Hvad skete der med de franske soldater, der blev evakueret i Dunkerque og andre steder i 1940? - Information\nHvad skete der med de franske soldater, der blev evakueret i Dunkerque og andre steder i 1940?\nHvor mange af dem kæmpede videre i de frie franske styrker, og hvor mange af dem hjemsendte simpelthen tilbage til Frankrig?\nDe fleste af dem blev sendt tilbage til Frankrig inden for en uge. Slaget om Frankrig var ikke helt slut, og evakuerne fra Dunkerque var stadig fransk militær.\nDe fleste franske evakuerede fra Dunkerque havde valgt at blive vendt tilbage til kampen; de britiske tropper var gået hjem for at blive udstyret igen.\n- Williams, Andrew. Frankrig, Storbritannien og USA i det tyvende århundrede 1900-1940: En ny vurdering. Palgrave Macmillan, 2014.\nHvis der er lidt opmærksomhed på det store antal franskmænd, der er udvundet fra Dunkerque, er der endnu mindre, at de fleste var tilbage i deres eget land på under en uge.\n- Alexander, Martin. "Dunkerque i militære operationer, myter og erindringer." Storbritannien og Frankrig i to verdenskrige: Sandhed, myte og hukommelse. Ed. Robert Tombs og Emile Chabal. A&C Black, 2013.\nSet i bakspejlet var dette et massivt potentielt tab for det begyndende Free France.\nMere end 100.000 evakuerede franske tropper blev flyttet til lejre i forskellige dele af det sydvestlige England, hvor de midlertidigt blev indlogeret, inden de blev hjemsendt. Britiske skibe færgede franske tropper til Brest, Cherbourg og andre havne i Normandiet og Bretagne, selvom kun omkring halvdelen af de hjemsendte tropper blev indsat mod tyskerne før Frankrigs overgivelse. For mange franske soldater repræsenterede evakueringen i Dunkerque kun et par ugers forsinkelse, inden de blev dræbt eller taget til fange af den tyske hær efter deres tilbagevenden til Frankrig. Af de franske soldater, der blev evakueret fra Frankrig i juni 1940, sluttede omkring 3.000 sig til Charles de Gaulles frie franske hær i Storbritannien. Mindst et skib, der hjemsendte de franske soldater til Frankrig, blev sænket af tyskerne med stort tab af mennesker.\nMirakel i Dunkerque\nAllerede før den belgiske kapitulation havde den britiske regering besluttet at iværksætte Operation Dynamo, evakueringen af BEF til søs fra Dunkerque. Admiraliteten havde indsamlet alle slags små fartøjer for at hjælpe med at bringe tropperne væk, og tilbagetrækningen til kysten blev nu et løb om at tage ombord, inden de tyske tang blev lukket. Adm. Bertram Ramsay havde den overordnede kommando over operationen, og han pålagde kaptajn William Tennant taktisk tilsyn med evakueringen. Tennant, der blev udpeget som "strandmester", ankom til Dunkerque den 27. maj for at opdage, at Luftwaffe -razziaer havde slået havnefaciliteterne ud. Hurtigt fastslog, at løftning af tropper direkte fra strandene ville være for tidskrævende, vendte han opmærksomheden mod bølgebryderne ved havneindgangen. Den vestlige bølgebryder viste sig at være uegnet til hans formål, men den østlige bølgebryder var omkring 1,400 km lang, toppet med en strandpromenade og bred nok til, at en soldatsøjle kunne krydse den fire aarst. Tennant dirigerede hovedparten af evakueringsindsatsen til den østlige bølgebryder, og omkring 200.000 tropper var i stand til at bruge den som en ersatz dock til at komme ombord på redningsskibe. De resterende allierede styrker måtte tages direkte af strandene, hvilket gjorde evakueringen til en langsom og vanskelig proces, der strakte sig fra den 26. maj til den 4. juni. Klokken 22.50 den 2. juni sendte Tennant Ramsay på Operation Dynamo's Dover -kommandopost med triumferende besked "BEF evakueret." Tennant og britiske I -korps øverstkommanderende general Harold Alexander turnerede derefter på stranden og havneområdet i en motorlancering og råbte med en megafon for at sikre, at ingen BEF -evakuerede var gået glip af. I sidste ende blev omkring 198.000 britiske tropper taget væk, samt 140.000 allierede tropper, hovedsageligt franske, selvom det meste af udstyret måtte efterlades.\nRapportering for 1941 Britannica Årets bog, skrev den pensionerede amerikanske hærofficer George Fielding Eliot,\nIngen rent militær undersøgelse af de vigtigste aspekter af krigen kunne gøre retfærdighed over evnen og heroismen ved evakueringen fra Dunkerque. Det er kun tilstrækkeligt at sige, at medlemmer af den britiske kejserlige generalstab, da den begyndte, tvivlede på, at 25% af B.E.F. kunne reddes. Da den var færdig, havde omkring 330.000 franske og britiske tropper sammen med nogle belgiske og hollandske styrker, der nægtede at overgive, nået tilflugtssted i England.\n... En af historiens mest brogede flåder - skibe, transporter, købmænd, fiskerbåde, lystfartøjer - tog mænd afsted fra de meget få havne tilbage, fra de åbne strande selv, for tyske luftangreb havde praktisk talt ødelagt de fleste havneanlæg.\nDet kongelige luftvåben, herunder fly fra storbystyrken i England, mødte og hævdede i det mindste midlertidig luftoverlegenhed over de enorme tyske luftvåben, og den kongelige flåde stod med vov og præcision bistået af modige franske flådefartøjer tæt på kysten og dækkede ikke kun evakueringen, men tog tusinder af mænd i overbelastede destroyere og andre små fartøjer.\nEvakueringen kunne ikke have været opnået, men for luftdækslet fra jagerfly fra den engelske kyst, søfartøjets ukuelige indsats og troppernes gode disciplin. Det var imidlertid Adolf Hitler, der gjorde mest for at gøre deres flugt mulig. Tyske panzergrupper havde nået og krydset kanalforsvarslinjen tæt på Dunkerque allerede den 23. maj, da hovedparten af BEF stadig var langt væk fra havnen, men de blev stoppet af Hitlers ordre den 24. maj og trak faktisk tilbage til kanal linje ligesom Guderian forventede at køre ind i Dunkerque.\nDenne "mirakuløse" intervention, der bragte frelse for briterne, blev forårsaget af flere faktorer. De tyske generaler Kleist og Günther von Kluge bidrog til det ved at udtrykke angst for den britiske tankangreb ved Arras og ved at overvurdere dens omfang. General Gerd von Rundstedt bidrog ved at imponere på Hitler behovet for at bevare de pansrede divisioner til den næste fase af offensiven. Luftwaffe -kommandør Hermann Göring bidrog med at insistere på, at hans luftstyrker kunne levere statskup i Dunkerque og forhindre enhver flugt til søs. Hitler selv var stærkt påvirket af hans erindringer om sumpede Flandern i første verdenskrig og blev dermed unødigt bange for, at hans kampvogne ville komme i klemme, hvis de kørte længere mod nord. Nogle af hans generaler, der talte med ham, følte imidlertid, at hans standsningskendelse også var et resultat af en tro på, at Storbritannien ville være mere villig til at slutte fred, hvis dets stolthed ikke blev såret ved at se sin hær overgive.\nTre dage gik, før Walther von Brauchitsch, den tyske hærs øverstkommanderende, overtalte Hitler til at trække sit veto tilbage og lade pansrede styrker komme videre. De mødte nu imidlertid stærkere modstand, og næsten øjeblikkeligt stoppede Hitler dem igen og beordrede dem til at flytte sydpå inden angreb på Somme-Aisne-linjen. Reichenaus hær fulgte, og efterlod general Georg von Küchlers attende hær for at stille norden, hvor mere end 1.000.000 fanger var blevet taget i de tre ugers kampagne til en pris af 60.000 tyske tab.\nHvad skete der i slaget ved Dunkerque?\nDunkerque evakuering, (1940) i Verden Krig II, evakueringen af den britiske ekspeditionsstyrke (BEF) og andre allierede tropper fra den franske havn i Dunkerque (Dunkerque) til England. Da det sluttede på 4. juni var omkring 198.000 britiske og 140.000 franske og belgiske tropper blevet reddet.\nMan kan også spørge, hvad der skete efter slaget ved Dunkerque? Frankrig overgiver sig Fra dagen for den tyske invasion den 10. maj gennem evakuering af Dunkerque, Frankrig havde mistet 24 infanteridivisioner, heraf seks af syv motoriserede divisioner. Briterne havde trukket alle undtagen to divisioner syd for Dunkerque, og den belgiske hær havde overgivet sig.\nHvem vandt på denne måde slaget ved Dunkerque?\nBEF mistede 68.000 soldater (død, såret, savnet eller fanget) fra 10. maj til våbenhvilen med Frankrig den 22. juni. 3.500 britiske var dræbt og 13.053 sårede. Alt det tunge udstyr måtte opgives.\nEvakueringen i Dunkerque var ikke mindre end et mirakel for de allierede styrker. Den britiske presse præsenterede evakueringen som en 'katastrofe forvandlet til triumf'. I alt landede 338.226 tropper fra Dunkerque.\nMen det kunne ikke skjule det faktum, at briterne havde lidt et frygteligt nederlag, BEF var blevet reddet, men måtte efterlade alt artilleri, kampvogne, udstyr, tunge maskiner og transport.\nOg vi kan ikke ignorere, at 50.000 britiske soldater ikke var i stand til at flygte, hvoraf 11.000 blev dræbt, og resten blev gjort til krigsfanger.\nTyskerne marcherede ind i Paris den 14. juni, og Frankrig overgav sig 8 dage senere. 100.000 franske tropper evakuerede fra Dunkerque og blev flyttet i forskellige dele af Sydengland og blev midlertidigt indgivet, inden de blev hjemsendt.\nDen 5. juni 1940 erklærede Hitler, 'Dunkerque er faldet, 40.000 franske og engelske tropper er alt, hvad der er tilbage af de tidligere store hære. Umålbare kvaliteter af materiale er blevet fanget. Det største slag i verdens historie er slut.\nI september 1939, efter at Nazi-Tyskland invaderede Polen, sendte Det Forenede Kongerige den britiske ekspeditionsstyrke (BEF) for at hjælpe med forsvaret af Frankrig og landede ved Cherbourg, Nantes og Saint-Nazaire. I maj 1940 bestod styrken af ti divisioner i tre korps under kommando af general John Vereker, 6. viscount Gort.   