úspěch, ale Španělé porazili společnou francouzsko-nizozemskou invazi do španělského Nizozemska, než španělská a císařská vojska překročila Pikardii, Burgundsko a Champagne. Španělská ofenzíva se však zastavila dříve, než bylo možné cílit na Paříž, a Francouzi zahájili protiútoky, které zahnaly Španěly zpět do Flander.\nBěhem bitvy o Duny v roce 1639 byla u pobřeží Anglie zničena španělská flotila nesoucí vojska a Španělé nebyli schopni adekvátně zásobovat a posilovat své síly v Nizozemsku. Army of Flanders , což představuje nejlepší španělské vojáky a pravítka, čelí francouzský útok vedený Louis II de Bourbon , princ Condé v severní Francii u Rocroi v 1643. Španělé v čele s Francisco de Melo , byl porazen francouzštinou . Po ostré bitvě byli Španělé nuceni se vzdát za čestných podmínek. Výsledkem bylo, že i když porážka nebyla rutinou, vysoké postavení Flanderské armády skončilo v Rocroi. Rocroiova porážka také vyústila v propuštění obleženého Olivarese, který byl na příkaz krále uvězněn ve svých statcích a zemřel o dva roky později. Vestfálský mír ukončil španělských Eighty roční války v roce 1648, se Španělsko uznalo nezávislost sedm sjednocených provincií Nizozemska.\nV roce 1640 již Španělsko zažilo ztrátu Portugalska po jeho vzpouře proti španělské nadvládě, která ukončila Pyrenejský svaz a vytvoření rodu Braganzů za portugalského krále Jana IV . Obdržela širokou podporu portugalského lidu a Španělsko nemohlo reagovat, protože to bylo ve válce s Francií a Katalánsko se toho roku vzbouřilo. Španělsko a Portugalsko koexistovaly v de facto mírovém stavu od roku 1644 do roku 1656. Když John zemřel v roce 1656, Španělé se pokusili vyrvat Portugalsko ze svého syna Alfonsa VI. Z Portugalska , ale byli biti v Ameixialu (1663) a Montes Claros (1665). , což vedlo k uznání nezávislosti Španělska od Portugalska v roce 1668, během regentství mladého dědice Filipa IV. Karla II., kterému bylo v té době sedm let.\nVálka s Francií pokračovala dalších jedenáct roků. Ačkoli Francie v letech 1648 až 1652 trpěla občanskou válkou ( viz Fronde ), Španělsko bylo vyčerpáno třicetiletou válkou a pokračujícími vzpourami. S koncem války proti sjednoceným provinciím v roce 1648 vyhnali Španělé v roce 1652 Francouze z Neapole a Katalánska, dobyli Dunkirk a obsadili několik pevností v severní Francii, které drželi až do míru. Válka skončila krátce po bitvě u dun (1658), kdy francouzská armáda pod vikomtem Turennem dobyla Dunkirka. Španělsko přijalo mír Pyrenejí v roce 1659, který postoupil Francii španělské území Nizozemska Artois a sever katalánského hrabství Roussillon . Asi 200 000 až 300 000 Francouzů bylo zabito nebo zraněno v boji proti Španělsku od roku 1635 do roku 1659.\nFrancie byla nyní dominantní silou v kontinentální Evropě a Spojené provincie dominovaly v Atlantiku. Velká sevillská epidemie (1647-1652) zabila až 25% obyvatel Sevilly . Město a ekonomika Andalusie by se z takové devastace nikdy nezotavilo. Celkově se ve Španělsku údajně ztratilo 500 000 lidí, z populace o něco méně než 10 000 000, což je téměř 5% z celkového počtu obyvatel. Historici odhadují, že celkové náklady na lidský život, protože z těchto metel po celém Španělsku, v průběhu XVII th století, je asi 1,25 milionu minimum.\nV Indii byly španělské nároky v Karibiku účinně napadeny Angličany, Francouzi a Nizozemci, kteří založili kolonie.\nTato mapa ukazující teoretické rozšíření španělského císařství v 50. letech 16. století ilustruje poledník definovaný ve smlouvě Tordesillas ; na východě je pevnina převedená na portugalskou koloniální říši ( mapa ). V hnědé barvě je Viceroyalty Peru.\ntrvalá, po útočit a obchod na konci XVI th století. Ačkoli ztráta ostrovů sotva zmenšila jeho americké území, ostrovy byly strategicky umístěné a měly dlouhodobé politické, vojenské a ekonomické výhody. Hlavní španělské pevnosti v Karibiku, Kuba a Portoriko, zůstaly v korunních rukou, ale návětrné ostrovy a závětrné ostrovy, které Španělsko prohlašovalo, ale neobsazovalo, byly zranitelné. Angličané se usadili na Svatém Kryštofu (1623–25), Barbadosu (1627), Niévès (1628), Antiguě (1632) a Montserratu (1632) a v roce 1655 dobyli Jamajku . Francouzi se usadili v Západní Indii na Martiniku a Guadeloupe v roce 1635. Nizozemci získali obchodní základny v Curaçao , Saint-Eustache a Saint-Martin .\nKarel II. A konec habsburské éry Španělska\nHlavní článek: Charles II Španělska\nŠpanělsko, které zdědil nemocný mladý Karel II. (1661-1700), bylo zjevně na ústupu a okamžitě došlo k dalším ztrátám. Charles se stal čtyřletým panovníkem v roce 1665, takže v jeho jménu vládla regentství jeho matky a pětičlenná vládní junta, vedená jeho přirozeným nevlastním bratrem Johnem z Rakouska . Za regentství pokračoval Ludvík XIV. Ve válce o devoluci proti španělskému Nizozemsku v letech 1667-1668 a ztratil značnou prestiž a území, včetně měst Lille a Charleroi . Během francouzsko-nizozemské války v letech 1672-1678 ztratilo Španělsko ještě více území, když přišlo na pomoc svým bývalým nizozemským nepřátelům, zejména Franche-Comté .\nV devítileté válce (1688-1697) Louis XIV znovu napadl španělské Nizozemsko. Francouzské síly vedené lucemburským vévodou porazily Španěly u Fleuru (1690) a porazily nizozemské síly pod Williamem III. Z Orange , který bojoval na straně Španělska. Válka skončila většinou španělského Nizozemska pod francouzskou okupací, včetně důležitých měst Gent a Lucembursko . Válka odhalila Evropě zranitelnost španělské obrany a byrokracie. Neefektivní španělská vláda Habsburků navíc nepodnikla žádné kroky k jejich zlepšení.\nŠpanělsko utrpělo pokles a extrémní stagnaci v posledních desetiletích XVII th století. Zatímco zbytek západní Evropy zažil významné změny ve vládě a společnosti - slavná revoluce v Anglii a vláda krále Slunce ve Francii - Španělsko zůstalo zmítané. Španělská byrokracie, která byla postavena kolem charismatický, pracovitý a inteligentní Charles I. st a Philip II požadoval silného monarchu a pracovitý, ale slabost a nedostatek zájmu Philipa III a Philip IV přispěl k úpadku Španělska. Karel II. Byl bezdětný a slabý vládce, známý jako „zotročený“. Ve své poslední vůli zanechal svůj trůn spíše francouzskému princi, Bourbonovi Philippe d'Anjou , než jinému Habsburskému. To vyvrcholilo válkou o španělské dědictví , kdy rakouští Habsburkové a Britové zpochybnili volbu Karla II. Jako Bourbonského prince, který by jej nahradil králem.\nHlavní článek: Španělská kolonizace Americas .\nNa konci své císařské vlády Španělsko nazvalo svůj zámořský majetek v Americe a na Filipínách „Indií“, což je trvalý pozůstatek Kolumbova představy, že se při plavbě na východ dostal do Asie. „Kde je. Když tato území dosáhla vysoké úrovně důležitosti, založila koruna v roce 1524 Radu Indie po dobytí Aztécké říše , čímž získala trvalou královskou kontrolu nad svými majetky. Oblasti s hustým domorodým obyvatelstvem a zdroji nerostného bohatství, které přitahovaly španělské osadníky, se staly koloniálními centry, zatímco ty bez těchto zdrojů byly okrajovým zájmem koruny. Jakmile byly regiony integrovány do říše a byl posouzen jejich význam, zámořské majetky se v různé míře dostaly pod kontrolu koruny. Koruna se poučila za vlády Kryštofa Kolumba a jeho dědiců v Karibiku a nikdy následně neudělili velkou moc průzkumníkům a dobyvatelům. Dobytí Granady katolickými panovníky v roce 1492 a jejich vyhnání od Židů „byly militantní projevy náboženského státu v době nástupu americké kolonizace“. Síla koruny v náboženské oblasti byla v jejích zámořských majetcích absolutní díky udělení papežství Patronato Real a „katolicismus byl nerozlučně spjat s královskou autoritou“. Vztahy církve a státu byly navázány během doby dobytí a zůstaly stabilní až do konce habsburské éry v roce 1700, kdy bourbonští panovníci provedli zásadní reformy a změnili vztah mezi korunou a oltářem.\nAmerické provincie Španělska v roce 1800.\nKorunní správa zámořské říše byla prováděna královskými úředníky v civilní a náboženské sféře, často s překrývajícími se jurisdikcemi. Koruna mohla spravovat říši v Indii pomocí domorodých elit jako prostředníků s velkou domorodou populací. Správní náklady říše zůstaly nízké, malý počet španělských úředníků obecně platil s nízkými platy. Politika koruny týkající se udržování uzavřeného obchodního systému omezeného na jeden přístav ve Španělsku a pouze několik v Indii nebyla v praxi uzavřena, přičemž evropské obchodní domy dodávaly španělským obchodníkům ve španělském přístavu Sevilla textil z vysoce kvalitního a jiného průmyslového zboží, které Samotné Španělsko to nemohlo poskytnout. Hodně z indických peněz bylo přesměrováno do těchto evropských obchodních domů. Korunní úředníci v Indii umožnili vytvoření celého obchodního systému, ve kterém mohli přimět domorodé obyvatele k účasti, zatímco sami sklízeli zisky ve spolupráci s obchodníky.\nExplorers, Conquerors and Empire Expansion\nPo Kolumbovi vedla španělskou kolonizaci Ameriky řada vojáků štěstí a průzkumníků zvaných dobyvatelé . Španělské síly kromě důležitých výhod zbraní a jezdectví využívaly soupeření mezi domorodým obyvatelstvem , kmeny a konkurenčními národy, z nichž některé byly ochotny uzavřít spojenectví se Španělskem, aby porazily jejich mocnější nepřátele, jako jsou Aztékové nebo Inkové - taktika, kterou budou široce používat pozdější evropské koloniální mocnosti. Dobytí Španělska také usnadnilo šíření nemocí (např. Neštovice ), běžných v Evropě, ale nikdy se nevyskytujících v Novém světě, což snížilo domorodé obyvatelstvo Ameriky. To někdy způsobilo nedostatek pracovních sil pro plantáže a veřejné práce, a proto osadníci nejprve neformálně a postupně zahájili atlantický obchod s otroky . ( viz Demografická historie indiánů )\nJedním z nejuznávanějších dobyvatelů byl Hernán Cortés , který v čele relativně malé španělské síly, ale s místními překladateli a rozhodující podporou tisíců domorodých spojenců, uspěl ve španělském dobytí Aztécké říše během kampaní v roce 1519 -1521. Toto území se později stalo místokrálovstvím Nového Španělska , nyní Mexika . Španělské dobytí incké říše od Francisco Pizarro , který se stal peruánský viceroyalty , je stejně důležité.\nPo dobytí Mexika zvěsti o městech zlata ( Quivira a Cíbola v Severní Americe a El Dorado v Jižní Americe) motivovaly několik dalších expedic. Mnoho z nich se vrátilo, aniž by našli svůj účel, nebo zjistili, že je mnohem méně cenný, než doufal. Kolonie Nového světa skutečně nezačaly generovat podstatnou část příjmů koruny, dokud nebyly v roce 1546 vytvořeny doly jako Potosí (Bolívie) a Zacatecas (Mexiko). Nakonec XVI. tého století, stříbrné Americas tvořily jednu pětinu z celkového rozpočtu Španělska.\nSvětové zásoby drahých kovů se nakonec zdvojnásobily, ne-li ztrojnásobily, stříbrem z Ameriky. Oficiální dokumenty naznačují, že nejméně 75% peněz bylo přepraveno z Atlantiku do Španělska a ne více než 25% přes Tichý oceán do Číny. Někteří moderní vědci tvrdí, že kvůli nekontrolovatelnému převaděčství šlo přibližně 50% do Číny. Na XVI th století, „možná 240.000 Evropanů“ zapsané v USA porty.\nDalší španělské kolonie byly postupně založeny v Novém světě: Nová Granada ve 30. letech (později Viceroyalita Nové Granady v roce 1717 a nyní Kolumbie ), Lima v roce 1535 jako hlavní město vice královské rodiny v Peru , Buenos Aires v roce 1536 (později v Místokrálovství Río de la Plata v roce 1776), a Santiago v roce 1541.