Arbejde med BEF var den belgiske hær og den franske første, syvende og niende hær. \nI løbet af 1930'erne havde franskmændene konstrueret Maginot Line, en række befæstninger langs deres grænse med Tyskland. Denne linje var designet til at afskrække en tysk invasion over den fransk-tyske grænse og føre et angreb ind i Belgien, som derefter kunne mødes af de bedste divisioner i den franske hær. Enhver fremtidig krig ville således finde sted uden for fransk territorium og undgå en gentagelse af Første Verdenskrig.   Området umiddelbart nord for Maginotbanen var dækket af den stærkt skovklædte Ardenner -region,  som den franske general Philippe Pétain erklærede for at være "uigennemtrængelig", så længe der blev taget "særlige bestemmelser". Han troede på, at enhver fjendtlig styrke, der stammer fra skoven, ville være sårbar over for et tangangreb og ødelagt. Den franske øverstkommanderende, Maurice Gamelin, mente også, at området var af en begrænset trussel og bemærkede, at det "aldrig favoriserede store operationer".  Med dette i tankerne blev området efterladt let forsvaret. \nDen oprindelige plan for den tyske invasion af Frankrig opfordrede til et omringningsangreb gennem Holland og Belgien for at undgå Maginot Line.  Erich von Manstein, daværende stabschef for den tyske hærgruppe A, udarbejdede omridset af en anden plan og forelagde den for OKH (tyske overkommando) via sin overordnede, Generaloberst Gerd von Rundstedt.   Mansteins plan foreslog, at panserdivisioner skulle angribe gennem Ardennerne, derefter etablere brohoveder på Meuse -floden og hurtigt køre til Den Engelske Kanal. Tyskerne ville dermed afskære de allierede hære i Belgien. Denne del af planen blev senere kendt som Sichelschnitt ("seglskæring").   Adolf Hitler godkendte en modificeret version af Mansteins ideer, i dag kendt som Manstein -planen, efter et møde med ham den 17. februar. \nDen 10. maj invaderede Tyskland Belgien og Holland.  Hærgruppe B, under Generaloberst Fedor von Bock, angreb ind i Belgien, mens de tre panserkorps fra hærgruppe A under Rundstedt svingede rundt mod syd og kørte mod Kanalen.  BEF avancerede fra den belgiske grænse til positioner langs floden Dyle i Belgien, hvor de kæmpede elementer fra hærgruppe B med start den 10. maj.   De blev beordret til at begynde en kamp tilbagetrækning til Scheldt -floden den 14. maj, da de belgiske og franske positioner på deres flanker undlod at holde.  Under et besøg i Paris den 17. maj blev premierminister Winston Churchill forbløffet over at høre fra Gamelin, at franskmændene havde forpligtet alle deres tropper til de igangværende engagementer og ikke havde nogen strategiske reserver.  Den 19. maj mødtes Gort med den franske general Gaston Billotte, chef for den franske første hær og overordnede koordinator for de allierede styrker. Billotte afslørede, at franskmændene ikke havde nogen tropper mellem tyskerne og havet. Gort så straks, at evakuering over kanalen var den bedste fremgangsmåde, og begyndte at planlægge en tilbagetrækning til Dunkerque, det nærmeste sted med gode havnefaciliteter.  Omgivet af marsk pralede Dunkerque med gamle befæstninger og den længste sandstrand i Europa, hvor store grupper kunne samles.  Den 20. maj begyndte admiralitetet på Churchills forslag at sørge for, at alle tilgængelige små skibe blev gjort klar til at gå videre til Frankrig.  Efter fortsatte engagementer og et mislykket allieret forsøg den 21. maj i Arras med at skære igennem den tyske spydspids,  blev BEF fanget sammen med resterne af de belgiske styrker og de tre franske hære i et område langs kysten i det nordlige Frankrig og Belgien.  \nUden at informere franskmændene begyndte briterne at planlægge den 20. maj for Operation Dynamo, evakueringen af BEF.   Denne planlægning blev ledet af viceadmiral Bertram Ramsay på flådens hovedkvarter under Dover Castle, hvorfra han orienterede Churchill, mens den var i gang.  Skibe begyndte at samles ved Dover til evakueringen.  Den 20. maj sendte BEF brigadegeneral Gerald Whitfield til Dunkerque for at begynde at evakuere unødvendigt personale. Overvældet over det, han senere beskrev som "en noget alarmerende bevægelse mod Dunkerque af både officerer og mænd", på grund af mangel på mad og vand, måtte han sende mange med uden grundigt at kontrollere deres legitimationsoplysninger. Selv betjente beordrede at blive tilbage for at hjælpe evakueringen forsvandt på bådene. \nDen 22. maj beordrede Churchill BEF til at angribe mod syd i koordinering med den franske første hær under general Georges Blanchard for at genoprette forbindelse til resten af de franske styrker.  Denne foreslåede handling blev kaldt Weygand -planen efter general Maxime Weygand, udnævnt til øverstkommanderende efter Gamelins afskedigelse den 18. maj.  Den 25. maj måtte Gort opgive ethvert håb om at nå dette mål og trak sig på eget initiativ sammen med Blanchards styrker bag Lys -kanalen, en del af et kanalsystem, der nåede havet ved Gravelines.  Sluseporte var allerede blevet åbnet langs hele kanalen for at oversvømme systemet og skabe en barriere (kanalbanen) mod det tyske fremrykning. \nSlaget ved Dunkerque Rediger\nDen 24. maj havde tyskerne erobret havnen i Boulogne og omgivet Calais.  Ingeniørerne i 2. panserdivision under Generalmajor Rudolf Veiel byggede fem broer over Canal Line, og kun en britisk bataljon spærrede vejen til Dunkerque.  Den 23. maj efter forslag fra fjerde hærchef Generalfeldmarschall Günther von Kluge, Rundstedt havde beordret panserenhederne til at standse, bekymret over sårbarheden af hans flanker og spørgsmålet om levering til sine fremadgående tropper.     Han var også bekymret over, at den sumpede grund omkring Dunkerque ville vise sig at være uegnet til tanke, og han ønskede at bevare dem til senere operationer (i nogle enheder var tanktab 30–50 procent) .   Hitler var også betænkelig, og ved et besøg i Army Group A hovedkvarter den 24. maj godkendte han ordren.  \nLuftmarskal Hermann Göring opfordrede Hitler til at lade Luftwaffe (hjulpet af hærgruppe B ) afslutter briterne til generation af Franz Franz Halder, der bemærkede i sin dagbog, at Luftwaffe var afhængig af vejret, og flybesætninger var slidte efter to ugers kamp.  Rundstedt udstedte en anden ordre, som blev sendt ukodet. Det blev afhentet af Royal Air Force (RAF) Y service intelligence-netværk kl. 12:42: "Efter ordre fra Fuhrer-angrebet nordvest for Arras skal begrænses til den generelle linje Lens – Bethune – Aire – St Omer. –Rejser. Kanalen krydses ikke. "   Senere samme dag udstedte Hitler direktiv 13, der opfordrede til Luftwaffe at besejre de fangede allierede styrker og stoppe deres flugt.  Kl. 15:30 den 26. maj beordrede Hitler pansergrupperne til at fortsætte deres fremrykning, men de fleste enheder tog yderligere 16 timer at angribe.  Forsinkelsen gav de allierede tid til at forberede forsvar, der var afgørende for evakueringen, og forhindrede tyskerne i at stoppe det allieredes tilbagetog fra Lille. \nStandsordren har været genstand for megen diskussion af historikere.   Guderian betragtede den manglende bestilling af et rettidig angreb på Dunkerque som en af de store tyske fejl på Vestfronten.  Rundstedt kaldte det "et af krigens store vendepunkter",  og Manstein beskrev det som "en af Hitlers mest kritiske fejl".  B. H. Liddell Hart interviewede mange af generalerne efter krigen og sammensatte et billede af Hitlers strategiske tankegang om sagen. Hitler mente, at når Storbritanniens tropper forlod det kontinentale Europa, ville de aldrig vende tilbage.  [ side nødvendig ]\n26. – 27. Maj Rediger\nTilbagetrækningen blev foretaget midt i kaotiske forhold, hvor forladte køretøjer blokerede vejene og en flod af flygtninge på vej i den modsatte retning.   På grund af censur fra krigen og ønsket om at holde britisk moral, blev den fulde omfang af den katastrofale udvikling i Dunkerque ikke oprindeligt offentliggjort. En særlig gudstjeneste, hvor kong George VI deltog, blev afholdt i Westminster Abbey den 26. maj, som blev erklæret som en national bededag.   Ærkebiskoppen af Canterbury førte bønner "for vores soldater i frygtelig fare i Frankrig". Lignende bønner blev afholdt i synagoger og kirker i hele Storbritannien den dag, hvilket bekræftede offentligheden deres mistanke om troppernes desperate situation.  Lige før kl. 19:00 den 26. maj beordrede Churchill Dynamo til at begynde, da 28.000 mand allerede var afgået.  De indledende planer krævede inddrivelse af 45.000 mand fra BEF inden for to dage, på hvilket tidspunkt tyske tropper forventedes at blokere yderligere evakuering. Kun 25.000 mænd undslap i denne periode, heraf 7.669 den første dag.  \nDen 27. maj, evakueringens første hele dag, var en krydser, otte destroyere og 26 andre fartøjer aktive.  Admiralitetsofficerer kæmmede bådværfter i nærheden efter små fartøjer, der kunne færge personale fra strandene ud til større fartøjer i havnen, samt større fartøjer, der kunne læsse fra havnen. Et nødopkald blev udsendt for yderligere hjælp, og inden den 31. maj deltog næsten fire hundrede små fartøjer frivilligt og entusiastisk i indsatsen. \nSamme dag, den Luftwaffe stærkt bombet Dunkerque, både byen og havneanlæggene. Da vandforsyningen blev slået ud, kunne de resulterende brande ikke slukkes.  Anslået tusind civile blev dræbt, en tredjedel af den resterende befolkning i byen.  RAF eskadriller blev beordret til at levere luftoverlegenhed til Royal Navy under evakuering. Deres indsats skiftede til at dække Dunkerque og Den Engelske Kanal og beskytte evakueringsflåden.  Den Luftwaffe blev mødt af 16 eskadriller fra RAF, der påstod 38 drab den 27. maj, mens de mistede 14 fly.   Mange flere RAF -krigere pådrog sig skader og blev efterfølgende afskrevet. På tysk side, Kampfgeschwader 2 (KG 2) og KG 3 led de største tab. Tyske tab udgjorde 23 Dornier Do 17s. KG 1 og KG 4 bombede stranden og havnen, og KG 54 sank den 8.000 tons damper Aden. Junkers Ju 87 Stuka dykkerbombefly sænkede troppeskibet Cote d 'Azur. Det Luftwaffe engageret med 300 bombefly, der blev beskyttet af 550 jagerfly og angreb Dunkerque i tolv razziaer. De smed 15.000 højeksplosive og 30.000 brandbomber, ødelagde olietankene og ødelagde havnen.  nr. 11 gruppe RAF fløj 22 patruljer med 287 fly denne dag i formationer af op til 20 fly. \nI alt blev der fløjet over 3.500 sortier til støtte for Operation Dynamo.  RAF fortsatte med at påføre de tyske bombefly en stor vejafgift i løbet af ugen. Soldater, der blev bombet og straffet, mens de ventede på transport, var for det meste uvidende om RAF's bestræbelser på at beskytte dem, da de fleste hundekampe fandt sted langt fra strandene. Som et resultat anklagede mange britiske soldater bittert flyverne for ikke at have gjort noget for at hjælpe, hvilket angiveligt førte til, at nogle hærstropper anklagede og fornærmede RAF -personale, når de vendte tilbage til England. \nDen 25. og 26. maj blev den Luftwaffe fokuserede deres opmærksomhed på allierede lommer, der holdt ud i Calais, Lille og Amiens, og angreb ikke Dunkerque.  Calais, indeholdt af BEF, overgav sig den 26. maj.  Rester af den franske første hær, omgivet af Lille, kæmpede mod syv tyske divisioner, flere af dem pansrede, indtil den 31. maj, hvor de resterende 35.000 soldater blev tvunget til at overgive sig efter at have løbet tør for mad og ammunition.   Tyskerne tildelte krigens hæder til forsvarerne for Lille i anerkendelse af deres tapperhed. \n28. maj - 4. juni Rediger\nDen belgiske hær overgav sig den 28. maj  og efterlod et stort hul øst for Dunkerque. Flere britiske divisioner blev hastet ind for at dække den side.  Den Luftwaffe fløj færre sortier over Dunkerque den 28. maj og skiftede deres opmærksomhed til de belgiske havne i Oostende og Nieuwpoort. Vejret over Dunkerque var ikke befordrende for dykning eller bombning på lavt niveau. RAF fløj 11 patruljer og 321 sortier og hævdede 23 ødelagt for tabet af 13 fly.  Den 28. maj ankom 17.804 soldater til britiske havne. \nDen 29. maj blev 47.310 britiske tropper reddet  som Luftwaffe Ju 87'erne krævede en stor vejafgift på forsendelsen. Den britiske destroyer HMS Granat blev sænket og den franske destroyer Mistral var lammet, mens hendes søsterskibe, hver fyldt med 500 mand, blev beskadiget af næsten uheld. Britiske destroyere Jaguar og Verity blev hårdt beskadiget, men undslap havnen. To trawlere gik i opløsning i angrebet. Senere blev passagerdamperen SS Fenella sank med 600 mand ombord på molen, men mændene kunne komme af. Paddestamperen HMS Crested Eagle led et direkte hit, brød i brand og sank med alvorlige tab. Raiderne ødelagde også de to skinnejede skibe, SS Lorina og SS Normannia.  Af de fem store tyske angreb blev kun to bestridt af RAF -krigere briterne mistede 16 krigere i ni patruljer. Tyske tab udgjorde 11 Ju 87'er ødelagt eller beskadiget. \nDen 30. maj modtog Churchill besked om, at alle britiske divisioner nu stod bag defensive linjer sammen med mere end halvdelen af den franske første hær.  På dette tidspunkt løb omkredsen langs en række kanaler cirka 11 km fra kysten, i sumpet land, der ikke er egnet til tanke.  Med havnerne i havnen, der blev gjort ubrugelige af tyske luftangreb, beordrede øverste søofficer kaptajn (senere admiral) William Tennant oprindeligt mænd til at blive evakueret fra strandene. Da dette viste sig at være for langsomt, omdirigerede han de evakuerede til to lange sten- og betonbølgebrydere, kaldet øst- og vestmole, samt strandene. Muldvarperne var ikke designet til at lægge til skibe, men på trods af dette blev størstedelen af de tropper, der blev reddet fra Dunkerque, taget af på denne måde.  Næsten 200.000 tropper tog på skibe fra østmuldvarpen (som strakte sig næsten en kilometer ud til havet) i løbet af den næste uge.   James Campbell Clouston, molemester på østmolen, organiserede og regulerede strømmen af mænd langs muldvarpen ind i de ventende skibe.  Endnu en gang holdt lave skyer Luftwaffe aktivitet til et minimum. Ni RAF -patruljer blev monteret, uden at der opstod nogen tysk formation.  Den følgende dag, den Luftwaffe sank en transport og beskadigede 12 andre for 17 tab, briterne hævdede 38 drab, hvilket er omstridt. RAF og Fleet Air Arm mistede 28 fly. \nAf de i alt 338.226 soldater var flere hundrede ubevæbnede indiske muldyrførere på løsrivelse fra Royal Indian Army Service Corps, der udgjorde fire af de seks enheder af Force K-6 transport. Cypriotiske muleter var også til stede. Tre enheder blev evakueret og en fanget.    Også til stede i Dunkerque var et lille antal franske senegalesiske soldater og marokkanere.  \nDen næste dag blev der taget yderligere 53.823 mand i kast,  inklusive de første franske soldater.  Lord Gort og 68.014 mænd blev evakueret den 31. maj,  efterlod generalmajor Harold Alexander under kommando over bagvagten.  Yderligere 64.429 allierede soldater forlod den 1. juni , før de stigende luftangreb forhindrede yderligere evakuering af dagslys.  Den britiske bagvagt på 4.000 mand forlod natten til 2. juni.  Yderligere 75.000 franske tropper blev hentet i løbet af nætterne den 2. - 4. juni,  , før operationen endelig sluttede. Resten af bagvagten, 40.000 franske tropper, overgav sig den 4. juni.  Churchill lagde vægt på i sin tale "Vi skal kæmpe på strandene" i huset den 4. juni, at evakueringen var blevet mulig gennem RAF's indsats. \nTre ruter blev tildelt evakueringsfartøjerne. Den korteste var Route Z, en afstand på 39 nautiske miles (72 km), men det indebar kramning af den franske kyst og dermed blev skibe, der brugte den, udsat for bombardement fra landbatterier, især i dagslys.   Rute X, selvom den var sikrest fra landbatterier, rejste gennem en særlig stærkt udvundet del af kanalen. Skibe på denne rute rejste 102 sømil nord for Dunkirk, fortsatte gennem Ruytingen -passet  og satte kursen mod North Goodwin Lightship, inden de tog mod syd omkring Goodwin Sands til Dover.   Ruten var sikrest mod overfladeangreb, men de nærliggende minefelter og sandbanker betød, at den ikke kunne bruges om natten.  Den længste af de tre var rute Y, en afstand på 87 sømil (161 km) ved hjælp af denne rute øgede sejltiden til fire timer, det dobbelte af den tid, der kræves for rute Z. Denne rute fulgte den franske kyst så langt som Bray-Dunes, drejede derefter mod nordøst, indtil de nåede Kwinte-bøjningen.  Her, efter at have foretaget en drejning på cirka 135 grader, sejlede skibene vestpå til North Goodwin Lightship og satte kursen mod syd omkring Goodwin Sands til Dover.   Skibe på rute Y var mest tilbøjelige til at blive angrebet af tyske overfladefartøjer, ubåde og Luftwaffe. \nDu vidste, at dette var chancen for at komme hjem, og du blev ved med at bede, vær så god Gud, lad os gå, få os ud, få os ud af dette rod tilbage til England. For at se det skib, der kom ind for at hente mig og min bror, var det et fantastisk syn. Vi så hundekampe i luften og håbede, at der ikke ville ske noget med os, og vi så en eller to frygtelige seværdigheder. Så sagde nogen, der er Dover, det var da vi så de hvide klipper, atmosfæren var fantastisk. Fra helvede til himlen var sådan følelsen, du følte at et mirakel var sket.\nRoyal Navy leverede luftfartøjskrysseren HMS Calcutta, 39 destroyere og mange andre håndværk. Merchant Navy leverede passagerfærger, hospitalsskibe og andre skibe. Storbritanniens belgiske, hollandske, canadiske,  polske,  og franske allierede leverede også skibe. Admiral Ramsay sørgede for, at der blev lavet omkring tusind eksemplarer af de krævede søkort, havde lagt bøjer rundt om Goodwin Sands og ned til Dunkerque og organiseret skibstrømmen.  Større skibe som destroyere var i stand til at bære omkring 900 mand pr. Tur. Soldaterne rejste mest på de øverste dæk af frygt for at blive fanget under, hvis skibet sank.  Efter tabet den 29. maj af 19 britiske og franske flådeskibe plus tre af de større rekvirerede fartøjer trak admiralitetet deres otte bedste destroyere tilbage til det fremtidige forsvar af landet. \nSmå skibe Rediger\nEn lang række små fartøjer fra hele det sydlige England blev presset i drift for at hjælpe med evakueringen i Dunkerque. De omfattede speedbåde, Themseskibe, bilfærger, lystbåde og mange andre typer små fartøjer.  Den mest nyttige viste sig at være motorbådene, der havde en rimelig god kapacitet og hastighed.  Nogle både blev rekvireret uden ejerens viden eller samtykke. Agenter i skibsfartsministeriet ledsaget af en søofficer søgte Themsen efter sandsynlige fartøjer, lod dem kontrollere sødygtighed og tog dem ned ad floden til Sheerness, hvor flådebesætninger skulle placeres ombord. På grund af personalemangel krydsede mange små fartøjer kanalen med civile besætninger. \nDet første af de "små skibe" ankom til Dunkerque den 28. maj.  De brede sandstrande betød, at store fartøjer ikke kunne komme nogen steder nær kysten, og selv små fartøjer måtte stoppe omkring 100 meter (91 m) fra vandlinjen og vente på, at soldaterne vade ud.  I mange tilfælde ville personale forlade deres båd, når de nåede et større skib, og efterfølgende evakuerede måtte vente på, at både skulle drive i land med tidevandet, før de kunne gøre brug af dem.  I de fleste områder på strandene stod soldater i kø med deres enheder og ventede tålmodigt på deres tur til at forlade. Men til tider måtte panikløse soldater advares under gevær, da de forsøgte at skynde sig til bådene uden for sving.  Ud over at færge ud på både, konstruerede soldater ved De Panne og Bray-Dunes improviserede anløbsbroer ved at køre rækker af forladte køretøjer ind på stranden ved lavvande, forankre dem med sandsække og forbinde dem med træbroer. \nTropper landede fra Dunkerque\n27. maj - 4. juni \nInden operationen var afsluttet, havde prognosen været dyster, hvor Churchill advarede underhuset den 28. maj om at forvente "hårdt og tungt budskab".  