\nFloridu kolonizoval v roce 1565 Pedro Menéndez de Avilés, když založil svatého Augustina, poté rychle porazil pokus vedený francouzským kapitánem Jean Ribaultem a 150 jeho krajany navázat francouzskou přítomnost na španělském území Floridy . Svatý Augustin se rychle stal strategickou obrannou základnou pro španělské lodě naplněné zlatem a stříbrem zasílaným do Španělska ze států Nového světa.\nPortugalský námořník plující do Kastilie Fernand de Magellan zemřel, když na Filipínách velil kastilské expedici v roce 1522, jako první vyplul po celém světě . Expedici vedl k úspěchu baskický velitel Juan Sebastián Elcano . Španělsko se snažilo uplatnit svá práva na ostrovech Moluccas , což vedlo ke konfliktu s Portugalci, ale problém byl vyřešen Zaragozskou smlouvou (1525), která stanovila umístění Antimeridiana z Tordesillas, který by rozdělil svět na dva stejné hemisféry . Od té doby vedly námořní expedice k objevu několika souostroví v jižním Pacifiku, jako jsou Pitcairnovy ostrovy , Marquesas , Tuvalu , Vanuatu , Šalamounovy ostrovy nebo Nová Guinea , což Španělsko tvrdilo.\nNejdůležitější při průzkumu Tichého oceánu byl požadavek na Filipíny , který byl osídlen a strategicky umístěn pro španělskou kolonii v Manile a sklad pro obchod s Čínou. 27. dubna 1565 založil Miguel López de Legazpi první stálou španělskou kolonii na Filipínách a byla slavnostně otevřena Manila Galleon Service . Manilské galeony dodávaly zboží z celé Asie přes Tichý oceán do Acapulca na mexickém pobřeží. Odtamtud bylo zboží překládáno přes Mexiko do španělských flotil pokladů , které měly být odeslány do Španělska. Španělský obchodní přístav v Manile usnadnil tento obchod v roce 1572. Přestože si Španělsko vyžádalo ostrovy v Pacifiku, ani se nesetkalo s Havajskými ostrovy, ani si je nevyžadovalo. Řízení Guamu , v Mariany , v Caroline ostrovech a Palau zasáhl později od konce XVII th století a zůstal pod španělskou kontrolou až do roku 1898.\nV XVIII -tého století, Španělsko bylo znepokojen Brity a ruskou expanzi v severozápadním Pacifiku v Severní Americe a poslal expedice prozkoumat a dále posílit španělské nároky na prostředí.\nŘád koloniální společnosti - sociální struktura a právní postavení\nKódy upravovaly postavení jednotlivců a skupin v říši v civilní a náboženské sféře, přičemž Španělé (poloostrovního a amerického původu) monopolizovali pozice ekonomických privilegií a politické moci. Královské právo a katolicismus kodifikovaly a udržovaly třídní a rasové hierarchie, zatímco všichni byli poddanými koruny a byli pověřeni katolíky. Koruna podnikla aktivní kroky k nastolení a udržení katolicismu evangelizací domorodého pohanského obyvatelstva, stejně jako afrických otroků, kteří dříve nebyli křesťany, a jejich začleněním do křesťanství. Katolicismus zůstal v hispánské Americe dominantním náboženstvím. Koruna také uložila omezení emigrace do Ameriky, s výjimkou Židů a krypto-Židů , protestantů a cizinců, pomocí Casa de Contratación k prověřování potenciálních emigrantů a vydávání cestovních licencí.\nPortrét vpravo byl pravděpodobně použit jako suvenýr. Pro ty, kteří cestovali do Nového světa a z Nového světa, bylo běžné přivézt si zpět suvenýry, protože byl velký zájem o to, co Nový svět znamená. Terén by byl výrazně odlišný, ale důraz byl kladen na vznikající smíšená plemena. Nejen, že tam byli bílí, kteří se mísili s černými, ale byli tam také domorodci, kteří se mísili s bílými i černými. Ze španělské perspektivy by kastovní obrazy nejspíše poskytly šílenství smíšených ras nějaký význam. Tento portrét měl také politické důsledky. Dítě smíšené rasy se zdá být gramotné se spokojeným úsměvem před svým otcem, což naznačuje, jakou příležitost má dítě kvůli tomu, že jeho otec byl Evropan.\nÚstředním tématem prvního kontaktu s původními obyvateli byl jejich vztah s korunou a křesťanstvím. Když se tyto problémy vyřešily teologicky, v praxi se koruna snažila chránit své nové vazaly. Učinilo to rozdělením národů Ameriky na República de Indios , domorodé obyvatelstvo a República de Españoles . República de Españoles byl celý hispánský sektor, který se skládal ze Španělů, ale také Afričanů (otroci a svobodní), stejně jako smíšené kasty.\nV República de Indios byli muži výslovně vyloučeni z vysvěcení na katolické kněžství a z povinné vojenské služby i z jurisdikce inkvizice. Indiáni pod koloniální nadvládou, kteří žili v pueblos de indios, požívali ochrany korun kvůli svému postavení legálních nezletilých. Kvůli nedostatku předchozího vystavení katolické víře prohlásila královna Isabella všechny domorodé národy za své poddané. To se lišilo od národů afrického kontinentu, protože tyto populace byly teoreticky vystaveny katolicismu a rozhodly se ho nenásledovat. Tato náboženská diferenciace byla důležitá, protože poskytovala domorodým komunitám právní ochranu proti členům Republica de Españoles. Často přehlíženým aspektem koloniálního právního systému bylo, že členové pueblos de indios se mohli odvolat ke koruně a obejít právní systém Republica de Españoles. Postavení domorodého obyvatelstva jako legálního nezletilého jim bránilo stát se kněžími, ale republica de indios fungovala se značnou autonomií. Misionáři také působili jako strážci před vykořisťováním encomendera . Indické komunity těžily z ochrany tradičních zemí vytvořením komunitních zemí, které nemohly být odcizeny, lego lego . Běželi své záležitosti interně přes indickou vládu města pod dohledem královských úředníků, corregidores a alcaldes Mayores . Ačkoli domorodí muži neměli právo stát se kněžími, domorodá společenství založila náboženská bratrstva pod dohledem kněží, která fungovala jako pohřební společnosti pro jejich jednotlivé členy, ale také organizovala společenské oslavy pro jejich patrona. Černoši také měli oddělená bratrstva, která také pomáhala při formování a soudržnosti komunity a posilovala identitu v křesťanské instituci.\nDobytí a evangelizace byly ve španělské Americe neoddělitelné. Prvními rozkazy k cestě do Ameriky byli františkáni pod vedením Pedra de Gante. Františkáni věřili, že duchovní život v chudobě a svatosti je nejlepším způsobem, jak být příkladem, který by inspiroval ostatní ke konverzi. Bratři vstoupili do měst bosí, aby ukázali své odevzdání se Bohu v jakémsi divadle obrácení. Tím začala praxe evangelizace národů Nového světa, podporovaná španělskou vládou. Náboženské řády ve španělské Americe měly své vlastní vnitřní struktury a byly organizačně autonomní, přesto byly pro strukturu koloniální společnosti velmi důležité. Měli své vlastní zdroje a hierarchie. Ačkoli některé řády skládaly sliby chudoby, protože druhá vlna bratrů dorazila do Ameriky a jejich počet se zvyšoval, tyto řády začaly hromadit bohatství a staly se tak klíčovými ekonomickými hráči. Církev jako bohatá mocnost vlastnila obrovské nemovitosti a stavěla velké stavby, jako jsou kláštery a zlaté katedrály. Samotní kněží se také stali bohatými vlastníky půdy. Řády jako františkáni také zřídily školy pro domorodé elity a najímaly domorodé dělníky, čímž se změnila dynamika domorodých komunit a jejich vztahy se Španěly.\nPo pádu aztécké a incké říše byli vládci říší nahrazeni španělskou monarchií, přičemž si ponechali většinu původních hierarchických struktur. Koruna uznala šlechtický status indických elit a poskytla jim osvobození od daně z hlavy a právo používat šlechtické tituly don a doña . Domorodí šlechtici byli klíčovou skupinou ve správě Španělské říše, protože sloužili jako prostředníci mezi korunními úředníky a domorodými komunitami. Rodilí šlechtici mohli sloužit na kabildách , jezdit na koních a nosit střelné zbraně. Korunní uznání domorodých elit jako šlechticů znamenalo, že tito muži byli začleněni do koloniálního systému s výsadami, které je oddělovaly od indických občanů. Indičtí šlechtici proto měli zásadní význam pro správu obrovského domorodého obyvatelstva. Díky své trvalé loajalitě ke koruně si udrželi své mocenské pozice ve svých komunitách, ale také sloužili jako agenti koloniální správy. Používání místních elit španělskou říší k vládnutí velké populaci etnicky odlišné od vládců dlouho praktikovaly dřívější říše. Tyto caciques Indiáni byly rozhodující začátkem španělského období, zvláště když se ekonomika stále založen na extrakci pocty a práce obyčejných Indů, kteří vyrobené zboží a služby do svých pánů v období pre-hispánské. Caciques mobilizoval své populace pro encomenderos a později pro příjemce repartimiento vybraní korunou. Šlechtici se stali úředníky kabilda v domorodých komunitách, regulovali vnitřní záležitosti a hájili práva komunit před soudy. V Mexiku tomu napomohlo vytvoření Tribunálu indiánů ( Juzgado General de Indios ) v roce 1599 , který projednával právní spory, do nichž byly zapojeny domorodé komunity a jednotlivci. S právními mechanismy pro řešení sporů došlo k relativně malému počtu vypuknutí násilí a vzpoury proti autoritě koruny. K povstání z XVIII -tého století v mírovém dlouhých částech Mexika, Tzeltal povstání 1712 a nejokázalejší v Peru s povstáním Tupac Amaru (1780-1781) viděl domorodé šlechetnost jednání vzpoury proti španělskému státu.\nV República de Españoles byly třídní a rasové hierarchie kodifikovány v institucionálních strukturách. Španělé emigrující do Indie museli být starými křesťany čistého křesťanského dědictví , korunou kromě nových křesťanů , konvertitů z judaismu a jejich potomků kvůli jejich podezřelému náboženskému postavení. Koruna založila inkvizici v Mexiku a Peru v roce 1571, poté v Cartagena de Indias (Kolumbie), aby chránila katolíky před vlivem krypto-Židů , protestantů a cizinců. Církevní praxe zavedla a udržovala rasové hierarchie zaznamenáváním samostatných záznamů o křtu, manželství a pohřbu pro různé rasové skupiny. Církve byly také fyzicky rozděleny podle rasy.\nRasové míchání ( mestizaje ) bylo skutečností koloniální společnosti, přičemž tři rasové skupiny, evropští bílí ( españoles ), Afričané ( negros ) a indiáni ( indios ), produkující mestické potomky neboli casta. Existovala pyramida rasového stavu, přičemž vrcholem byl malý počet evropských bílých ( españolů ), o něco větší počet smíšených ras, kteří jako běloši byli převážně v městských obydlích a největší populací byli indiáni žijící v komunitě v venkov. I když jsou Indové součástí Repúbica de Indios , jejich potomky ze svazků s Espanoly a Afričany byli kastové . White-indické směsi byly společensky přijatelnější v hispánské sféře, s možností v průběhu několika generací smíšených ras potomků, které mají být klasifikovány jako Español. Potomci afrického původu nikdy nemohli odstranit „skvrnu“ svého rasového dědictví, protože Afričané byli považováni za „přirozené otroky“. Obrazy na XVIII -tého století představovaly myšlenky elit na straně Sistema de castas v hierarchickém pořadí, ale došlo k určitému tekutost v systému, spíše než absolutní tuhosti.