Efterfølgende omtalte Churchill resultatet som et mirakel, og den britiske presse fremlagde evakueringen som en "katastrofe vendt til triumf" så vellykket, at Churchill måtte minde landet i en tale til Underhuset den 4. juni om, at "vi skal være meget forsigtige med ikke at tildele denne befrielse attributterne til en sejr. Krig vinder ikke ved evakueringer."  Andrew Roberts kommenterer, at forvirringen omkring evakueringen i Dunkerque illustreres ved, at to af de bedste bøger om det kaldes Mærkeligt nederlag og Mærkelig sejr. \nTre britiske divisioner og et væld af logistik- og arbejdstropper blev afskåret syd for Somme af den tyske "race til havet". I slutningen af maj begyndte yderligere to divisioner at sende til Frankrig med håb om at etablere en anden BEF. Størstedelen af den 51. (Highland) Division blev tvunget til at overgive sig den 12. juni, men næsten 192.000 allieret personale, 144.000 af dem britiske, blev evakueret gennem forskellige franske havne fra 15. til 25. juni under kodenavnet Operation Ariel.  Resterende britiske styrker under den tiende hær som Norman Force trak sig tilbage mod Cherbourg.  Tyskerne marcherede ind i Paris den 14. juni, og Frankrig overgav sig otte dage senere. \nDe mere end 100.000 franske tropper, der blev evakueret fra Dunkerque, blev hurtigt og effektivt sendt til lejre i forskellige dele af det sydvestlige England, hvor de midlertidigt blev indkvarteret, inden de blev hjemsendt.  Britiske skibe færgede franske tropper til Brest, Cherbourg og andre havne i Normandiet og Bretagne, selvom kun omkring halvdelen af de hjemsendte tropper blev omplaceret mod tyskerne før Frankrigs overgivelse. For mange franske soldater repræsenterede evakueringen i Dunkerque kun et par ugers forsinkelse, inden de blev dræbt eller taget til fange af den tyske hær efter deres tilbagevenden til Frankrig.  Af de franske soldater, der blev evakueret fra Frankrig i juni 1940, sluttede omkring 3.000 sig til Charles de Gaulles frie franske hær i Storbritannien. \nI Frankrig førte den ensidige britiske beslutning om at evakuere gennem Dunkerque frem for modangreb mod syd, og Royal Navy's opfattelse af præference for evakuering af britiske styrker på franskmændenes bekostning, til en vis harme. Ifølge Churchill beordrede den franske admiral François Darlan oprindeligt, at de britiske styrker skulle have fortrinsret, men den 31. maj greb han ind på et møde i Paris for at beordre, at evakueringen skulle foregå på lige vilkår, og at briterne skulle danne bagvagten.  Faktisk var de 35.000 mænd, der endelig overgav sig efter at have dækket de sidste evakueringer, hovedsagelig franske soldater fra 2. let mekaniserede og 68. infanteridivision.   Deres modstand tillod evakueringsindsatsen at blive forlænget til 4. juni, på hvilken dato yderligere 26.175 franskmænd blev transporteret til England. \nEvakueringen blev præsenteret for den tyske offentlighed som en overvældende og afgørende tysk sejr. Den 5. juni 1940 udtalte Hitler: "Dunkerque er faldet! 40.000 franske og engelske tropper er alt, hvad der er tilbage af de tidligere store hære. Der er fanget umådelige mængder materiel. Det største slag i verdens historie er slut . " [a]  Oberkommando der Wehrmacht (den tyske hærs øverste kommando) annoncerede begivenheden som "det største udslettelseskamp nogensinde". \nHvad skete der virkelig i Dunkerque? Hvad filmen savnede\nEn kvart million tropper fra den britiske ekspeditionsstyrke blev sammen med omkring 140.000 franske og belgiske soldater evakueret sikkert fra strandene i Dunkerque, Frankrig mellem den 26. maj og den 4. juni 1940 i en af de største succesrige maritime evakueringer af fangede hære i militærhistorien.\nDe fleste andre maroonede hære ville sandsynligvis have overgivet sig eller været slagtet på stranden af de garvede tyske pansere.\nDen forbløffende vellykkede tilbagetrækning tillod Storbritannien at forblive aktivt i krigen og gav inspiration til endnu en kvart million fangede britiske og franske soldater til at flygte over kanalen i de næste tre uger.\nChurchill, på den pericleanske måde at blande opmuntring med realistisk forsigtighed, mindede det belejrede britiske folk om, at en sådan trodsvisning foregik en vellykket britisk modstand mod Hitler og mdash, samtidig med at de mindede dem om, at sejr aldrig vinder gennem tilbagetrækninger.\nDer er meget at sige til den aktuelle blockbuster -film Dunkerque , instrueret af Christopher Nolan. Kampens kinematografi er fremragende. Temaerne forvirring, paradoks, ironi og utilsigtede konsekvenser i krig er godt fanget gennem den for det meste visuelle dagslange odyssé af "Tommy" (Fionn Whitehead).\nI næsten konstant stilhed (dialogen er sparsom Dunkerque ), Synes Tommy at undslippe en katastrofe for kun at falde ind i en anden i sin Odysseus-lignende indsats for at komme over vandet til hjemmet.\nFilmen præsenterer også godt den trepartsartede britiske & mdashand franske og mdashresistance i Dunkirk, især de dødelige kampe over havet mellem britiske Spitfires og tyske Bf109 -krigere, Stuka dykkerbombefly og Heinkel He 111 mellemstore bombefly, der så chokerede tyskerne, der havde antaget, at angiveligt ringere britiske piloter og fly (med deres brændstofbekymringer) ville sikre Luftwaffe hurtig luftoverlegenhed.\nDer er en uhyggelig slagtning på og under havet, da krigsskibe fra Royal Navy og britiske civile håndværk kæmper for at redde titusinder af britiske og franske soldater, før de bliver sprængt i stykker af tyske subs og bombefly.\nVanvittigheden på strandene, i kontrast til den stive overlæbe afkølet i det britiske officerkorps, bevæger sig, selvom de tyske jordtropper omkring Dunkerque & mdashwho næsten aldrig ses eller høres på jorden og fremstår omklædt i filmen og klemmer langsomt den slagne britiske ekspeditionsstyrke ind i de sidste hektar helligdom.\nGenerelt tilbyder vestlig biograf til enhver tid historie og mdashas i modsætning til forstadspsykodramaer, rumgarn, zombier, tegneseriehelte, bilulykker eller onde virksomhedskonspirationer og mdashwe bør bifalde.\nDen britiske redningsflådes heltemod, professionalisme og mod hos RAF -piloter og den trodsige besejrede på Dunkerks strande giver genlyd gennem hele filmen. Det er en fin og passende ting for populærkulturen at huske en modig fortid på et tidspunkt, hvor millioner af indbyggere og borgere i Vesten og især i Storbritannien og USA & mdasheither er uvidende om deres egen historie eller afskriver den som et melodrama af undertrykkende "ismer" og "ologier".\nSer på Dunkerque skal også minde nutidige vestlige kritikere om, at Nazitysklands og dets eventuelle aksepartners sejr ville have afbrudt den frihed, materielle dus og sikkerhed, som en milliard mennesker nu tager for givet i Vesten.\nMen alt det sagt, en god film kunne let være blevet en fantastisk film. Militærhistorie, hvad enten den er skriftlig eller visuel, kræver en blanding af både strategisk og taktisk fortælling med førstehånds "face of battle" skildringer af dem, der gør det faktiske drab og dør. Dunkerque er god på sidstnævnte tæller, og fuldstændig ønsker på førstnævnte.\nSelv et kort to-minutters skud af en sidste konference mellem fangede britiske ekspeditionsstyrker, eller mellem stallede tyske panserkommandanter kun få kilometer væk, eller en samtale om stor strategi tilbage i London mellem Churchill og hans nye kabinet, eller endda nogle få sekunders ranting af Adolf Hitler til hans generalstab, kunne have formidlet, hvad der var på spil.\nOg bare fem minutter af den baggrundshistorie ville have gjort to timers kraftig modstand endnu mere bemærkelsesværdig.\nFakta er disse: Premierminister Neville Chamberlains sløvhed med den "falske krig" kollapsede den 10. maj 1940, da Wehrmacht fuldstændig overrasket sprængte gennem Ardenneskoven på en vej, der konventionelt blev anset for for hård til tunge køretøjer.\nI modsætning til i første verdenskrig, da allieredes modstand stoppede det overraskende tyske angreb og i fire år sikrede, at tyskerne aldrig ville komme meget mere end 70 miles ind i Frankrig, ville Hitlers angreb på Vesteuropa fra 1940 blive afsluttet på seks uger, og skæbnen af de europæiske demokratier forseglet inden for få dage efter invasionen.\nFaktisk stod den nyudnævnte premierminister Winston Churchill inden for få timer med katastrofale valg: enten hold flåden og flyvevåbnet engageret og hæren på fransk jord for at styrke den kollapsende franske moral og redde en base i Europa for eventuelle modoffensiver, eller træk dem alle ud af en tabt sag, og med held kan du muligvis redde Storbritannien fra Hitlers næste angrebsrunde.\nChurchill valgte at gamble og holdt britiske tropper engageret, så længe Frankrigs skæbne realistisk set var i balancen, men ikke længe nok til at miste hele hæren, og meget af flåden og luftvåbnet, der var så nødvendige for at stoppe Hitlers forestående indsats for at bombe og blokere Storbritannien som forberedelse til en invasion, der angiveligt ville kopiere seks-ugers sejren i Frankrig.\nKampen om strandene ved Dunkirk var en optakt til slaget ved Storbritannien og mdash og en advarsel til Det Tredje Rige om, at den endelig havde støttet op mod en fjende, der hverken ville give efter eller bryde sammen.\nDen ultimative ironi i Dunkerque var, at en tidligere ustoppelig Blitzkrieg pludselig spruttede til et uforvarende stop kun kilometer fra Atlanterhavet, da den var på nippet til at tilintetgøre britisk landmagt og derved måske i det mindste psykologisk sikre et nederlag for den eneste tilbageværende store fjende af Det Tredje Rige.\nHistorikere skændes stadig om, hvad der skete. Var tyske feltgeneraler udmattede efter det vanvittige og dyre tempo i de foregående to uger?\nEller var afbrydelsen af Tysklands forfølgelse arbejdet med den ustabile Hermann Goring og hans Luftwaffe, der krævede et herligt kup de gr & acircce, ved at bombe den allierede soldats kollapsende ring til smithereens & mdashas en forudgående advarsel om, hvad der snart ville følge i en blitz over London?