\nSystém trestního soudnictví ve španělských městech vykonával spravedlnost podle závažnosti trestného činu a podle třídy, rasy, věku, zdraví a pohlaví obviněného. Nebělíci (černoši a smíšené rasy) byli trestáni mnohem častěji a přísněji, zatímco indiáni, považovaní za legální nezletilé, se neměli chovat lépe a byli potrestáni mírnějším způsobem. Královská a obecní legislativa se pokoušela ovládat chování černých otroků, kteří byli vystaveni zákazu vycházení, nemohli nosit zbraně a bylo jim zakázáno prchat před svými pány. Jak městská, bílá a nižší (plebejská) populace rostla, byla také stále častěji zatčena a trestána. Trest smrti byl používán jen zřídka, s výjimkou sodomie a vzpurných vězňů inkvizice, jejichž odchylka od křesťanské ortodoxie byla považována za extrémní. Trest smrti však mohla uplatnit pouze civilní sféra a vězni byli „propuštěni“, to znamená předáni civilním orgánům. Zločinci si často odpykávali tresty tvrdé práce v textilních dílnách ( obrajes ), presidio na hranicích a jako námořníci na královských lodích. Královské milosti udělené obyčejným zločincům byly často udělovány během oslav královské svatby, korunovace nebo narození.\nElitní španělští muži měli přístup ke speciální podnikové ochraně ( fueros ) a byly jim uděleny výjimky kvůli členství v konkrétní skupině. Důležitým privilegiem byl jejich úsudek soudem jejich společnosti. Členové duchovenstva, kteří drželi fuero eclesiástico, byli souzeni církevními soudy, ať už byl trestný čin občanský nebo trestní. V XVIII th století, koruna vytvořila stálou armádu a spolu s ní zvláštní privilegia ( fuero Militar ). Výsada udělená armádě byla prvním fuero rozšířeným na jiné než bílé, kteří sloužili koruně. Indiáni si užívali formu podnikových privilegií prostřednictvím svého členství v domorodých komunitách. Ve středním Mexiku založila koruna zvláštní indický soud ( Juzgado General de Indios ) a soudní výdaje, včetně přístupu k právníkům, byly financovány zvláštní daní. Koruna rozšířila poloostrovní instituci obchodního cechu ( consulado ) nejprve založeného ve Španělsku, včetně Sevilly (1543), poté založeného v Mexico City a Peru. Členství v Consuladu dominovaly Španělé narození na poloostrově, obvykle členové transatlantických obchodních domů. Konzulátní soudy projednaly spory týkající se smluv, bankrotu, přepravy, pojištění atd. Transatlantický obchod zůstal v rukou obchodních rodin se sídlem ve Španělsku a Indii. Indičtí muži byli často mladšími příbuznými španělských obchodníků, kteří se často oženili s bohatými ženami amerického původu. Španělští muži narození v Americe ( criollos ) obecně neobchodovali, ale vlastnili půdu, vstoupili do kněžství nebo se stali profesionály. Mezi elitními rodinami byli Španělé a Criollosové narození na poloostrově často rodiči.\nRegulace sociálního systému udržovala privilegované postavení bohatých elitních bílých mužů proti obrovskému domorodému obyvatelstvu a menšímu, ale stále významnému počtu smíšených ras. V době Bourbonů se poprvé rozlišovalo mezi Španěly iberského původu a amerického původu. V dobách Habsburků, v právu a v každodenním jazyce, byli seskupeni bez rozdílu. Stále více Španělů narozených v Americe si vytvořilo rozhodně místní orientaci, přičemž Španělé narození na poloostrově ( Peninsulares ) byli stále více vnímáni jako cizinci a rozčílení, ale to byl vývoj na konci období koloniální. Nechuť k Peninsulares byla způsobena záměrnou změnou korunní politiky, která je systematicky upřednostňovala před Criollos amerického původu pro vysoké pozice v civilních a náboženských hierarchiích. Toto jen nechalo criollos patřit městskému taxikáři. Když sekulární bourbonská monarchie prosazovala politiku posilující světskou královskou moc nad náboženskou mocí, zaútočila na fuero eclesiástico , které bylo pro mnoho nižších duchovních důležitou výsadou. Faráři, kteří v indických městech působili jako královští úředníci i duchovní, ztratili výsadní postavení. Koruna zároveň vytvořila stálou armádu a propagovala milice na obranu říše, čímž vytvořila novou privilegovanou cestu pro kreolské muže a pro kasty, avšak s vyloučením domorodých mužů z branné povinnosti nebo dobrovolné služby.\nŠpanělské impérium se těšilo příznivým dotacím faktorů ve svých zámořských majetcích s jejich velkým vykořisťovatelným domorodým obyvatelstvem a bohatými těžebními oblastmi. S ohledem na to se koruna pokusila vytvořit a udržovat klasický uzavřený obchodní systém , který odvrátil konkurenty a uchoval si bohatství v říši. Zatímco Habsburkové byli odhodláni teoreticky zachovat státní monopol, ve skutečnosti byla Říše porézní ekonomickým královstvím a pašování bylo hojné. V XVI th a XVII th století pod Habsburky, Španělsko zaznamenaly postupný pokles ekonomických podmínek, a to zejména ve vztahu k průmyslovému rozvoji svých francouzských soupeřů, nizozemské a anglické. Mnoho zboží vyváženého do říše pocházelo od výrobců v severozápadní Evropě, spíše než ze Španělska. Ale nedovolené obchodní činnosti se staly součástí administrativní struktury Impéria. Obchod podporovaný španělskými merkantilistickými obchodními omezeními, podporovaný velkými toky peněz z Ameriky, vzkvétal, protože poskytoval zdroj příjmů korunním úředníkům a soukromým obchodníkům. Například místní správní struktura Buenos Aires byla vytvořena dohledem nad legálním a nelegálním obchodem. V XVIII -tého století, koruna pokoušel se zpět pod Bourbon monarchy. Snaha Koruny o udržování a rozšiřování území, obranu katolické víry a vymýcení protestantismu a potlačování osmanské turecké síly byla nad její schopnost platit za to všechno, a to navzdory enormní produkci peněz v Peru a v Mexiku. Většina z těchto toků placené žoldáky v evropských náboženských válek na XVI th a XVII th století a v rukou zahraničních kupců platit za spotřební zboží vyrobené v severní Evropě. Paradoxně bohatství Indie zbídačilo Španělsko a obohatilo severní Evropu.\nTo bylo ve Španělsku dobře uznáváno, spisovatelé politické ekonomie, arbitři zasílající korunu zdlouhavých analýz v podobě „památníků, vnímaných problémů a navrhovaných řešení“. Podle těchto myslitelů „musí být královské výdaje regulovány, prodej pošty zastaven, růst církve zadržen. Musí být revidován daňový režim, musí být poskytnuty zvláštní ústupky zemědělským pracovníkům, řeky musí být splavné a suché pozemky zavlažovány. Jen tímto způsobem by se mohla zvýšit produktivita Kastilie, obnovit její obchod a přestat její ponižující závislost na cizincích, Holanďanech a Janovech “.\nOd prvních dnů Karibiku a doby dobytí se koruna pokoušela ovládnout obchod mezi Španělskem a Indií pomocí restriktivních politik prosazovaných obchodní komorou (z. 1503) v Seville . Navigaci prováděli jednotlivé přístavy ve Španělsku (Sevilla, poté Cádiz ), ve španělské Americe ( Veracruz , Acapulco , Havana , Cartagena de Indias a Callao / Lima ) a na Filipínách ( Manila ). Španělských osadníků v Indii bylo hned na začátku málo a Španělsko jim mohlo poskytnout dostatek zboží. Ale jak aztécké a incké říše byla podmanil si na počátku XVI th století a významné ložiska stříbra nalezené v Mexiku a Peru, regiony těchto velkých říší, španělský imigrace vzrostla a poptávka po zboží, které dalece přesahovalo schopnosti Španělska předložit. Vzhledem k tomu, že Španělsko mělo málo kapitálu na investování do rozšiřujícího se obchodu a žádná významná obchodní skupina, poskytli bankéři a obchodní domy v Janově, Německu, Nizozemsku, Francii a Anglii investiční kapitál i aktiva v údajně uzavřeném systému. Dokonce iv XVI th století, Španělsko pila že idealizovaný uzavřený systém nefungoval v realitě. Navzdory skutečnosti, že koruna nezměnila svou restriktivní strukturu ani prosbu o fiskální obezřetnost, navzdory výzvám arbitrů zůstal indický obchod nominálně v rukou Španělska, ale ve skutečnosti obohatil ostatní evropské země.\nKoruna zavedla systém flotil pokladů ( flota ) na ochranu přepravy peněz do Sevilly (později Cádiz). Sevilští obchodníci přepravovali spotřební zboží vyrobené v jiných evropských zemích, registrované a zdaněné obchodní komorou a zasílané do Indie. Nabídce dominovaly další evropské obchodní zájmy, přičemž španělské obchodní domy a jejich cechy ( consulados ) ve Španělsku a Indii působily jako prostí prostředníci a sklízeli zisky za část zisků. Tyto výhody však nepřispěly ke španělskému hospodářskému rozvoji výrobního odvětví, jehož hospodářství zůstalo založeno na zemědělství. Bohatství Indie vedlo k prosperitě v severní Evropě, zejména v Nizozemsku a Anglii, obě protestantské. Zatímco španělská síla byla oslabení XVII th století v Anglii, Nizozemsku a francouzský využili zámoří tím, že chytí karibské ostrovy, které se staly základem pro obchod vzkvétající pašování ve španělské Americe. Korunní úředníci, kteří měli potlačit obchod s pašováním, byli často v součinnosti s cizinci, protože to bylo zdrojem osobního obohacení. Ve Španělsku se samotná koruna účastnila tajných dohod se zahraničními obchodními domy, protože platily pokuty, „které měly státu poskytnout náhradu škody za ztráty způsobené podvodem“. Pro obchodní domy se stalo vypočítaným rizikem podnikání; za korunu vydělala příjem, který by jinak ztratila. Zahraniční obchodníci byli součástí domnělého monopolního obchodního systému. Převod obchodní komory ze Sevilly do Cádizu umožnil ještě snazší přístup zahraničních obchodních domů ke španělskému obchodu.\nMotorem španělské imperiální ekonomiky, který měl globální dopad, byla těžba stříbra. Doly v Peru a Mexiku byly v rukou několika elitních těžebních podnikatelů, kteří měli přístup ke kapitálu a riziko pro těžbu. Působili na základě královského licenčního systému, protože koruna měla práva na bohatství v podloží. Těžařští podnikatelé převzali všechna rizika podnikání, zatímco koruna vydělala 20% část zisků, královskou pětinu („ Quinto “). Těžařský sektor přispěl k příjmům koruny, protože koruna měla monopol na dodávky rtuti, která se používala k oddělení čistého stříbra od stříbrné rudy v terasovém procesu. Koruna udržovala vysokou cenu a stlačovala objem produkce stříbra. Ochrana jejích toků z Mexika a Peru během tranzitu do přístavů určených k odeslání do Španělska velmi brzy vyústila v systém konvojů (la flota) plujících dvakrát ročně. Jeho úspěch lze posoudit podle skutečnosti, že Stříbrná flotila byla zajata pouze jednou, v roce 1628 nizozemským lupičem Pietem Heinem. Tato ztráta vedla k bankrotu španělské koruny a dlouhému období hospodářské krize ve Španělsku. Cvičení, které Španělé používali ke shromažďování důlních dělníků, se nazývalo repartimiento . Jednalo se o systém nucené rotační práce, kdy byli domorodí pueblové nuceni posílat dělníky, aby pracovali na určitý počet dní v roce ve španělských dolech a na plantážích. Repartimiento nebylo implementováno, aby nahradilo otrockou práci, ale existovalo spolu s volnou námezdní prací, otroctvím a smluvní prací. Pro Španěly to však byl způsob, jak získat levnou pracovní sílu, a tím posílit ekonomiku poháněnou těžbou. Je důležité si uvědomit, že muži, kteří pracovali jako pracovníci repartimiento, nebyli vždy rezistentní vůči této praxi. Někteří byli přitahováni k tomu, aby pracovali jako způsob, jak doplnit mzdy, které vydělali obděláváním polí, aby uživili své rodiny a samozřejmě vzdali poctu. Zpočátku mohl Španěl přinutit pracovníky repartimienta, aby pro ně pracovali, pouze se souhlasem korunního úředníka, například místokrále, pouze na základě toho, že tato práce byla naprosto nezbytná, aby poskytla zemi značné zdroje. Tento stav se v průběhu let stal laxnějším a různé společnosti nechaly pracovníky repartimiento, kde by pracovali v nebezpečných podmínkách dlouhé hodiny a nízké mzdy.