\nEller var synderen tabet af nerve hos den ofte passiv-aggressive Hitler?\nVi glemmer både, at selv i sine lynsejre viste Fuhrer sig ofte forsigtig og frygtfuld under stress og mdashand, at Wehrmacht led over 45.000 dræbte og savnede og over 100.000 sårede i sin angiveligt lette overgang til Frankrig.\nEller var Hitler vildledt nok til at tro, at Churchill var repræsentant for en mistænkt aristokratisk klasse, der var ivrig efter at slutte fred, hvis den kunne beholde sit oversøiske imperium, da Tyskland slugte det europæiske fastland?\nDet er usandsynligt, men ikke umuligt, at Hitler følte et skrækslagen, men lettet Storbritannien ville være ivrig efter at afslutte krigen formelt, hvis dets ekspeditionshær ikke blev decimeret af tysk rustning og artilleri.\nSelv efter evakueringen, da tyskerne på få timer nåede den franske kyst, blev krigen om Europa antaget at være vundet. Storbritannien ville helt sikkert indrømme at redde sit hjemland fra den slags brutalitet, der blev udløst på Polen og Frankrig.\nSovjetunionen, efter at have været vidne til sådanne skræmmende tyske pansrede fremskridt, havde bestemt ikke til hensigt at tilbagevise Molotov-Ribbentrop-pagten den 23. august 1939, der var med til at brænde og fodre Wehrmachtens erobringer med russiske forsyninger.\nHvad angår USA under Dunkerque og mdash, mens Roosevelt -administrationen i det mindste var lumsk, ivrig efter at genopbygge de britiske udmattede bevæbningslager, havde den ikke desto mindre ingen intention om at slutte sig til, hvad man mente var en tabt sag.\nFaktisk ville USA sandsynligvis ikke have erklæret krig mod Tyskland, selv efter overraskelsesangrebet på Pearl Harbor, havde Hitler næsten uforklarligt først erklæret krig mod USA den 11. december 1941.\nI modsætning hertil overlevede den britiske hær i Dunkirk, og den pensionerende britiske flåde og luftvåben & mdashalong med den mirakuløse igangværende omlægning af den britiske ammunitionsindustri og mdashmeant, at Storbritannien og dets imperium, godt før Pearl Harbor, kunne samle nok arbejdskraft i en få måneder for at stoppe italienerne i det østlige og nordlige Afrika, for at redde Malta, at kæmpe mod tyskerne i Grækenland, for at begynde at bombe det besatte Europa, om kort tid at vinde luftkrigen over Storbritannien og for at begynde at kontrollere U-bådens offensiv.\nDet er måske uretfærdigt at kritisere Dunkerque fokus på den almindelige soldat og det næsten anonyme drab, der hvirvler om ham. Men selv her ville større detaljer have forstærket filmens vægt på den personlige kampoplevelse.\nI filmen udspiller det rene gobelin af den britiske redningsindsats sig aldrig helt. Faktisk udgjorde godt 800 britiske krigsskibe, handelsskibsfartøjer, fisketrawlere og lystbåde en enorm armada, der spredte horisonten ud for Dunkerque -kysten. Alligevel bliver det store maritime landskab aldrig fanget af filmens portræt af en tilsyneladende lille privat flotille.\nFilmen viser også de strøede strande i Dunkerque, men igen er effekten af skærmens lejlighedsvise flotsam og jetsam understatement. Faktisk var vraget af den britiske hær ufatteligt.\nNæsten alle dets artilleri og mdashwell over 2.000 feltpistoler i forskellige størrelser og mdashover 60.000 hjulede køretøjer, 700 kampvogne og over 11.000 maskingeværer gik tabt, mange af dem blev spredt på stranden, en virkelighed, der igen næsten ikke er fanget af filmen.\nMens britisk pluk skinner igennem filmen, er den britiske præstation undervurderet netop på grund af den mangel på både strategisk kontekst og endda korte skildringer af tyskerne på jorden.\nTyskernes ekspeditionshære i Tunesien i sommeren 1943 stod over for det samme dilemma & mdashand overgav derimod en hær af næsten samme størrelse. Russerne mistede hele fangede hære ved mindst tre lejligheder, der var dobbelt så store som dem, der blev evakueret i Dunkerque.\nJapanerne evakuerede aldrig nogen af deres ofte omringede ekspeditionsstyrker i lignende skala. Briternes rene frækhed og dygtighed, og så tidligt i krigen, gik for det meste uovertruffen under Anden Verdenskrig og mdasha slags omvendt D-Day-ombordstigning af tilsvarende størrelse, men uden ressourcer, planlægning og fire års gunstig krig og tysk nedslidning .\nEndelig minder miraklet i Dunkerque os om den undervurderede, men afgørende britiske rolle i Anden Verdenskrig. Vi reducerer ofte den allieredes sejr til blodet fra russisk arbejdskraft og skatten af amerikansk forsyning. Og der er meget sandhed i begge disse generaliseringer.\nMen åndeligt bør vi minde os selv om, at Storbritannien var den eneste stormagt på hver side begge begyndte den globale krig på sin første dag og fortsatte med at bekæmpe den indtil den sidste, seks år senere.\nDet var også den eneste stormagt, der alene kæmpede mod Det Tredje Rige, hvilket det modigt gjorde mellem 25. juni 1940 og 22. juni 1941. Det var den eneste allierede nation, der erklærede krig mod aksen for det principielle løfte til en allieret, Polen , snarere end fordi det enten blev overraskelsesangrebet eller først var blevet erklæret krig mod det.\nBritisk geni gav de allierede alt fra sonar til Firefly Sherman-tanke til Ultra-aflytninger til Rolls-Royce Merlin-motoren i den suveræne amerikanske P-51 Mustang.\nIalt, Dunkerque er et imponerende postmoderne glimt af et førmoderne mareridt, men ikke desto mindre et synspunkt, der er uden en strategisk eller politisk & mdashor meget af enhver & mdashkontekst. En sådan skelsættende begivenhed formindskes til en historie om enhver krig frem for den enestående britiske eksistentielle kamp for at stoppe Nazityskland.\nHvad skete der med de franske soldater i Dunkerque under den britiske evakuering?\nMin bedstefar fortalte historier om franske soldater, der forsøgte at undslippe Dunkerque skudt ihjel eller bevidst druknede af briterne, er der nogen optegnelser om dette?\nI alt 143.620 franske tropper blev evakueret til Storbritannien fra Dunkerque i både engelske og franske skibe. Heraf blev størstedelen (100.000-120.000) returneret til Frankrig for at fortsætte kampen. De blev sendt til havne som Cherbourg for igen at slutte sig til franske styrker, der kæmpede langs Seinen. De fleste af disse tropper blev imidlertid evakueret i løbet af evakueringens sidste par dage, efter at størstedelen af de britiske tropper blev evakueret. Derudover blev et betydeligt antal franske tropper evakueret til uovervindede Frankrig på skibe, der var lejet af den franske regering eller i franske flådefartøjer. Et sådant eksempel var den norske damper Hird. Hun var en tømmerførende købmand, der var stoppet i Dunkirk havn lige før invasionen af Frankrig begyndte. Da evakueringen begyndte, blev hun hyret af den franske regering til at bære tropper op af lommen. Hun forlod Dunkerks havn natten den 28.-29. Maj 1940 med en last på 3.000 tropper (hovedsageligt franskmænd, men med få britiske ombord).\nI betragtning af disse kendsgerninger og det faktum, at den franske første hær udgjorde størstedelen af lommens omkreds, frem for at være til stede på strandene, synes der ikke at være grundlag for britiske soldater at foretage sådanne ekstreme handlinger mod franske tropper. I min læsning stødte jeg ikke på sådanne historier. Når det er sagt, er der lejlighedsvis historier om betjente, der kommanderer små både, der affyrer advarselsskud for at forhindre soldater (både britiske og franske) at oversvømme deres håndværk. Der er også historier om utilsigtede drukninger, hvor små fartøjer væltede, eller større skibe manøvrerede for at undgå luftangreb, mens de tog imod tropper fra mindre fartøjer og kastede mænd i vandet. De bøger, jeg har læst om emnet, fokuserer imidlertid stærkt på den britiske oplevelse, og det kunne derfor argumenteres for at have spillet sådanne begivenheder ned.\nDen 10. maj 1940 blev Winston Churchill premierminister i Det Forenede Kongerige. Den 26. maj blev BEF og den franske 1. hær aftappet i en korridor til havet, cirka 97 kilometer dyb og 15 kilometer bred. De fleste af de britiske styrker var stadig omkring Lille, over 64 km fra Dunkerque, med franskmændene længere mod syd. To massive tyske hære flankerede dem. General Fedor von Bocks hærgruppe B lå mod øst, og general Gerd von Rundstedts hærgruppe A mod vest. Begge betjente blev senere forfremmet til feltmarskal. \nI de følgende dage. det blev kendt, at Hitlers beslutning hovedsageligt var påvirket af Goering. For diktatoren blev hærens hurtige bevægelse, hvis risici og udsigter til succes han ikke forstod på grund af hans mangel på militær skolegang, næsten uhyggelig. Han blev konstant undertrykt af en følelse af angst, som en vending truede.\nDagens indgang afsluttes med bemærkningen: "Opgaven for hærgruppe A kan i hovedsagen anses for at være afsluttet"-en opfattelse, der yderligere forklarer Rundstedts modvilje mod at anvende sine pansrede divisioner i den afsluttende oprydningsfase af denne første fase af kampagnen. \nFranz Halder skrev i sin dagbog den 30. maj:\nBrauchitsch er vred. Lommen ville have været lukket ved kysten, hvis bare vores rustning ikke var blevet holdt tilbage. Det dårlige vejr har grundlagt Luftwaffe og vi må nu stå og se utallige tusinder af fjenden komme væk til England lige under vores næse. \nDen 24. maj besøgte Hitler general von Rundstedts hovedkvarter i Charleville. Terrænet omkring Dunkerque blev anset for uegnet til rustning. Von Rundstedt rådede ham til, at infanteriet skulle angribe de britiske styrker ved Arras, hvor briterne havde vist sig i stand til betydelig handling, mens Kleists rustning holdt linjen vest og syd for Dunkerque for at slå ned på de allierede styrker, der trak sig tilbage, før hærgruppe B. Hitler, der var bekendt med Flandern 'sump fra Første Verdenskrig, var enig. Denne ordre gav tyskerne mulighed for at konsolidere deres gevinster og forberede sig på et fremadgående skridt mod syd mod de resterende franske styrker.\nLuftwaffe kommandør Hermann Göring bad om chancen for at ødelægge styrkerne i Dunkerque. De allierede styrkers ødelæggelse blev således i første omgang tildelt flyvevåbnet, mens det tyske infanteri organiserede i hærgruppe B. Von Rundstedt senere kaldte dette "et af krigens store vendepunkter."   \nDen sande årsag til beslutningen om at standse den tyske rustning den 24. maj er stadig diskuteret. En teori er, at Von Rundstedt og Hitler blev enige om at bevare rustningen til Fall Rot ("Case Red"), en operation mod syd. Det er muligt, at Luftwaffes tættere bånd end hærens til det nazistiske parti bidrog til Hitlers godkendelse af Görings anmodning. En anden teori - som få historikere har givet troværdighed - er, at Hitler stadig forsøgte at etablere diplomatisk fred med Storbritannien før Operation Barbarossa (invasionen af Sovjetunionen). Selvom von Rundstedt efter krigen erklærede sine mistanke om, at Hitler ville "hjælpe briterne", baseret på påstået ros af det britiske imperium under et besøg i hans hovedkvarter, eksisterer der kun få beviser for, at Hitler ønskede at lade de allierede flygte, bortset fra en selv- ekskulpatorisk erklæring af Hitler selv i 1945.    Historikeren Brian Bond skrev:\nFå historikere accepterer nu den opfattelse, at Hitlers adfærd var påvirket af ønsket om at slippe briterne let af i [håbet om, at de derefter ville acceptere en kompromisfred. Sandt nok beklagede Hitler i sit politiske testamente af 26. februar 1945, at Churchill var "ganske ude af stand til at værdsætte den sportslige ånd", hvori han havde afstået fra at tilintetgøre [den] britiske ekspeditionsstyrke i Dunkerque, men dette er næsten ikke i overensstemmelse med nutidens rekord. Direktiv nr. 13, udstedt af det øverste hovedkvarter den 24. maj, opfordrede specifikt til udslettelse af de franske, engelske og belgiske styrker i lommen, mens Luftwaffe blev beordret til at forhindre de engelske styrkers flugt på tværs af kanalen. \nUanset årsagerne til Hitlers beslutning, troede tyskerne med sikkerhed på, at de allierede tropper var dødsdømt. Den amerikanske journalist William Shirer rapporterede den 25. maj, "Tyske militærkredse her i aften udtrykte det fladt. De sagde, at skæbnen for den store allierede hær på flaske i Flandern er beseglet." BEF-chef General Lord Gort VC-chef for BEF (C-in-C) for BEF var enig og skrev til Anthony Eden: "Jeg må ikke skjule for dig, at en stor del af BEF og dets udstyr uundgåeligt vil gå tabt i de bedste omstændigheder ". \nHitler ophævede først stopordren før aftenen den 26. maj. De således opnåede tre dage gav Royal Navy et vigtigt åndedrætsrum til at arrangere evakuering af de britiske og allierede tropper. Omkring 338.000 mænd blev reddet på cirka 11 dage. Heraf var 215.000 britiske og 123.000 franskmænd, hvoraf 102.250 undslap i britiske skibe. \n"Kæmp tilbage mod vest" Rediger\nDen 26. maj fortalte Anthony Eden Gort, at han muligvis skulle "kæmpe tilbage mod vest" og beordrede ham til at udarbejde planer for evakueringen, men uden at fortælle franskmændene eller belgierne. Gort havde forudset ordren, og foreløbige planer var allerede i hånden. Den første sådan plan, for et forsvar langs Lys -kanalen, kunne ikke gennemføres på grund af tyske fremskridt den 26. maj, hvor 2. og 50. division blev fastgjort, og 1., 5. og 48. division under hårdt angreb. 2. division tog store tab på forsøget på at holde en korridor åben, idet den blev reduceret til brigadestyrke, men det lykkedes for 1., 3., 4. og 42. division at slippe ud ad gangen samme dag, ligesom omkring en tredjedel af den franske første hær. Da de allierede faldt tilbage, deaktiverede de deres artilleri og køretøjer og ødelagde deres butikker.   \nDen 27. maj kæmpede briterne tilbage til Dunkirk -omkredsen. Le Paradis -massakren fandt sted den dag, da 3. SS -division Totenkopf maskingeværet 97 britiske og franske fanger nær La Bassée-kanalen. De britiske fanger var fra 2. bataljon, Royal Norfolk Regiment, en del af 4. Brigade i 2. division. SS -mændene stillede dem op mod væggen i en stald og skød dem alle kun to overlevede. I mellemtiden smed Luftwaffe bomber og foldere på de allierede hære. Folderne viste et kort over situationen. De læste på engelsk og fransk: "Britiske soldater! Se på kortet: det giver din sande situation! Dine tropper er helt omgivet - stop med at kæmpe! Læg dine arme!" For de land- og luftsindede tyskere virkede havet som en ufremkommelig barriere, så de troede, at de allierede var omgivet, men briterne så havet som en vej til sikkerhed.  \nudover det Luftwaffe s bomber, affyrede tysk tungt artilleri (som lige var inden for rækkevidde) også højeksplosive skaller i Dunkerque. På dette tidspunkt var over 1.000 civile i byen blevet dræbt. Dette bombardement fortsatte, indtil evakueringen var slut. \nSlaget ved Wytschaete Rediger\nGort havde sendt generalløjtnant Ronald Adam, der havde kommandoen over III Corps, for at bygge den defensive omkreds omkring Dunkerque. Generalløjtnant Alan Brooke, der havde kommando over II Corps, skulle gennemføre en holdeaktion med 3., 4., 5. og 50. division langs Ypres-Comines-kanalen indtil Yser, mens resten af BEF faldt tilbage. Slaget ved Wytschaete, over grænsen i Belgien, var den hårdeste handling Brooke stod over for i denne rolle. \nDen 26. maj foretog tyskerne en rekognoscering i kraft mod den britiske position. Midt på dagen den 27. maj iværksatte de et angreb i fuld skala med tre divisioner syd for Ypres. En forvirret kamp fulgte, hvor sigtbarheden var lav på grund af skov- eller byterræn og kommunikation var dårlig, fordi briterne på det tidspunkt ikke brugte radioer under bataljonsniveau, og telefontrådene var blevet klippet. Tyskerne brugte infiltrationstaktik for at komme blandt briterne, der blev slået tilbage. \nDe tungeste kampe var i 5. divisions sektor. Stadig den 27. maj beordrede Brooke 3. divisions øverstkommanderende, generalmajor Bernard Montgomery, at forlænge sin divisions linje til venstre og derved frigøre 10. og 11. brigader, begge i 4. division, til at slutte sig til 5. division ved Messines Ridge. Den 10. brigade ankom først for at finde, at fjenden var kommet så langt, at de lukkede for det britiske feltartilleri. Mellem dem ryddede den 10. og 11. Brigade ryggen af tyskere, og inden den 28. maj blev de sikkert gravet øst for Wytschaete. \nDen dag beordrede Brooke et modangreb. Dette skulle stå i spidsen for to bataljoner, 3. Grenadier Guards og 2. North Staffordshire Regiment, begge af generalmajor Harold Alexanders 1. division. North Staffords avancerede til Kortekeer -floden, mens Grenadierne nåede selve kanalen, men kunne ikke holde den. Kontraangrebet forstyrrede tyskerne og holdt dem lidt længere tilbage, mens BEF trak sig tilbage. \nHandling på Poperinge Edit\nRuten tilbage fra Brookes position til Dunkerque gik gennem byen Poperinge (kendt af de fleste britiske kilder som "Poperinghe"), hvor der var en flaskehals ved en bro over Yser -kanalen. De fleste hovedveje i området kom sammen på den bro. Den 27. maj blev den Luftwaffe bombede den resulterende trafikprop grundigt i to timer og ødelagde eller immobiliserede omkring 80 procent af køretøjerne. En anden Luftwaffe raid, natten den 28. – 29. maj, blev oplyst af blus såvel som lyset fra brændende køretøjer. Især den britiske 44. division måtte opgive mange kanoner og lastbiler og miste næsten dem alle mellem Poperinge og Monten. \nDen tyske 6. Panzerdivision sandsynligvis kunne have ødelagt den 44. division ved Poperinge den 29. maj og derved også have afbrudt 3. og 50. division. Historikeren og forfatteren Julian Thompson kalder det "forbløffende", at de ikke gjorde det, men de blev distraheret og investerede den nærliggende by Cassel. \nBelgisk overgivelse Rediger\nGort havde beordret generalløjtnant Adam, der havde kommando over III Corps, og den franske general Fagalde om at forberede et perimeterforsvar af Dunkerque. Omkredsen var halvcirkelformet, hvor franske tropper bemandede den vestlige sektor og britiske tropper den østlige. Det løb langs den belgiske kystlinje fra Nieuwpoort i øst via Veurne, Bulskamp og Bergues til Gravelines i vest. Linjen blev gjort så stærk som muligt under omstændighederne. Den 28. maj overgav den belgiske hær sig ved Lys -floden under kommando af kong Leopold III. Dette efterlod et hul på 32 km i Gorts østlige flanke mellem briterne og havet. Briterne blev overrasket over den belgiske kapitulation, på trods af at kong Leopold advarede dem på forhånd.   Som konstitutionel monark førte Leopolds beslutning om at overgive sig uden at konsultere den belgiske regering til hans fordømmelse af de belgiske og franske premierministre, Hubert Pierlot og Paul Reynaud. Gort sendte den kampslidte 3., 4. og 50. division ind i linjen for at fylde det rum, belgierne havde haft. \nForsvar af omkredsen Rediger\nMens de stadig bevægede sig i position, løb de hovedkulds ind i den tyske 256. division, der forsøgte at overgå Gort. Pansrede biler fra den 12. Royal Lancers stoppede tyskerne ved selve Nieuwpoort. En forvirret kamp rasede langs omkredsen i hele 28. maj. Kommando og kontrol på den britiske side gik i opløsning, og omkredsen blev langsomt kørt indad mod Dunkerque. \nI mellemtiden havde Erwin Rommel omgivet fem divisioner af den franske første hær nær Lille. Selvom de var helt afskåret og stærkt i undertal, kæmpede franskmændene videre i fire dage under general Molinié i belejringen af Lille, hvorved de holdt syv tyske divisioner fra angrebet på Dunkerque og redder anslået 100.000 allierede tropper.  