\nBěhem Bourbonovy éry se ekonomické reformy snažily zvrátit vzorec, který opustil ochuzené Španělsko bez výrobního sektoru a potřeby jeho kolonií pro zboží dodávané jinými národy. Pokusilo se restrukturalizovat se do uzavřeného obchodního systému, ale bylo brzděno podmínkami Utrechtské smlouvy z roku 1713. Smlouva ukončující válku o španělské dědictví o vítězství francouzského kandidáta Bourbona na trůn za předpokladu, že Britové mohli legálně obchodovat na základě licence ( asiento ) od afrických otroků do španělské Ameriky. Toto ustanovení ohrozilo možnost revidovaného španělského monopolního systému. Obchodníci také využili příležitosti a zapojili se do pašování svých průmyslových výrobků. Cílem politiky koruny bylo učinit legální obchod atraktivnějším než pašování zavedením volného obchodu ( comercio libre ) v roce 1778, což umožnilo španělsko-americkým přístavům vzájemně obchodovat a obchodovat s jakýmkoli přístavem Španělska. Jeho cílem bylo reorganizovat uzavřený španělský systém a přemoci stále silnější Britské impérium. Výroba stříbrné pokračovalo v XVIII -tého století, výroba daleko přesahuje dosavadní tvorbu. Koruna snížila daně ze rtuti, což znamenalo, že bylo možné rafinovat větší objem čistého stříbra. Těžba stříbra pohltila většinu kapitálu dostupného v Mexiku a Peru a koruna zdůraznila produkci drahých kovů, která byla odeslána do Španělska. V Indii došlo k určitému hospodářskému rozvoji v oblasti dodávek potravin, ale diverzifikovaná ekonomika se neobjevila. Ekonomické reformy formované Bourbonovy éry byly ovlivněny geopolitickým vývojem v Evropě. Bourbonské reformy se zrodily z války o španělské dědictví . Pokus koruny o zpřísnění kontroly nad svými koloniálními trhy v Americe zase vedl k novému konfliktu s dalšími evropskými mocnostmi, které se ucházely o přístup na tyto trhy. Poté, co v 17. století vyvolala řada striktur kvůli přísnějším politikám, vedl španělský reformovaný obchodní systém k válce s Británií v roce 1796. V Americe měla během této doby hospodářská politika přijatá za Bourbonů v různých regionech různý dopad. Na jedné straně produkce stříbra v Novém Španělsku prudce vzrostla a vedla k hospodářskému růstu. Ale velká část zisků z revitalizovaného těžebního sektoru šla na těžební elity a státní úředníky, zatímco ve venkovských oblastech Nového Španělska se podmínky pro venkovské pracovníky zhoršily, což přispělo k sociálním nepokojům, které by měly dopad na následné vzpoury.\nBourboni ve Španělsku: éra reformy (1700 - 1808)\nHlavní článek: Osvícení Španělsko .\nSe smrtí bezdětného Charlese II Španělska v roce 1700 byla španělská koruna napadena ve válce o španělské dědictví . Pod smlouvou Utrecht (11. dubna 1713), která končí válku, francouzský princ z rodu Bourbonů , Filipa z Anjou, grand-syn Louis XIV Francie , se stal králem Felipe V . Udržel si španělskou zámořskou říši v Americe a na Filipínách. Tento zákon postoupil kompenzace těm, kteří podporovali Habsburka pro španělskou monarchii, přičemž evropské území od španělského Nizozemska , Neapole , Milána a Sardinie po Rakousko , Sicílii a části Milánců po Savojské vévodství , a Gibraltar a Menorca po království Velké Británie . Smlouva také Britům poskytla výlučné právo obchodovat s otroky ve španělské Americe po dobu třiceti let, asiento , stejně jako povolené plavby do přístavů ve španělských koloniálních državách, otvory, jak pro legální, tak pro nezákonný obchod.\nHospodářské a demografické oživení Španělska začalo během posledních desetiletí vlády Habsburků pomalu, o čemž svědčí růst jeho obchodních konvojů a mnohem rychlejší růst nezákonného obchodu během tohoto období. (Tento růst byl pomalejší než růst nezákonného obchodu severními rivaly na říšských trzích.) Toto oživení se však neprojevilo v institucionální zlepšení, ale spíše v „okamžitém řešení přetrvávajících problémů“. Toto dědictví zanedbávání se odrazilo v prvních letech vlády Bourbona, kdy byla armáda nevhodně nasazena ve válce čtyřnásobné aliance (1718-1720). Po válce přijala nová bourbonská monarchie mnohem opatrnější přístup k mezinárodním vztahům, spoléhala na rodinné spojenectví s Bourbonovými ve Francii a pokračovala v programu institucionální obnovy.\nKorunní agenda uzákonit reformy, které podporovaly administrativní kontrolu a efektivitu v metropoli na úkor koloniálních zájmů, podkopala loajalitu kreolských elit vůči Koruně. Když v roce 1808 napadly francouzské síly Napoleona Bonaparteho na Pyrenejském poloostrově, Napoleon vyloučil španělskou bourbonskou monarchii a na španělský trůn umístil svého bratra Josepha Bonaparteho . Ve španělské Americe došlo ke krizi legitimity vlády koruny, která vedla k španělsko-americkým válkám za nezávislost (1808-1826).\nHlavní článek: Bourbonské reformy .\nNejširšími úmysly španělských Bourbonů bylo reorganizovat instituce říše, aby ji lépe spravovaly ve prospěch Španělska a koruny. Snažili se zvýšit příjmy a prosadit větší kontrolu nad korunou, mimo jiné i nad katolickou církví. Centralizace moci měla být ve prospěch koruny a metropole a pro obranu její říše před cizími nájezdy. Z pohledu Španělska struktury koloniální nadvlády pod Habsburky již nefungovaly ve prospěch Španělska, přičemž většina bohatství byla držena ve španělské Americe a směřovala k dalším evropským mocnostem. Přítomnost dalších evropských mocností v Karibiku: Angličané na Barbadosu (1627), Svatý Kryštof (1623-5) a Jamajka (1655), Holanďané na Curaçao a Francouzi na Saint Domingue (Haiti) (1697), Martinik a Guadeloupe prolomili integritu uzavřeného španělského obchodního systému a založili prosperující kolonie cukru.\nNa začátku své vlády reorganizoval první španělský Bourbon, král Filippe V., vládu, aby posílila výkonnou moc panovníka, jak se to stalo ve Francii, namísto deliberativního a polysynodiálního systému rad.\nVláda Philippe vytvořila ministerstvo námořnictva a Indie (1714) a vytvořila obchodní společnosti, společnost Honduras (1714), společnost Caracas, společnost Guipuscoane (1728) a nejprosperující společnost Havana (1740).\nV letech 1717-1718 byly správní struktury Indie, Consejo de Indias a Casa de Contratación , které řídily investice do těžkopádných španělských flotil pokladů, převedeny ze Sevilly do Cádizu , kde měly zahraniční obchodní domy snadnější přístup k indickému obchodu . Cádiz se stal jediným přístavem pro celý indický obchod (viz systém flotily). Jednotlivé přechody v pravidelných intervalech se pomalu vytlačují tradiční ozbrojené konvoje, ale 1760s tam byly pravidelné lodě plavící se přes Atlantik z Cádizu do Havany a Puerto Rico , a v delších intervalech do Rio de la Plata , kde přídavný viceroyalty byl vytvořen v 1776. Obchod s pašováním, který byl hybnou silou habsburské říše, poklesl úměrně k zaznamenané přepravě (námořní rejstřík byl zřízen v roce 1735).\nDva otřesy zaznamenaly neklid ve španělské Americe a současně prokázaly obnovenou odolnost reformovaného systému: povstání Tupaca Amaru v Peru v roce 1780 a vzpoura komunerů v Nové Granadě , zčásti v reakci na větší kontrolu. a efektivnější.\nV roce 1783 navrhl hrabě Aranda , předseda vlády španělského krále Karla III. , Aby se zachovalo vykořisťování amerických kolonií a zároveň se zabránilo možnému hnutí za nezávislost, plán politické transformace španělské Ameriky. Španělský král by si přímo ponechal pouze podporu v Jižní Americe, na Kubě a v Portoriku , a stal by se císařem a vrchním velitelem tří králů vybraných ze španělských kojenců a platících mu za kmen: rodu Nového Španělska , který by pošlete mu stříbrné cihly, Terre-Ferme ( Kolumbie a Venezuela ), které budou platit za koření a tabák, a ty z Peru , které budou posílat zlaté ingoty. Karel III. Byl příliš opatrný na to, aby tento projekt přijal, ale někdy se mělo za to, že jde o předtuchu a možná by zemím španělské Ameriky zabránil krvavým kapitolám o dobytí jejich nezávislosti.\nProsperita XVIII -tého století\nXVIII th století bylo stoletím prosperity pro Empire španělštině zámoří, domácí obchod se neustále zvyšoval, a to zejména v druhé polovině tohoto století pod Bourbon reformami. Španělsko je velmi důležité vítězství u Bitva u Cartageny (1741) proti masivním britským loďstvem a armádou v karibské přístavu Cartagena de Indias , jeden z mnoha úspěšných válek proti Britům pomohl Španělsku zajistit její nadvládu amerických v XIX th století. Ale různé regiony se za vlády Bourbona chovaly odlišně, a přestože Nové Španělsko bylo obzvláště prosperující, bylo také poznamenáno silnou nerovností bohatství. Produkce stříbra explodovala v Novém Španělsku v XVIII. Století, přičemž od začátku století do padesátých let 20. století se produkce více než ztrojnásobila. Ekonomika i počet obyvatel se zvýšil, oba se soustředily na Mexico City. Ale protože majitelé dolů a koruna využili vzkvétající peněžní ekonomiky, většina Bajíova venkovského obyvatelstva musela bojovat s rostoucími cenami pozemků a klesajícími mzdami. To mělo za následek vyhnání mnoha z jejich zemí.\nBritská armáda z roku 1741 byla největší , jaká se kdy shromáždila před vyloděním v Normandii , která dokonce překročila Velkou armádu Filipa II na více než 60 lodích. Britská flotila 195 lodí, 32 000 vojáků a 3 000 dělostřelectva pod velením admirála Edwarda Vernona byla poražena admirálem Blasem de Lezo . Bitva u Cartageny de Indias byla jedním z nejrozhodnějších španělských vítězství proti neúspěšným britským pokusům o převzetí kontroly nad španělskou pevninou. Tam bylo mnoho úspěšných bitev, které pomohly Španělska, aby byla zajištěna jeho nadvládu amerických v XIX -tého století. Historik Reed Browning popsal britskou expedici v Cartageně jako „hloupě katastrofální“ a cituje Horace Walpole, jehož otec byl Vernonovým hořkým nepřítelem, a v roce 1744 napsal: „Ve španělské občanské válce jsme již ztratili sedm milionů stříbra a 30 000 mužů a všechno ovoce celá ta krev a ten poklad je sláva, že má hlava admirála Vernona na panelech chaty! ".\nS bourbonskou monarchií přišel repertoár centralizovaných státních bourbonských merkantilistických myšlenek , které byly nejprve v Americe implementovány pomalu, ale s rostoucí dynamikou v průběhu století. Přeprava rychle rostla od poloviny 40. let 20. století do sedmileté války (1756–1763), což částečně odráželo úspěch Bourbonů při kontrole nezákonného obchodu. Po uvolnění kontrol obchodu po sedmileté válce se námořní obchod v říši začal znovu rozšiřovat a v 80. letech 19. století dosáhl mimořádného tempa růstu.\nKonec Cadizova monopolu na obchod s Amerikou vyvolal oživení španělského průmyslového zboží. Katalánský rychle rostoucí textilní průmysl byl nejpozoruhodnější a do poloviny 80. let 20. století zaznamenával první známky industrializace. To vedlo v Barceloně ke vzniku malé, politicky aktivní obchodní třídy . Tato izolovaná kapsa pokročilého ekonomického rozvoje ostře kontrastovala s relativní zaostalostí většiny země. Většina vylepšení nastala v některých hlavních pobřežních městech a na velkých ostrovech, jako je Kuba , s tabákovými plantážemi a v jejich okolí a obnovení růstu dolů na drahé kovy v Americe.\nNa druhou stranu, většina z venkovského Španělska a jeho říše, kde žila drtivá většina populace, žilo v poměrně zaostalých podmínkách ve srovnání se západními evropskými normami XVIII -tého století, posílení staré zvyky a izolace. Produktivita zemědělství zůstala nízká navzdory snahám zavádět nové techniky do skupiny, která byla většinou skupinou nezainteresovaných a vykořisťovaných rolníků a dělníků. Vlády byly ve svých politikách nekonzistentní. Přestože došlo k podstatnému zlepšení v pozdní XVIII -tého století, Španělsko bylo ještě ekonomickou stojaté vody. V rámci obchodních obchodních dohod se snažila dodávat zboží požadované rychle rostoucími trhy své říše a poskytovat adekvátní odbytiště pro zpětný obchod.\nZ opačného úhlu pohledu podle výše zmíněné „zaostalosti“ cestoval přírodovědec a badatel Alexander von Humboldt značně po španělských Amerikách a poprvé je prozkoumal a popsal z moderního vědeckého hlediska mezi lety 1799 a 1804. V ve své práci Politická esej o království Nového Španělska obsahující výzkum týkající se geografie Mexika říká, že Indové Nového Španělska žili v lepších podmínkách než jakýkoli ruský nebo německý rolník v Evropě. Podle Humboldta, navzdory skutečnosti, že indičtí farmáři byli chudí, pod španělskou vládou byli svobodní a otroctví neexistovalo, jejich podmínky byly mnohem lepší než podmínky jakéhokoli jiného rolníka nebo farmáře ve vyspělé severní Evropě.\nHumboldt také publikoval srovnávací analýzu spotřeby chleba a masa v Novém Španělsku (Mexiko) ve srovnání s jinými evropskými městy, jako je Paříž. Mexico City konzumovalo 189 liber masa na osobu za rok, ve srovnání s 163 liber konzumovaných obyvateli Paříže , Mexičané také konzumovali téměř stejné množství chleba jako kterékoli evropské město, s 363 kilogramy chleba na osobu za rok. Ve srovnání s 377 kilogramů spotřebovaných v Paříži. Caracas konzumoval sedmkrát více masa na osobu než v Paříži. Von Humboldt rovněž tvrdil, že průměrný příjem v tomto období činil čtyřnásobek evropského příjmu a že města Nového Španělska byla bohatší než mnoho evropských měst.\nŠpanělská a portugalská říše, 1790.\nNapadení jinými říšemi\nŠpanělská říše se ještě nevrátil do stavu prvotřídní výkon, ale on se zotavil, a dokonce významně rozšířila své území od temných dní z počátku XVIII -tého století, kde to bylo, a to zejména v kontinentální materiálu, milost politických dohod z jiné pravomoci. Relativně mírové století pod novou monarchií dovolilo jemu přestavět a zahájit dlouhý proces modernizovat jeho instituce a její ekonomiku, a demografický pokles XVII -tého století byl obrácený. Byla to mocnost středního postavení s velkými mocenskými nároky, kterou nebylo možné ignorovat. Ale čas byl proti ní.\nVojenské oživení v Evropě\nBourbonské institucionální reformy přinesly vojensky ovoce, když španělské síly v roce 1734 během války o polské dědictví a během války o Jenkinsovo ucho (1739-1742) snadno znovu dobyly Neapol a Sicílii od Rakušanů a zmařily britské snahy zmocnit se strategických měst Cartagena de Indias a Santiago de Cuba tím, že porazil obrovskou britskou armádu a námořnictvo vedené Edwardem Vernonem , což ukončilo britské ambice na španělské pevnině.\nV roce 1742 se Jenkinsova ušní válka spojila s největší válkou o rakouské dědictví a třetí americkou interkoloniální válkou v Severní Americe. Britové, také okupovaní Francií , nemohli zajmout španělské konvoje a španělští lupiči zaútočili na britské obchodní loďstvo podél trojúhelníkových obchodních cest . V Evropě se Španělsko pokoušelo vyhnat Marii Terezii z Lombardie v severní Itálii od roku 1741, ale čelilo odporu Charlese Emmanuela III. Ze Sardinie a válka v severní Itálii zůstávala nerozhodná po celé období až do roku 1746.\nPodle cášský mír z roku 1748, Španělsko vyhrál Parma, Piacenza a Guastalla v severní Itálii. Ačkoliv bylo Španělsko během invaze do Portugalska poraženo a ke konci sedmileté války (1756-1763) ztratilo některá území britským silám , Španělsko tyto ztráty rychle obnovilo. A zmocnilo se britské námořní základny na Bahamách během Americká revoluční válka (1775-1783).\nRole v americké válce za nezávislost\nŠpanělsko přispělo k nezávislosti třinácti britských kolonií (které tvořily Spojené státy ) od Francie. Španělský guvernér Louisiany (Nové Španělsko) Bernardo de Gálvez vedl španělskou politiku proti Velké Británii, která usilovala o převzetí státní pokladny a území od Španělů. Španělsko a Francie byli spojenci kvůli paktu rodiny vedenému oběma zeměmi proti Velké Británii. Gálvez zakročil proti britskému pašování v Karibském moři a podporoval obchod s Francií. Na základě královského rozkazu Karla III Španělska pokračoval Gálvez v operacích pomoci při zásobování amerických rebelů. Britové blokovali koloniální přístavy Třinácti kolonií a cesta ze Španělska ovládaného New Orleans k řece Mississippi byla účinnou alternativou k zásobování amerických rebelů. Španělsko během americké revoluční války aktivně podporovalo Třináct kolonií , počínaje rokem 1776 společným financováním společnosti Roderigue Hortalez a spol. S ro, obchodní společnosti, která poskytovala základní vojenské zásoby, a zároveň financovala konečné obléhání Yorktownu v roce 1781 sbírkou zlata a stříbra z Havany. .\nŠpanělská podpora byla koloniím poskytována čtyřmi hlavními cestami: (1) z francouzských přístavů s financováním od Roderigue Hortalez a spol. , (2) přes přístav v New Orleans a po řece Mississippi , (3) ve skladech v Havaně a (4) v severozápadním španělském přístavu Bilbao prostřednictvím rodinné obchodní společnosti Gardoqui, která dodávala důležitý válečný materiál.\nBritánie ekonomicky zablokovala třináct kolonií, takže americký veřejný dluh značně vzrostl. Španělsko prostřednictvím rodiny Gardoqui zaslalo 120 000 stříbrných mincí s osmi mincemi, známými jako osmi mince nebo španělský dolar, mince, na které byl založen původní americký dolar, a ve Spojených státech zůstala v platnosti až do ražení mincí z roku 1857 ( ve skutečnosti, španělský dolar nebo Carolus stal první světovou měnou v XVIII -tého století).\nAmerická kontinentální armáda, která zvítězila v bitvách u Saratogy, byla částečně vybavena a vyzbrojena Španělskem. Španělsko mělo to štěstí, že získalo území ztracená Velkou Británií během sedmileté války , zejména na Floridě . Galvez shromáždil armádu z celé španělské Ameriky, asi 7 000 mužů. Guvernér španělské Louisiany připravil ofenzívu proti Britům během kampaně na pobřeží Mexického zálivu s cílem ovládnout dolní Mississippi a Floridu. Gálvez dosáhl dobytí západní Floridy v roce 1781 úspěšným obléháním Pensacoly .\nBrzy poté Gálvez dobyl ostrov New Providence na Bahamách a upustil od posledního britského plánu odporu, který udržel španělskou vládu nad Karibikem a zrychlil triumf americké armády. Jamajka byla poslední významnou britskou pevností v Karibiku. Gálvez zorganizoval přistání na ostrově; nicméně, Pařížský mír (1783) byl uzavřen a invaze zrušena.\nProtest v Brazílii\nVětšina území dnešní Brazílie byla prohlášena za španělskou, když průzkum začal plavbou po Amazonce v letech 1541-1542 Francisco de Orellana . Mnoho španělských expedic prozkoumalo velké části této obrovské oblasti, zejména ty, které se nacházely poblíž španělských kolonií. Během XVI th a XVII -tého století, vojáků, misionáři a španělských dobrodruhů zavedených i průkopnické komunity, zejména v Paraná , Santa Catarina a São Paulo , a pevností na severovýchodním pobřeží ohroženy francouzštině a holandštině.\nVzhledem k tomu, že luso-brazilská kolonie rostla, po exploitech Bandeirantes , byly tyto izolované španělské skupiny nakonec integrovány do brazilské společnosti. Pouze několik Kastilců, kteří byli vysídleni ze sporných oblastí pampy v Rio Grande do Sul, zanechalo značný vliv na formování gaucho , když se smísili s indickými, portugalskými a černými skupinami, kteří do regionu dorazili v průběhu 18. století . století. Španělům jejich zákony zabránily v zotročení domorodého obyvatelstva a ponechaly je bez komerčního zájmu hluboko uvnitř povodí Amazonky. Zákony Burgosu (1512) a nové zákony (1542) měly chránit zájmy domorodého obyvatelstva. Portugalsko-brazilští otrokáři, Bandeirantes, měli tu výhodu, že se dostali z ústí řeky Amazonky, která byla na portugalské straně linie Tordesillas. Slavný útok na španělskou misi v roce 1628 vyústil v zotročení zhruba 60 000 domorodců.\nPostupem času ve skutečnosti existovala okupační síla financovaná z vlastních zdrojů. V XVIII -tého století, hodně ze Španělska byl pod faktickou kontrolu brazilské portugalštiny. Tato skutečnost byla uznána legálním převodem suverenity v roce 1750 většiny povodí Amazonky a okolních oblastí na Portugalsko v rámci Madridské smlouvy . Tato kolonie zasila semena války v Guaraní v roce 1756.\nSoupeřící říše na severozápadě Pacifiku\nŠpanělsko si ve věku objevu vyžádalo celou Severní Ameriku, ale tvrzení nebyla převedena do okupace, dokud nebyl objeven hlavní zdroj a nebyla dosažena španělská kolonizace a nadvláda koruny. Francouzi založili říši v severní části Severní Ameriky a dobyli několik ostrovů v Karibiku. Angličané založili kolonie na východním pobřeží Severní Ameriky a také v severní části Severní Ameriky a na některých karibských ostrovech. V XVIII -tého století španělská koruna si uvědomil, že jeho územní nároky musely být bráněn, a to zejména v návaznosti na jeho viditelnou slabost během sedmileté války, kdy Británie vzala důležité španělské přístavy Havaně a Manile. Dalším důležitým faktorem byla skutečnost, že ruská říše se rozšířila do Severní Ameriky z poloviny XVIII -tého století, s kožešinou obchodní kolonie v čem je nyní na Aljašce a pevnosti jako daleký jih jako Fort Ross, Kalifornie. Británie se rozšířila také do oblastí, které si Španělsko nárokovalo jako své území na tichomořském pobřeží. Španělsko podniklo kroky k upevnění svých křehkých nároků na Kalifornii a začalo plánovat kalifornské mise v roce 1769. Španělsko také zahájilo řadu cest na severozápad Pacifiku, kde do nárokovaného území zasahovaly Rusko a Británie. Tyto španělské expedice do severozápadního Pacifiku , s Alessandro Malaspina a jiné vázané pro Španělsko, přišel příliš pozdě na Španělsko požaduje nezávislost v severozápadním Pacifiku. Nootka krize (1789-1791) téměř přinesl Španělsku a Velké Británii do války. Jednalo se o spor ohledně nároků na severozápadním Pacifiku, kde žádný národ nezřídil trvalé osady. Krize mohla vést k válce, ale byla vyřešena úmluvou o Nootce , ve které se Španělsko a Británie dohodly, že nebudou zakládat osady, a umožnily volný přístup do zátoky Nootka na západním pobřeží dnešního ostrova Vancouver . V roce 1806 se baron Nikolaj Rezanov pokusil vyjednat smlouvu mezi rusko-americkou společností a místokrálovstvím Nového Španělska , ale jeho nečekaná smrt v roce 1807 ukončila veškerou naději na smlouvu. Španělsko se vzdalo svých nároků na západní Severní Ameriku ve smlouvě Adams-Onis z roku 1819, postoupilo svá práva tam Spojeným státům, umožnilo Spojeným státům koupit Floridu a vytvořilo hranici mezi Novým Španělskem a Spojenými státy při jednáních mezi těmito dvěma národy proběhly, zdroje Španělska byly vyčerpány kvůli španělsko-americkým válkám za nezávislost .\nKonec říše světa (1808–1899)\nV roce 1808 napoleonské síly napadly Pyrenejský poloostrov, což vedlo k útěku portugalské královské rodiny do Brazílie a abdikaci španělského krále. Napoleon umístil svého bratra Josepha Bonaparte na španělský trůn (ve Španělsku již vládla francouzská dynastie, ale napoleonská dynastie neměla v očích kolonistů žádnou legitimitu, byla to ideální záminka, jak se zbavit své nezávislosti, od níž byli již snil od příchodu Francouzů do čela Španělska s dynastií Bourbonů).\nK tomu všemu Napoleon zrušil výhody duchovenstva v říši; v důsledku toho bude exkomunikován, což způsobí povstání španělského lidu, španělskou válku za nezávislost , partyzánskou válku, kterou Napoleon přezdíval „vřed“. Během války bylo španělskými partyzány zabito kolem 180 000 císařských vojáků (většinou francouzských, „sekulárních“ Španělů a Egypťanů) a imperialistů 390 000 „španělských katolických“ štamgastů, včetně milicí, masakrů civilistů, hladomorů a epidemií (ztratilo asi 1 / 12 jeho populace). Španělsku bude trvat o něco méně než 20 let, než získá svou předválečnou populaci.