Som anerkendelse af garnisonens genstridige forsvar gav den tyske general Kurt Waeger dem krigens hæder og hilste de franske tropper, da de marcherede forbi i paradeformation med rifler på skuldrene. \nForsvaret af Dunkerque -omkredsen holdt i hele 29-30 maj, hvor de allierede faldt tilbage med grader. Den 31. maj brød tyskerne næsten igennem ved Nieuwpoort. Situationen voksede så desperat, at to britiske bataljonschefer bemandede en Bren -pistol, hvor den ene oberst affyrede og den anden læssede. Et par timer senere skyndte 2. bataljon, Coldstream Guards i 3. division, at forstærke linjen nær Furnes, hvor de britiske tropper var blevet ført. Vagterne genoprettede orden ved at skyde nogle af de flygtende tropper og vende andre rundt på bajonetpunkt. De britiske tropper vendte tilbage til linjen, og det tyske angreb blev slået tilbage. \nOm eftermiddagen brød tyskerne omkredsen nær kanalen ved Bulskamp, men den sumpede grund på den anden side af kanalen og sporadisk brand fra Durham Light Infantry stoppede dem. Da natten faldt på, masserede tyskerne til endnu et angreb ved Nieuwpoort. Atten RAF -bombefly fandt tyskerne, mens de stadig var ved at samle og spredte dem med et præcist bombeløb. \nTræk tilbage til Dunkirk Edit\nDen 31. maj overtog general Von Kuechler kommandoen over alle de tyske styrker i Dunkerque. Hans plan var enkel: Start et all-out-angreb på tværs af hele fronten kl. 11.00 den 1. juni. Mærkeligt ignorerede Von Kuechler en radioaflytning, der fortalte ham, at briterne opgav den østlige ende af linjen for at falde tilbage til Dunkirk selv.  I løbet af natten den 31. maj/1. juni 1940 vandt Marcus Ervine-Andrews Victoria Cross i slaget, da han forsvarede 910 m territorium. \nFormiddagen den 1. juni var klar-godt flyvevejr, i modsætning til det dårlige vejr, der havde hindret luftoperationer den 30. og 31. maj (der var kun to og en halv god flyvedage i hele operationen.) Selvom Churchill havde lovet franskmændene, at briterne ville dække deres flugt, på jorden var det franskmændene, der holdt stregen, mens de sidste tilbageværende britiske soldater blev evakueret. Varig koncentreret tysk artilleriild og Luftwaffe strafing og bomber stod de undertalede franskmænd på deres plads. Den 2. juni (dagen den sidste af de britiske enheder gik om bord på skibene), begyndte [noter 1] franskmændene at falde langsomt tilbage, og den 3. juni var tyskerne cirka 3,2 km fra Dunkerque. Natten den 3. juni var den sidste evakueringsaften. 10. juni den 4. juni hejste tyskerne hakekorset hen over havnen, hvorfra så mange britiske og franske tropper var flygtet.   \nDe allieredes styrkers desperate modstand, især de franske styrker, herunder den franske 12. motoriserede infanteridivision fra Fort des Dunes, havde købt tid til evakuering af størstedelen af tropperne. Wehrmacht fangede omkring 35.000 soldater, næsten alle franske. Disse mænd havde beskyttet evakueringen indtil sidste øjeblik og kunne ikke gå i gang. Den samme skæbne var forbeholdt overlevende fra den franske 12. motoriserede infanteridivision (sammensat især af det franske 150. infanteriregiment) de blev taget til fange om morgenen den 4. juni på stranden i Malo-les-Bains. Flagget for dette regiment blev brændt for ikke at falde i fjendens hænder. \nKrigskontoret tog beslutningen om at evakuere britiske styrker den 25. maj. I de ni dage fra den 27. maj til den 4. juni undslap 338.226 mænd, heraf 139.997 franske, polske og belgiske tropper, sammen med et lille antal hollandske soldater, ombord på 861 skibe (hvoraf 243 blev sænket under operationen). B. H. Liddell Hart skrev, at Fighter Command mistede 106 fly over Dunkerque og Luftwaffe mistede omkring 135, hvoraf nogle blev skudt ned af den franske flåde og Royal Navy. MacDonald skrev i 1986, at de britiske tab var 177 fly og tyske tab 240.   \nHavnebyerne ved Dunkerque var for hårdt beskadiget til at blive brugt, men øst- og vestmolerne (havvægge, der beskytter havneindgangen) var intakte. Kaptajn William Tennant - ansvarlig for evakueringen - besluttede at bruge strandene og den østlige muldvarp til at lande skibene. Denne meget vellykkede idé øgede enormt antallet af tropper, der kunne indskibes hver dag, og den 31. maj blev over 68.000 mand indskudt.  \nDen sidste af den britiske hær forlod den 3. juni, og kl. 10:50 signalerede Tennant Ramsay til at sige "Operation afsluttet. Vender tilbage til Dover". Churchill insisterede på at vende tilbage til franskmændene, og Royal Navy vendte tilbage den 4. juni for at redde så mange som muligt af den franske bagvagt. Over 26.000 franske soldater blev evakueret den sidste dag, men mellem 30.000 og 40.000 flere blev efterladt og fanget af tyskerne. Omkring 16.000 franske soldater og 1.000 britiske soldater døde under evakueringen. 90% af Dunkerque blev ødelagt under slaget. \nMiraklet i Dunkerque i sjældne billeder, 1940\nDe allierede tropper vade til evakueringsskibe ud for stranden ved Dunkerque.\nDunkerque var den største af de mange evakueringer af britiske, franske og belgiske tropper fra Nordfrankrig efter det allieredes tab af slaget ved Frankrig. I løbet af evakueringen blev 330.000 mand transporteret fra Dunkerque og de omkringliggende strande til Storbritannien. Operationen er blevet lidt af en legende i Storbritannien takket være bidraget fra et stort kontingent af små både (for det meste lystcruisere, motorbåde og fiskerbåde) besat af civile. Disse hjalp med at transportere tropper fra strandene til skibe, der ventede offshore, og blev lioniseret af medierne for at øge moralen efter Frankrigs fald.\nDen britiske ekspeditionsstyrke (BEF) havde indsat til Frankrig i september 1939. Der sluttede de sig til størstedelen af den franske hærs ’s mobile styrker langs den belgiske grænse. De allierede antog, at ethvert tysk angreb på Frankrig ville blive tvunget gennem Belgien af Maginot Line.\nDe britiske og franske styrker ville i et sådant tilfælde rykke ind i Belgien og møde det tyske fremstød der. Den 10. maj 1940 angreb tyskerne Belgien og Holland, og de allierede flyttede for at modvirke dette. Dette var imidlertid ikke det tyske hovedmål. I stedet ville dette komme gennem bakkerne og skovene i Ardennerne. Dette menes at være dårligt terræn for et pansret angreb, og derfor var det blevet dårligt forsvaret, så den franske styrke i Belgien kunne være så stærk som muligt.\nDen allierede styrke i Belgien blev oprindeligt indsat til at holde Dyle -flodens linje, men blev beordret til at trække sig tilbage til Escaut den 14. Da de gjorde det, skubbede tyskerne svage franske styrker tilbage fra Meuse og forpurrede flere franske modangreb.\nVed den 20. havde tyske enheder nået havet nær Abbeville og fanget den allierede første hærs gruppe i Belgien og Pas de Calais. De allierede gjorde flere forsøg på at bryde ud af lommen, især slaget ved Arras, men alt blev til ingenting. Den 23. maj besluttede Lord Gort, chefen for BEF ’s, at lommen ikke kunne holdes, og begyndte forberedelserne til at trække sin styrke tilbage.\nI mellemtiden begyndte tyskerne deres angreb op ad den franske kyst og begyndte angreb mod Boulogne den 22.-23. Og Calais den 23.. Dunkerque var den eneste havn, hvorigennem den allierede lomme kunne leveres eller evakueres. Mens tyskerne lagde planer om at angribe den, blev der den 24. givet en ordre om at standse.\nDette blev givet af flere grunde dels for at give tyskerne mulighed for at konsolidere logistik for deres fremadrettede enheder, dels fordi det britiske modangreb ved Arras havde påvist svagheder i den tyske position, der skulle skærpes op, og dels på grund af indflydelsen fra Goering, chef for Luftwaffe, der ønskede at demonstrere kraften i sit luftvåben.\nDette gav de allierede tid til at trække sig tilbage i de to dage før ordren blev ophævet. En kamp tilbagetrækning blev gennemført, og den 26. traf den britiske regering beslutningen om at evakuere BEF, selvom en del af dens tropper i bagområdet allerede var trukket tilbage.\nKlokken 18:57 den 26. beordrede admiralitetet admiral Bertram Ramsay, Royal Navy-officer, der befalede over Dover Command, at foretage evakueringen (selvom transporter havde krydset kanalen siden 15:00) under kodenavnet Operation Dynamo. På dette tidspunkt krydsede to skibe mellem Dunkerque og Dover hver fjerde time og havde cirka 1300 mand hver tur.\nI mellemtiden oprettede hæren en omkreds omkring havnen. Den 27. oprettede tyskerne kystbatterier, der dækkede en del af hovedruten mellem Dunkerque og Dover, hvilket betød, at transporter måtte tage en længere rute. På trods af dette blev sejlingshastigheden øget til 2 skibe hver 3,5 time. Kaptajn W. G. Tennant blev transporteret til Dunkerque for at fungere som RN ’s repræsentant i land.\nEndelig blev der påbegyndt forsøg på at løfte tropper ud af strandene øst for Dunkerque. Fem transporter begyndte at rejse denne rute, og i løbet af natten blev 17 drifter indsat. For at hjælpe dette begyndte Ramsay at presse på for at få så mange motorbåde og lanceringer sendt til ham. Om aftenen den 27. begyndte der at udvikle frygt for, at de britiske styrker inde i landet kunne blive afskåret fra Dunkerque.\nDette forårsagede en mindre panik, og RN begyndte at sende så mange fartøjer som muligt for at tage tropper af strandene. Over natten blev transportens dronning af kanalen bombet og sænket. Den 28. betød den udviklende situation, at Dunkirk havn kunne genåbnes, men kun for krigsskibe og små fartøjer i dagslys. De store færger og lignende transporter blev dirigeret til strandene i dagslys, men kunne komme ind i havnen igen om natten.\nOlietanke brænder på Dunkerque strand.\nEvakueringen blev en 24-timers bestræbelse. Ramsay modtog betydelig støtte fra resten af RN den 28., modtog flere flotiller af minestrygere og hver tilgængelig destroyer fra Western Approaches og Portsmouth Commands. Den 29. blev en ny rute til Dunkerque fejet af tyske miner, så britiske transporter kunne komme ind i havnen igen uden frygt for kystbatterierne.\nSituationen på jorden stabiliserede sig også noget, og omkredsen blev mere sikker, efterhånden som flere allierede tropper pakkede ind i den. Den tyske Luftwaffe gjorde flere forsøg på at bombe byen og skibene, men RAF luftdæksel så de fleste af disse angreb væk.