\nVálka byla zvěčněna malířem Goyou . Francouzská invaze také vyvolala na mnoha místech ve španělské Americe krizi legitimity vlády korun a hnutí, která vyústila v politickou nezávislost. Ve Španělsku trvala politická nejistota více než deset let a několik desetiletí nepokoje, občanské války o konflikty o dědictví, republika a nakonec liberální demokracie . Odpor se spojil kolem junty , zvláštních nouzových vlád. Supreme centrální a řídící junta království , panující ve jménu Ferdinanda VII , vznikla dne 25. září 1808 za účelem koordinace úsilí mezi různými junty.\nHispano-americké konflikty a nezávislost 1810-1833\nHlavní článek: Španělsko-americké války za nezávislost .\nMyšlenka oddělené identity pro španělskou Ameriku byla vyvinuta v moderní historické literatuře, ale myšlenka úplné hispánsko-americké nezávislosti na španělské říši nebyla v té době obecná a politická nezávislost nebyla nevyhnutelná. Historik Brian Hamnett tvrdí, že kdyby byla španělská monarchie a španělští liberálové flexibilnější ohledně umístění zámořských majetků, říše by se nezhroutila. Juntas vznikl ve španělské Americe, když Španělsko čelilo politické krizi kvůli invazi Napoleona Bonaparte a abdikaci Ferdinanda VII. Hispánci reagovali podobně jako Španělé na poloostrově a legitimizovali své činy prostřednictvím tradičního práva, podle něhož svrchovanost spočívala na lidech v nepřítomnosti legitimního krále.\nFáze nezávislosti španělských kolonií v Americe. Titulek:\nVláda ovládaná Ferdinandem VII\nRegion loajální k ústřední vládě\nStát prohlášen za nezávislý\nŠpanělsko okupováno Francií\nVětšina Hispánců nadále podporovala myšlenku udržení monarchie , ale nepodporovala udržování absolutní monarchie za vlády Ferdinanda VII. Hispánci chtěli samosprávu. Americké junty nepřijaly vlády Evropanů - ani vláda zřízená pro Španělsko Francouzi, ani různé španělské vlády zřízené v reakci na francouzskou invazi. Junty nepřijaly španělský regentát izolovaný ve stavu obležení ve městě Cádiz (1810-1812). Odmítli také španělskou ústavu z roku 1812 , přestože ústava udělila španělské občanství těm územím, která v obou hemisférách patřila ke španělské monarchii. Španělská liberální ústava z roku 1812 uznala domorodé národy Ameriky za španělské občany. Ale získání občanství pro jakékoliv Casta z afroamerického národy Americas byl o naturalizaci - s výjimkou otroků.\nV Americe následovalo dlouhé období válek od roku 1811 do roku 1829. V Jižní Americe toto období válek vedlo k nezávislosti Argentiny (1810), Venezuely (1810), Chile (1810), Paraguaye (1811) a Uruguaye (1815, ale následně vládl Brazílii až do roku 1828). José de San Martín bojoval za nezávislost v Chile (1818) a Peru (1821). Dále na sever vedl Simón Bolívar síly, které získaly nezávislost v letech 1811 až 1826 pro region, kterým se stala Venezuela , Kolumbie , Ekvádor , Peru a Bolívie (tehdy Alto Perú ). Panama vyhlásila nezávislost v roce 1821 a sloučila se s Republikou Velkou Kolumbií (od roku 1821 do roku 1903).\nVe Viceroyalty nového Španělska vyhlásil svobodomyslný laický kněz Miguel Hidalgo y Costilla v roce 1810 v Grito de Dolores svobodu Mexika . Nezávislost ve skutečnosti získal v roce 1821 důstojník monarchistické armády, který se stal povstalcem Agustínem de Iturbide v spojenectví s povstalcem Vicentem Guerrero a podle plánu Igualy . Konzervativní katolická hierarchie Nového Španělska podporovala mexickou nezávislost z velké části proto, že shledala španělskou liberální ústavu z roku 1812 ohavnou. Provincie Střední Ameriky se osamostatnily nezávislostí na Mexiku v roce 1821 a na krátkou dobu (1822-1823) se k Mexiku připojily, ale když se Mexiko v roce 1824 stalo republikou, zvolily si vlastní cestu.\nŠpanělské pobřežní opevnění Veracruz, Callao a Chiloé byly základnami, které odolávaly až do roku 1825 a 1826. Ve španělské Americe pokračovali monarchističtí partyzáni ve válce v několika zemích a Španělsko zahájilo pokusy o znovudobytí Venezuely v roce 1827 a Mexika v roce 1829. Španělsko upustilo od všech plánů na vojenské znovudobytí po smrti krále Ferdinanda VII. V roce 1833. Nakonec španělská vláda šel v roce 1836 tak daleko, že se vzdal své svrchovanosti nad celou kontinentální Amerikou.\nOtázka pracovní síly byla také důležitá na Kubě . Přes oficiální zákaz tam byli otroci dováženi po dlouhou dobu. Asi půl milionu lidí přišlo tímto způsobem po roce 1820. Kromě toho tam emigrovalo asi 100 000 pracovníků z Asie . Došlo také k významné imigraci Evropanů; Během druhé poloviny 19. -tého století, stovky tisíc z nich, především ze Španělska, přijel na Kubě.\nOstrov se nezúčastnil koloniální vzpoury proti španělské koruně ve 20. letech 20. století. Byli-li Kubánci, kteří neocenili svévole španělského koloniálního režimu, neexistovalo žádné skutečné hnutí národní. Střet zájmů mezi cukrovou oligarchií na jedné straně a obyčejnými Kubánci na straně druhé byl příliš velký. V 70. letech 19. století (ve Španělsku byla vyhlášena krátká republika) projevila španělská vláda sympatie k kubánskému reformnímu hnutí, které usilovalo o větší autonomii Kuby. Když však tuto naději zmařily konzervativní španělské vlády, které přestaly podporovat reformy, vypuklo povstání, které vedlo k 10leté válce . Povstalci vyhlásili republiku, ale mohli ovládnout pouze východní část Kuby, méně osídlenou než druhá část a bez skutečné ekonomické hodnoty. Velcí majitelé cukru v západní části se obávali, že toto povstání povede k sociální revoluci a zrušení otroctví. Mír se vrací po uzavření dohody v roce 1878. 90. léta 20. století byla poznamenána novým napětím, které vedlo k nové válce a konci španělské vlády.\nZtráta zbytku Indie (1865-1899)\nSanto Domingo také vyhlásilo nezávislost v roce 1821 a začalo vyjednávat o jeho začlenění do Bolívarovské republiky Gran Kolumbie , ale rychle ho obsadilo Haiti , které mu vládlo až do revoluce v roce 1844 . Po 17 letech nezávislosti, v roce 1861, se Santo Domingo opět stalo kolonií kvůli haitské agresi, což z ní učinilo jedinou bývalou kolonii, kterou převzalo Španělsko. Kapitán generál José de la Gándara y Navarro však narazil na odpor proti jeho okupaci ostrova poté, co jeho vojska čelila povstaleckým povstáním a žluté zimnici . V boji proti dominikánským partyzánům padlo celkem 10 888 Gándarových sil . Nemoc byla ničivější a zabila 30 000 lidí.\nPo roce 1865 zůstala pod španělskou kontrolou v Indii pouze Kuba a Portoriko a španělská východní Indie ( Filipíny , Guam a sousední tichomořské ostrovy). Kubánská válka za nezávislost byla přerušena americkým zásahem do španělsko-americké války v roce 1898. Španělsko v tomto konfliktu také ztratilo Portoriko a Filipíny. Následující rok Španělsko poté podle německo-španělské smlouvy prodalo svůj zbývající majetek v Tichém oceánu Německu , přičemž si ponechalo pouze svá africká území.\nŠpanělsko v post-napoleonské éře bylo v politické krizi, francouzská invaze a obnova španělské monarchie pod autokratickým Ferdinandem VII. Rozbila jakýkoli tradiční konsenzus o suverenitě, politicky a regionálně roztříštila zemi a vyvolala války a konflikty mezi progresivními, liberály a konzervativci. Nestabilita brání rozvoji Španělska, který se začal urychlení XVIII tého století. Krátké období zlepšení nastalo v 70. letech 19. století, kdy schopný španělský Alfonso XII. A jeho promyšlení ministři uspěli v oživení španělské politiky a prestiže, přerušené předčasnou smrtí Alfonsa.\nZvyšující se úroveň nacionalistických a protikoloniálních povstání v různých koloniích vyvrcholila ve španělsko-americké válce v roce 1898, která se vedla především na Kubě. Po vojenské porážce následovala nezávislost Kuby a postoupení Portorika, Guamu a Filipín do Spojených států, které získaly odškodnění pro Filipíny 20 milionů dolarů. 2. června 1899 byl filipínský expediční prapor Second Cazadores , poslední španělská posádka na Filipínách, která byla na konci války obléhána u Baleru , Aurora , stažen, což skončilo přibližně 300 let španělské nadvlády v souostroví .\nÚzemí v Africe (1885-1975)\nNa konci XVII th století, jen Melilla, Alhucemas, Peñón de Vélez de la Gomera (který převzal v roce 1564), Ceuta (která byla součástí říše portugalštiny od roku 1415, se rozhodla zachovat jeho propojení s Španělska po Iberian spojení skončilo; Ceutu formální věrnost ke Španělsku bylo uznáno Lisabonské smlouvy v platnost v roce 1668), Oran a Mazalquivir zůstal jako španělské území v Africe. Tato města byla ztracena v roce 1708, znovu dobyt v roce 1732 a prodána Karlem IV. V roce 1792.\nV roce 1778 byl ostrov Fernando Poo (nyní Bioko ), přilehlé ostrůvky a obchodní práva na pevnině mezi Nigerem a Ogooué Portugalci postoupeny Španělsku výměnou za území v Severní Americe. Jih (smlouva El Pardo). V XIX th století, někteří průzkumníci a španělští misionáři procházejí této oblasti, včetně Manuel Iradier .\nŠpanělská území v Africe v roce 1931.\nV roce 1848 španělská vojska dobyla Islas Chafarinas .\nV roce 1860, po válce v Tetouan , Maroko postoupilo Sidi Ifni Španělsku jako součást Tangerské smlouvy na základě bývalého základny Santa Cruz de la Mar Pequeña, považované za Sidi Ifni. Následující desetiletí francouzsko-španělské spolupráce vedly k vytvoření a rozšíření španělských protektorátů na jihu města a španělský vliv získal mezinárodní uznání na berlínské konferenci v roce 1884: Španělsko společně spravovalo Sidi Ifni a Západní Saharu . Španělsko si také vyžádalo protektorát na pobřeží Guineje, od Cap Boujdour po Cap Blanc , a dokonce se pokusilo uplatnit nárok na regiony Adrar a Tiris v Mauritánii . Río Muni se stal protektorátem v 1885 a kolonie v roce 1900. Tyto konfliktní nároky na guinejských zemích byly vypořádány v roce 1900 na Pařížské smlouvy , kvůli němuž došlo ve Španělsku pouze 26.000 km2 o 300.000 čtverečních. Rozšíření na východ až k Oubangui řeky, která jim původně nárokováno.\nPo krátké válce v roce 1893 Španělsko rozšířilo svůj vliv jižně od Melilly.\nV roce 1911 bylo Maroko rozděleno mezi Francouze a Španěly. Na Berbeři z Rif bouřili, vedená Abdelkrim , bývalý důstojník španělské správy. Battle of Anoual (1921) během Rif války bylo náhlé, závažné a téměř fatální vojenská porážka španělské armády proti povstalcům marockých trpěl. Významný španělský politik důrazně prohlásil: „Jsme v nejakutnějším období španělské dekadence“. Po každoroční katastrofě došlo v září 1925 k vylodění Al Hoceïmy v zátoce Al Hoceïma. Španělská armáda a námořnictvo s malou spoluprací spojeneckého francouzského kontingentu ukončily válku Rif. Je považován za první úspěšné obojživelné přistání v historii podporované vzdušnými silami a námořními tanky.\nV roce 1923 byl Tanger vyhlášen mezinárodním městem pod společnou francouzskou, španělskou, britskou a poté italskou správou.\nV roce 1926 byli Bioko a Rio Muni spojeni jako kolonie Španělské Guineje , což je stav, který potrvá do roku 1959. V roce 1931, po pádu monarchie, byly africké kolonie součástí Druhé španělské republiky . V roce 1934 za vlády předsedy vlády Alejandra Lerrouxe přistáli španělská vojska pod vedením generála Osvalda Capaza v Sidi Ifni a provedla okupaci území, které v roce 1860 postoupilo de jure Marokem. O pět let později Francisco Franco , generál z africké armády , vzbouřili proti republikánské vládě a začala španělská občanská válka (1936-1939). Během druhé světové války byla francouzská přítomnost Vichy v Tangeru poražena přítomností frankistického Španělska .\nŠpanělsko postrádalo bohatství a zájem na rozvoji hospodářské infrastruktury rozšířen ve svých afrických koloniích během první poloviny XX -tého století. Díky paternalistickému systému , zejména na ostrově Bioko , však Španělsko vyvinulo velké kakaové plantáže, do nichž byly jako dělníci dováženy tisíce nigerijských pracovníků .\nV roce 1956, kdy se francouzské Maroko osamostatnilo, Španělsko vrátilo španělské Maroko novému národu, ale zachovalo si kontrolu nad Sidi Ifni, oblastí Tarfaya a španělskou Saharou . Marocký sultán (budoucí král) Mohammed V byl zájem o tyto území a napadal španělské Sahara v roce 1957, ve válce Ifni , nebo ve Španělsku, zapomenuté války (dále jen Guerra Olvidada ). V roce 1958 Španělsko postoupilo Tarfaya Mohammedovi V a připojilo se k dříve samostatným okresům Seguia el-Hamra (na severu) a Río de Oro (na jihu) a vytvořilo provincii Španělská Sahara .\nV roce 1959 bylo vytvořeno španělské území Guinejského zálivu se statusem podobným provinciím španělského kontinentu. Jako španělská rovníková oblast v ní vládl generální guvernér vykonávající vojenské a civilní pravomoci. První místní volby se konaly v roce 1959 a první zástupci Rovníkové Guineje zasedali ve španělském parlamentu . Podle základního zákona z prosince 1963 byla omezená autonomie schválena zákonodárným orgánem společným pro obě provincie území. Název země byl změněn na Rovníková Guinea . V březnu 1968 Španělsko pod tlakem ekvatoriálních guinejských nacionalistů a Organizace spojených národů oznámilo, že zemi udělí nezávislost.\nV roce 1969 Španělsko pod mezinárodním tlakem vrátilo Sidi Ifni do Maroka. Španělská kontrola nad španělskou Saharou pokračovala, dokud zelený pochod z roku 1975 nezpůsobil stažení pod marockým vojenským tlakem. Budoucnost této bývalé španělské kolonie zůstává nejistá.\nNa Kanárských ostrovech a španělská města afrického kontinentu jsou považovány za rovnoprávnou součástí Španělska a Evropské unie , ale mají jiný daňový systém.\nMaroko si stále nárokuje Ceutu, Melillu a náměstí plazas de soberanía, přestože jsou mezinárodně uznávány jako správní rozdělení Španělska. Îlot Persil obsadila 11. července 2002 četnictva a vojska marocké, kteří byli vyhnáni ze strany španělských námořními silami během nekrvavé provozu.\nAčkoliv španělská Říše klesla ze svého maxima v polovině XVII th století, tam byl ještě div ostatní Evropané pro své geografické působnosti. Při psaní v roce 1738 anglický básník Samuel Johnson uvažoval: „Má nebe rezervováno, z lítosti pro chudé / žádný odpad bez cesty nebo neznámého břehu, / žádný tajný ostrov bez omezení, Španělsko? ".\nŠpanělské císařství zanechalo na západní polokouli obrovské architektonické jazykové, náboženské, politické, kulturní a městské dědictví . S více než 470 milionů rodilých mluvčích dnes, španělština je druhý nejvíce mluvený mateřský jazyk na světě , po zavedení kastilského jazyka, kastilské, ( „ Castellano “) od poloostrova. Pyrenejského do španělské Ameriky, později rozšířena o nástupce vlády nezávislých republik. Na Filipínách dostala španělsko-americká válka (1898) ostrovy pod americkou jurisdikci, přičemž na školách byla zavedena angličtina a španělština se stala oficiálním sekundárním jazykem .\nDůležitým kulturním dědictvím španělské říše v zahraničí byl římský katolicismus , který zůstal hlavní náboženskou vírou ve španělské Americe a na Filipínách. Křesťanská evangelizace domorodého obyvatelstva byla klíčovou odpovědností koruny a zdůvodněním její imperiální expanze. Přestože byli domorodci považováni za nováčky a nedostatečně zralí ve víře, aby mohli být domorodci vysvěceni na kněze, byli domorodci součástí komunity katolické víry. Katolický pravoslaví uložená inkvizicí , a to zejména zaměřením kryptokrystalická židy a protestanty, teprve po získání nezávislosti v XIX th století španělský amerických republik umožnil náboženskou toleranci jiných vyznání. Úcta ke katolickým svátkům má často silné regionální výrazy a zůstává důležitá v mnoha částech hispánské Ameriky. Oslavy zahrnují Day of the Dead , karneval , Svatý týden , Corpus Christi , Epiphany, a Národní svatých dní, jako v Panny Marie Guadalupské v Mexiku.\nPoliticky měla koloniální éra silně vliv na moderní španělskou Ameriku. Územní rozdělení říše ve španělské Americe se stalo základem pro hranice mezi novými republikami po získání nezávislosti a pro státní rozdělení uvnitř zemí. Často se tvrdilo, že vzestup kaudilismu během a po latinskoamerických hnutích za nezávislost vytvořil v regionu dědictví autoritářství. Během koloniální éry nedošlo k významnému rozvoji zastupitelských institucí a výkonná moc byla během národního období často posílena nad zákonodárnou mocí. Bohužel to vedlo k populární mylné představě, že koloniální dědictví vedlo region k tomu, že měl extrémně utlačovaný proletariát. Vzpoury a nepokoje byly často považovány za důkaz tohoto údajného extrémního útlaku. Kultura vzpoury proti nepopulární vládě však není jen potvrzením rozšířeného autoritářství. Koloniální dědictví po sobě zanechalo politickou kulturu vzpoury, ale ne vždy jako poslední zoufalý čin. Někteří považují občanské nepokoje v regionu za formu politické angažovanosti. Zatímco politickým kontextem politických revolucí ve španělské Americe je chápán takový, ve kterém se liberální elity střetly a vytvořily nové národní politické struktury, stejně tak elity reagovaly na politickou mobilizaci a účast masy nižších tříd.\nStovky měst v Americe byly založeny pod španělskou vládou, přičemž koloniální centra a budovy mnoha z nich jsou nyní zapsány na seznam světového dědictví UNESCO a přitahují turisty. Hmotné dědictví zahrnuje univerzity, pevnosti, města, katedrály, školy, nemocnice, mise, vládní budovy a koloniální rezidence, z nichž mnohé existují dodnes. Existuje řada současných silnic, kanálů, přístavů nebo mostů, kde je před staletími stavěli španělští inženýři. Nejstarší univerzity v Americe založili španělští učenci a katoličtí misionáři. Španělské impérium také zanechalo obrovské kulturní a jazykové dědictví. Kulturní dědictví je také přítomno v hudbě , kuchyni a módě , z nichž některým byl udělen status nehmotného kulturního dědictví UNESCO .\nDlouhé koloniální období ve španělské Americe vyústilo ve směs domorodých, evropských a afrických národů, kteří byli klasifikováni podle rasy a hierarchicky seřazeni, takže ve španělské a portugalské Americe existovala smíšená rasová společnost ve srovnání s osadnickými koloniemi jasně oddělenými od Britů a francouzština v Severní Americe.\nSpolečně s portugalským impériem položilo španělské impérium základy skutečně globálního obchodu otevřením velkých transoceanských obchodních cest a průzkumem neznámých území a oceánů pro západní znalosti. Španělský osm mince se stala první globální měnou na světě.\nJedním z charakteristických znaků tohoto obchodu byla výměna nejrůznějších rostlin a domácích mazlíčků mezi starým světem a novým v kolumbijské výměně . Některé plodiny, které byly do Ameriky zavedeny, byly hrozny, pšenice, ječmen, jablka a citrusy. Zvířaty, která byla uvedena do Nového světa, byli koně, osli, dobytek, ovce, kozy, prasata a kuřata. Starý svět dostal z Ameriky věci jako kukuřice, brambory, papriky, rajčata, tabák, fazole, tykev, kakao (čokoláda), vanilka, avokádo, ananas, guma, arašídy, kešu, para ořechy, pekanové ořechy, borůvky, jahody, quinoa , amarant, chia, agáve a další. Výsledkem těchto výměn bylo výrazné zlepšení zemědělského potenciálu nejen v Americe, ale také v Evropě a Asii. Nemoci způsobené Evropany a Afričany, jako jsou neštovice, spalničky, tyfus a další, devastovaly téměř každou původní populaci, která neměla imunitu, a syfilis byl vyměněn z Nového světa do Starého.\nByly zde také kulturní vlivy, které lze vidět ve všem, od architektury po jídlo, hudbu, umění a právo, od jižní Argentiny a Chile po Spojené státy americké, Ameriku i Filipíny . Složitý původ a kontakty různých národů vedly ke společným kulturním vlivům v různých formách, které jsou dnes v bývalých koloniálních oblastech evidentní.\nÚzemí španělského impéria\nHaiti ( XVI e- 1697)\nDominikánská republika ( XVI e- 1821)\nJamajka ( XVI e -1655)\nMexiko (+ Kalifornie , Nové Mexiko , Texas, Arizona, Colorado, Utah a Nevada ) (1521-1821) (viz Nové Španělsko )\nLouisiana (+ Great Plains ) (1763-1800)\nGuatemala ( XVI e- 1821)\nPanama ( XVI e -1819)\nv Asii a Oceánii\nCaroline Islands ( Mikronésie ) (1886-1899)\nMariany (Mikronésie) (1886-1899)\nKanárské ostrovy (od 1479)\nCeuta (od roku 1580)\nMelilla (od 1497)\nŠpanělské Maroko ( Rif ) (1912-1956)\nOran (alžírská enkláva) (1509-1708, 1732-1792)\nSidi Ifni (marocká enkláva) (1912-1969)\nŠpanělská Sahara ( Rio de Oro , Západní Sahara ) (1886-1975)\nRovníková Guinea (1778-1968)\nPředsedá severní Afriky do XVI th století ( Oran , Bougie , Bone , Bizerte , La Goulette )\n↑ Jiné jazyky mluvený byli portugalsky , Katalánština , Okcitánština , baskičtina , německy , francouzsky , holandsky , Aragonese , galicijský , Asturština , sicilský , neapolská , Lombard , Quechua , Nahuatl , Mayan , Tlaxcaltec , Mixtec , Zapotec , Guarani , Aimara , Tagalog , Chamorro , arabština a čínština .\n^ Fernández Álvarez, Manuel (1979). España y los españoles en los tiempos modernos (ve španělštině). University of Salamanca. p. 128.\n^ Gibson 1966, str. 91; Lockhart & Schwartz 1983, str. 19.\n↑ „ Španělsko profil “. BBC novinky. 14. října 2019.\n↑ „ Španělští Habsburkové | Západní civilizace “.\n^ Cropsey, Seth (29. srpna 2017). Slepota: Jak politické zanedbávání dusí americkou sílu a co s tím dělat . Encounter Books. ( ISBN 9781594039164 ) .\n↑ Page, Melvin Eugene; Sonnenburg, Penny M. (2003). Kolonialismus: mezinárodní, sociální, kulturní a politická encyklopedie. ABC-CLIO. p. 481. ( ISBN 9781576073353 ) . 5. října 2018. Brockey, Liam Matthew (2008). Portugalská koloniální města v raném novověku . Ashgate Publishing, Ltd. p. xv. ( ISBN 9780754663133 ) . 5. října 2018. Juang, Richard M.; Morrissette, Noelle (2008). Afrika a Amerika: kultura, politika a historie: multidisciplinární encyklopedie . ABC-CLIO. p. 894. ( ISBN 9781851094417 ) . Citováno 5. října 2018.\n↑ Phillips Jr., William D.; Rahn Phillips, Carla (2016). „Španělsko jako první globální říše“. Stručná historie Španělska . Cambridge: Cambridge University Press. str. 176–272. DOI : 10.1017 / CBO9781316271940.006 . ( ISBN 9781316271940 ) . Powell, Philip Wayne ([1991?]). Árbol de odio: layenda negra y sus consecuencias en las relaciones entre Estados Unidos y el mundo hispánico. Ediciones Iris de Paz. ( ISBN 9788440488855 ) . ( OCLC 55157841 )\n↑ „ Rozšíření “. pares.mcu.es. 4. prosince 2015.\n↑ „ Colonial Williamsburg “ na History.org (přístup k 6. červnu 2020 ) .\n^ Gibson 1966, str. 90–91.\n^ Tracy, James D. (1993). Rise of Merchant Empires: Long-Distance Trade in the Early Modern World, 1350–1750 . Cambridge University Press. p. 35. ( ISBN 978-0-521-45735-4 ) .\n↑ a b Lynch 1989, str. 21.\n↑ Schwaller, John F., „Patronato Real“ v Encyclopedia of Latin American History and Culture 1996, svazek 4, s. 323–324\n^ Mecham 1966, str. 4–6; Haring 1947, str. 181–182.\n^ Gibson 1966, str. 4\n^ Ruiz Martín 1996, s. 473\n^ Ruiz Martín 1996, s. 465.\n^ Elliott 1977, str. 270.\n↑ Raminelli, Ronald (25.června 2019), "Význam barev a závod v portugalském Americe, 1640-1750", Oxford Research Encyclopedia of Latin American History , Oxford University Press, DOI : 10,1093 / acrefore / 9780199366439.013.725 , ( ISBN 9780199366439 )\n↑ Barbieri, Pierpaolo. Hitlerovo stínové impérium: nacistická ekonomika a španělská občanská válka . ( ISBN 9780674426238 ) . ( OCLC 908146064 ) .\n^ Gibson 1964.\n^ Spalding, Karen (listopad 1973). „Kurakas and Commerce: A Chapter in the Evolution of Andean Society“. Hispánský americký historický přehled. 53 (4): 581-599.\n↑ Burkholder, Mark A. „Council of the Indies“ v Encyclopedia of Latin American History and Culture 1996, sv. 2, s. 293\n^ Lynch 1989, str. 10–11.\n^ Elliott 1989, str. 24-25.\n↑ Lynch, John. „Španělská americká nezávislost“ ve 2. vydání encyklopedie Cambridge v Latinské Americe a Karibiku . New York: Cambridge University Press 1992, str. 218.\n^ Bethany, Aram (2006). „Španělští panovníci“. Iberia a Amerika: kultura, politika a historie . Santa Barbara: ABC Clio. p. 725\n^ Dutra, Francis A. „Portugalská říše“ v Encyklopedii latinskoamerických dějin a kultury 1996, sv. 4, s. 451\n↑ a a b Burkholder, Mark A. „Spanish Empire“ v Encyclopedia of Latin American History and Culture 1996, sv. 5, s. 167\n↑ Edwards 2000, s. 282–88.\n↑ Edwards 2000, str. 248.\n^ Castañeda Delgado, Paulino (1996). „La Santa Sede ante las empresas marítimas ibéricas“ (PDF). La Teocracia Pontifical en las controversias sobre el Nuevo Mundo . Universidad Autónoma de México. ( ISBN 978-968-36-5153-2 ) . Archivovány z původního (PDF) 27. září 2011.\n^ Hernando del Pulgar (1943), Crónica de los Reyes Católicos , roč. I (ve španělštině), Madrid, str. 278–279.\n^ Jaime Cortesão (1990), Os Descobrimentos Portugueses , sv. III (v portugalštině), Imprensa Nacional-Casa da Moeda, s. 1 551 , ( ISBN 9722704222 )\n↑ ... V srpnu vévoda obklíčil Ceutu [Město bylo obléháno Maury a kastilskou armádou vedenou vévodou z Mediny Sidónie] a dobylo celé město kromě citadely, ale s příchodem Aphonse V. stejná flotila, která ho zavedla do Francie, raději opustil místo. Následkem toho byl konec pokusu kolonizovat Gibraltar konvertity z judaismu ... který autorizoval D. Enrique de Guzmán v roce 1474, protože je vinil z katastrofy . Viz Ladero Quesada, Miguel Ángel (2000), „ Portugueses en la frontera de Granada “ v En la España Medieval , sv. 23 (ve španělštině), s. 98, ( ISSN 0214-3038 ) .\n↑ Ceuta ovládaná Kastiliány by jistě přinutila část práva dobýt království Fez (Maroko) mezi Portugalskem a Kastilií místo portugalského monopolu uznaného Alcáçovaskou smlouvou. Viz Coca Castañer (2004), „ El papel de Granada en las relaciones castellano-portuguesas (1369–1492) “, in Espacio, tiempo y forma (ve španělštině), Serie III, Historia Medieval, svazek 17, str. 350: ... To léto D. Enrique de Guzmán překročil úžinu s pěti tisíci muži, aby dobyl Ceutu, přičemž se mu při první ráně podařilo obsadit část městské oblasti, ale s vědomím, že portugalský král přichází s posilami do obleženého [Portugalsky], rozhodl se stáhnout ...\n↑ Kastilská flotila zaútočila na záliv Praia na ostrově Terceira , ale přistávací síly byly portugalským protiútokem zdecimovány, protože veslaři zpanikařili a uprchli s čluny. Viz kronikář Frutuoso, Gaspar (1963) - Saudades da Terra (v portugalštině), Edição do Instituto Cultural de Ponta Delgada, svazek 6, kapitola I, s. 10. Viz také Cordeiro, António (1717) - Historia Insulana (v portugalštině), kniha VI, kapitola VI, s. 10. 257\n↑ K tomuto útoku došlo během války o kastilské dědictví. Viz Leite, José Guilherme Reis - Inventário do Património Imóvel dos Açores Breve esboço sobre a História da Praia (v portugalštině).\n↑ a a b Henri Wesseling, Evropská koloniální říše. 1815-1919, Folio, 2009\nThomas Calvo, Pyrenejská Amerika od roku 1570 do roku 1910 , Paříž, Nathan, 1994 , 359 s.\nPierre Chaunu , Dobývání a využívání nových světů , Paříž, PUF, kol. "New Clio", 1969 ( dotisk 1995), 456 s. ( ISBN 978-2-13-047325-1 )\nDějiny Latinské Ameriky , Paříž, PUF, kol. "Co já vím? ", 1967 ( dotisk 2003), 128 s. ( ISBN 978-2-13-053637-6 )\nAmerika a Amerika , Paříž, Armand Colin, 1964\nEvropská expanze XIII th na XV -tého století , Paříž, PUF, 1969 , 396 s.\nes) John Elliot, El viejo mundo y el nuevo, 1492-1650 , Madrid, Alianza, 1994 , 171 s. ( ISBN 978-84-206-3553-8 )\nBernard Lavallé , španělská Amerika: od Columbuse po Bolívar , Paříž, Belin, 1993 , 319 s. ( ISBN 978-2-7011-1406-4 )\nGregorio Salinero, Říše Karla V. , Paříž, Elipsy, 2006 , 360 s. ( ISBN 978-2-7298-2608-6 )\nBernard Vincent, 1492, obdivuhodný rok , Paříž, Aubier Montaigne, 1991 , 225 s. ( ISBN 978-2-7007-2234-5 )\nRené Pélissier, portugalština a španělština v „Oceánii“: Dvě říše: hranice a kontrasty, vydání Pélissier, Montamets, 78630 Orgeval (Francie), 2010\n(en) René Pélissier , Spanish Africa: Spanish Africa. Studie o konci říše, vydání Pélissier, F-78630 Orgeval, Francie 2005 , Orgeval, Pélissier, 2005 , 222 s. ( ISBN 978-2-902804-12-2 a 2-902804-12-1 )\nRené Pélissier, Don Quijote v Africe. Cesty na konci Španělského impéria, vydání Pélissier, Montamets, 78630 Orgeval (Francie), 1992\nPierre Chaunu, Filipíny a Tichý oceán Iberianů, Paříž, SEVPEN, 2 svazky, 1960-1966.\nRainer F. Buschmann, Edward R. Slack Jr, James B. Tueller, Navigating the Spanihs Lake: The Pacific in the Iberian World, 1521-1898. Editions: Perspectives on the Global Past. Univ of Hawaii Pr (31. května 2014). ( ISBN 978-0824838249 )\nBartolomé Bennassar : „ Cortés. Dobyvatel nemožného “, Paříž, 2001. (velmi vtipné, ale ne vždy vědecké)\nJohn Hemming: „ Dobytí Inků “, Stock, Paříž, 1971.\nSiegfried Huber: „ Báječný objev Říše Inků. Dobrodružství Pizarra a jeho bratrů rekonstruovaných z původních dokumentů. 1490-1548 “, Pygmalion, Paříž, 1978.\nGiuliano Gliozzi : „ Adam a nový svět. Zrození antropologie jako koloniální ideologie: od biblických rodokmenů po rasové teorie (1500 - 1700) “. (mimořádně podnětná kniha)\nAlain Milhou: „Mesianismus Kryštofa Kolumba: hispánská tradice, židovská tradice a joachimitská tradice? ". V Christopher Columbus and the Discovery of America , Aix-en-Provence, 1994.\nNathan Wachtel: „ Vize poražených. Indiáni v Peru před dobytím Španělska “, Gallimard, Paříž, 1971. (Jedna z mála knih, která podává obraz dobytí Ameriky, jaký viděli Indiáni)\nO indické společnosti\nChevalier JL, Colin M., Thomson A.: „ Barbaři a divoši. Obrazy a reflexe v západní kultuře “, Proceedings of the Caen coloquium, únor 1993, Paříž, 1994.\nThomas Gomez: „ Zadní část Eldorada “, Toulouse, 1984.\nBernard Grunberg: „ Apoštolská inkvizice v Mexiku. Historie instituce a její dopad na koloniální společnost (1521-1571) “, Paříž, 1998.\nSerge Grunzinski: „ Kolonizace představivosti. Domorodé společnosti a westernizace Spanish Mexiku ,“ XVI th - XVIII th století, Paříž, 1988.\nPaul Hosotte: „ Aztécké impérium. Vojenský imperialismus a státní terorismus “, Paříž, 2001.\nNa ty, kteří bojovali za indické věci\nMarcel Bataillon: „ Studies on Bartolomé de las Casas “, Paříž, 1965.\nPierre Chaunu : „ Černá anti-hispánská legenda “, Revue de Psychologie des Peuples , Caen, 1964.\nJean Dumont : „ Skutečná kontroverze Valladolidu “, Paříž, 1995.\nDussel ED: „ Hispanoameričtí biskupové, evangelizátoři a obránci Indů (1504–1620) “, Paříž, disertační práce na Sorbonně , 1966.\nPierre Chaunu : „ Sevilla a Atlantik “, SEPVEN, 12 vol. Paříž, 1955-59. (Klasika)\nAntonio Garcia Baquero: „ La Carrera de Indias: Suma de la Contratacion y oceano de negocios “, Sevilla, 1992, přeložil do francouzštiny Bartolomé Bennassar : „ La carrera de Indias. Historie Hispano-americká obchodní bilance ( XVI th - XVIII -tého století) , „Desjonquères, Paris, 1993.\nEarl Hamilton: „ Americký poklad a cenová revoluce ve Španělsku “, 1501-1650, Cambridge, 1934. (Klasika, ale sporná)\nMichel Morineau : „ Incroyables gazettes et fabuleux métal “, Paříž, 1985. (podnětná kniha, která hodnotí hospodářskou historii španělské Ameriky)\nGregorio Salinero : „ Město mezi dvěma světy “, Casa de Velazquez, Madrid, 2006.\nAlfred Colling , Podivuhodná historie burzy , 1949 .\nŠpanělská západní Indie\nKolonie · koloniální říše · kolonie · antikolonialismus\nKolonialismus · vnitřní kolonialismus · Kolonizace · Dekolonizace · Neokolonialismus · Studie postkoloniální\nVe starověku · Německo · Belgie · Kuronsko · Dánsko · Španělsko · Spojené státy ( Manifest Destiny ) · Francie ( francouzská koloniální ideologie ) · Itálie · Japonsko · Norsko · Nizozemsko (Spojené provincie) ( Holandský komplex ) · Portugalsko · Velká Británie ( Anglie · Skotsko ) · Rusko · Švédsko\nEvropská kolonizace Ameriky · Sdílení Afriky · Imperialismus Západní Asie · územní nároky v Antarktidě\nMístokráli z Nového Španělska\nCharles I st (1535-1564)\nFilip II. (1566-1603)\nGastón de Peralta · Martín Enríquez de Almanza · Lorenzo Suárez de Mendoza · Pedro Moya de Contreras · Álvaro Manrique de Zúñiga · Luis de Velasco y Castilla ( 1 st time out of 2) · Gaspar de Zúñiga y Acevedo\nFilip III. (1603-1621)\nJuan de Mendoza y Luna · Luis de Velasco y Castilla ( 2 nd time out of 2) · Fray García Guerra · Diego Fernández de Córdoba\nFilip IV. (1621-1673)\nDiego Carrillo de Mendoza · Rodrigo Pacheco · Díez de Armendáriz Lope · Diego López Pacheco · Juan de Palafox y Mendoza · García Sarmiento de Sotomayor · Marcos de Torres y Rueda · Luis Enríquez de Guzmán · Francisco Fernández de la Cueva Enríquez · Juan Leyva de la Cerda · Diego Osorio de Escobar y Llamas · Antonio Sebastián de Toledo\nKarel II. (1673-1701)\nPedro Nuño Colón · Payo Enríquez de Rivera · Tomás de la Cerda · Melchor Portocarrero · Gaspar de la Cerda · Juan Ortega y Montañés ( 1 st time out of 2) · José Sarmiento y Valladares\nJuan Ortega y Montañés ( 2 e krát po 2) · Francisco Fernández de la Cueva · Fernando de Alencastre · Baltasar de Zúñiga · Juan Acuña · Juan Antonio Vizarrón tam Eguiarreta · Pedro de Castro · Pedro Cebrián\nJuan Francisco de Guemes y Horcasitas · Agustín de Ahumada\nKarel IV. (1789-1809)\nFerdinand VII. (1809-1821)\nFrancisco Javier de Lizana y Beaumont · Francisco Javier Venegas · Félix María Calleja del Rey · Juan José Ruiz de Apodaca y Eliza · Francisco Novella Azabal Pérez y Sicardo (prozatímní) · Juan O'Donojú y O'Rian\nIndie ( Kuba , Portoriko , Santo Domingo , Santiago )\nNovinky - Filipíny\nSanta Fe v Bogotě\nCordoba del Tucumán\nŠpanělská západní Afrika\nViz též: Seznam bývalých španělských kolonií nebo území\nMexická válka za nezávislost\nVálky za nezávislost v Jižní Americe\nKubánská válka za nezávislost\nKolumbijská válka za nezávislost\nVenezuelská válka za nezávislost\nSeznam bitev z válek za nezávislost španělské Ameriky\nŠpanělské znovudobytí Nové Granady\nPravěk Pyrenejského poloostrova\nIslámská civilizace v Al-Andalus\nKrize španělského středověku\nMonarchie a říše\nŠpanělská katolická monarchie\nCortes of Cadiz\nVláda Isabelly II\nRevoluce roku 1868\nI re republika\nDiktatura Primo de Rivera\nII e republika\nHlavy španělské vlády\nNový portál Španělska\nPortál koloniálního světa\nThis page is based on the copyrighted Wikipedia article "Empire_espagnol" (Authors); it is used under the Creative Commons Attribution-ShareAlike 3.0 Unported License. You may redistribute it, verbatim or modified, providing that you comply with the terms of the CC-BY-SA.