\nDer var imidlertid tab, den britiske destroyer Wakeful blev torpederet af torpedobåden S-30, med tab af 600 mand. Mens han reddede overlevende fra Wakeful, blev HMS Grafton ramt af en torpedo fra ubåden U-62, selvom alle undtagen 16 mænd kom fra hende. I den efterfølgende forvirring blev minestrygende trawler Comfort ved et uheld affyret af Grafton og Lydd, inden det blev vædret af sidstnævnte skib.\nI løbet af eftermiddagen blev Dunkerque havn hårdt angrebet af tyske dykkerbombere, synkende HMS -granat og skadede flere andre skibe. Dette forårsagede effektivt lukning af havnen og tilbagetrækning af de fleste af RN ’s moderne destroyere fra operationen.\nDen 30. blev der forsøgt at fremskynde evakuering fra strandene. Hæren konstruerede en mole med lastbiler på stranden ved Bray. Dette var for ustabilt til brug på større skibe, men var uvurderligt for små både. Da mange af havnefaciliteterne i Dunkerque blev ødelagt af tysk bombardement den 29., beordrede Tennant tropperne til at blive lastet på skibe fra havnens beskyttende muldvarpe, hvilket hurtigt satte fart på evakueringen.\nTilbagekaldelsen af de moderne destroyere viste sig at have uacceptabelt reduceret den tilgængelige løftekapacitet, og derfor protesterede Ramsay kraftigt. Det lykkedes ham og genvundne seks af dem. Den 31. blev evakueringen udvidet til franske tropper – alle mænd, der tidligere blev løftet fra strandene, havde været medlemmer af BEF. Evakueringsarbejdet fortsatte hele dagen, noget hæmmet af tysk beskydning og vind på land. Imidlertid begyndte det første civile håndværk at ankomme.\nAllierede minestrygere arbejder på at rydde Den Engelske Kanal, mens en konvoj med evakueringsskibe tager til Dunkerque.\nAdmiralty ’s Pool for små fartøjer, der var blevet oprettet i starten af krigen som et register over små fartøjer til sådanne anvendelser, havde haft travlt med at inspicere passende fartøjer og sende dem over med eller uden deres ejere. Disse fartøjer ville vise sig at være uvurderlige ved evakuering af tropper fra strandene.\nDe blev brugt til at transportere tropper ud til de store transporter og destroyere, som havde for dybt træk til selv at komme ind på strandene. Disse civile både fik selskab af en broget samling af små flådebåde, landingsfartøjer, RAF-opsendelseslanceringer og en brandbåd i London. Om eftermiddagen meddelte hæren Ramsay, at dens plan havde ændret sig noget, og at de sidste kontingenter skulle komme ud i en helt anden position end oprindeligt planlagt.\nDe tidlige timer den 1. juni oplevede yderligere tunge tyske luftangreb, som ville fortsætte hele dagen. Disse ville synke tre britiske destroyere, Basilisk, Havant og Keith, dog heldigvis med få tab. Derudover blev tyske landbatterier flyttet på plads for at beskyde hovedruten, der var tilbage fra Dunkirk havn. Dette førte til opgivelse af evakuering af dagslys. Alligevel blev 60.000 tropper evakueret den 1.. Den 2. forløb meget som den 1..\nHospitalskibet Paris blev sænket under forsøget på at inddrive sårede mænd fra Dunkirk havn. Hun ville være det sidste skib, der foretog rejsen, med de resterende tropper, der kom over strandene. 23.30 den 2. kunne Tennant sende beskeden om, at BEF var blevet evakueret.\nI løbet af natten den 3. og de tidlige timer af den 4. blev 27.000 franske tropper løftet af stranden ved Dunkerque. Herefter lykkedes det tyskerne at bryde igennem den svage omkreds. De undlod at fange mange britiske eller franske tropper, men fangede store mængder udstyr og materiel, som de allierede var blevet tvunget til at opgive.\nSamlet set var Dunkerque en sejr for flådeorganisationen. Ramsay ledede med succes en enormt kompleks operation og overgik grundigt forventningerne. Han ville blive en af RN ’s eksperter i amfibieoperationer og (passende) kommanderede den allierede flåde, der landede i Normandiet i 1944.\nOperation Dynamo reddede en betydelig del af den britiske hær før krigen, som ville fortsætte med at kæmpe i flere andre større kampagner. Uden dem ville den britiske krigsindsats have været betydeligt hæmmet.\nBritiske ekspeditionsstyrker vade ud til et af de små skibe og hjalp evakueringen.\nBritiske ekspeditionsstyrker står i kø på stranden ved Dunkerque for at afvente evakuering.\nBritiske og franske tropper venter på evakuering på stranden ved Dunkerque.\nBritiske ekspeditionsstyrker ser det tyske bombardement af Dunkerque fra en evakueringstransport.\nByen Dunkirk under bombardement.\nEt britisk skib redder soldater fra et landingsfartøj, der blev sænket under evakueringen.\nBritiske og franske soldater ankommer sikkert til en britisk havn.\nBritiske ekspeditionsstyrker stod i kø på stranden ved Dunkerque, mens de afventer evakuering.\nBritiske og franske tropper vade ud til evakueringsskibe ud for Dunkerque -stranden.\nAllierede soldater klatrer ombord på et skib under evakueringen af Dunkerque.\nKasserede frakker og udstyr fylder stranden ved Dunkerque.\nBesætningsmedlemmer i den franske destroyer Bourrasque, sænket af en mine i Dunkerque, bliver trukket ombord på et britisk fartøj fra deres synkende redningsflåde.\nNogle af de sidste tropper, der blev evakueret, skarer om bord på to civile både.\nEn britisk destroyer fører evakuerede hjem, mens Dunkerque brænder, og bagvagten fortsætter med at kæmpe.\nDe allierede tropper myldrer ombord på skibe under evakueringen af Dunkerque.\nEn såret franskmand ankommer til Dover efter at være blevet evakueret fra Dunkerque.\nEn strandet torpedo ligger blandt andet forladt udstyr efter den allieredes evakuering.\nForladte lastbiler og udstyr ligger langs stranden efter den allieredes evakuering.\nEn tysk kameramand registrerer afgang af de sidste allierede tropper fra Dunkerque.\nFranske tropper bliver taget til fange af tyskerne i Dunkerque.\nBritiske soldater sover ombord på et tog efter at have flygtet fra Dunkerque.\nBritiske ekspeditionsstyrker ankommer sikkert tilbage til England.\nDe allierede soldater nyder mad og drikke, når de vender tilbage til Storbritannien.\nBritiske tropper ankommer sikkert tilbage til London.\nBørn hilser tilbagevendende britiske soldater.\nEn toglast af britiske ekspeditionsstyrkesoldater ankommer tilbage til London.\nEn soldat fra den britiske ekspeditionsstyrke bliver mødt af sin kæreste, når han kommer hjem.\n(Billedkredit: Hulton Archive / Davis / Topical Press Agency / Getty Images).\nI Dunkerque film, deltager Royal Air Force -piloten Farrier (Tom Hardy) i luftslag for at forhindre Luftwaffe i at angribe mændene strandet på stranden og synke bådene i vandet. Da vi undersøgte den sande historie i Dunkerque, opdagede vi, at selvom karakteren Farrier ikke er direkte baseret på en egentlig person, ligner hans oplevelse tættest på den af Alan Christopher "Al" Deere (billedet herunder), en New Zealand Spitfire -pilot. Deeres fly blev ramt i kølesystemet af bagskytten på en tysk Dornier, og ligesom Tom Hardys karakter i filmen landede Deere på stranden. Han landede hjulene op på vandkanten og strammede øjenbrynet i processen.\nEfter at en kvinde i en nærliggende cafe hjalp Al Deere med sit blødende øjenbryn, tog han vej til soldaterne, der ventede på muldvarpen og til sidst på et skib. Mange af de soldater, han stødte på, var vrede: "Hvor fanden har du været?" spurgte de til luftvåbnet. Mod slutningen af filmen bliver RAF -piloten Collins (Jack Lowden) spurgt dette af en soldat. Mark Rylances karakter, Mr. Dawson, overhører og beroligende fortæller Collins: "Jeg ved, hvor du har været."\nBeskyldte soldaterne på stranden virkelig Royal Air Force for ikke at have gjort nok for at hjælpe dem?\nHvornår fandt evakueringen af Dunkerque sted?\nEvakueringen, kodenavnet Operation Dynamo, fandt sted på strandene omkring Dunkerque, Frankrig fra 27. maj til 4. juni 1940.\nHvorfor blev evakueringen i Dunkerque kaldet Operation Dynamo?\nFaktisk-kontrol af Dunkerque film, lærte vi, at Operation Dynamo blev opkaldt efter dynamorummet, der genererede elektricitet til det britiske flådehovedkvarter, der ligger i de hemmelige tunneler under Dover Castle. Tunnelerne er begravet dybt inde i klippen på de hvide klipper i Dover og er der, hvor redningen i Dunkerque var planlagt. Dynamorummet indeholdt en dynamo, en tidlig elektrisk generator. Tunnelerne åbnede for ture i 2011.\nFaldt Tyskland virkelig propagandablad på de fastklemte soldater i Dunkerque?\nJa. Tyskerne droppede propaganda foldere på de allierede soldater, der lå i hjørne ved Dunkerque. Det nærmeste eksempel, vi kunne finde på den truende fiktive flyer vist i filmen, er vist nedenfor til venstre. Filmskaberne ser ud til at have dramatiseret det lidt for skærmen, men det overordnede udseende er temmelig tæt (minus farven). Andre foldere blev også droppet, nogle uden grafik, der ekko en lignende besked. Nogle flyvere i Dunkerque forsøgte endda at overbevise de fangede soldater om, at de ville blive behandlet menneskeligt. "Tror du virkelig på det pjat, at tyskerne dræber deres fanger? Kom og se dig selv modsat!" Selvfølgelig henrettede tyskerne i mange tilfælde deres fanger.\nHvordan endte næsten 400.000 allierede soldater med at blive fastgjort i Dunkerque, Frankrig?\nI september 1939 invaderede Tyskland Polen ved hjælp af en blitzkrieg for at starte 2. verdenskrig, og det britiske imperium og Frankrig erklærede krig mod Tyskland. Den britiske ekspeditionsstyrke (BEF) tog til Frankrig for at hjælpe landet med at forsvare sig mod tyskerne, der invaderede Holland og Belgien den 10. maj 1940. Samtidig pressede tre tyske panserkorps hurtigt ind i Frankrig gennem det barske terræn i Ardennes Skov. Den tyske Blitzkrieg ("lynkrig") drev britiske, franske og belgiske styrker vest og nordpå mod Den Engelske Kanal. Hitlers mål var at eliminere de tilbagetrækende allierede styrker, der snart befandt sig fastgjort i Dunkerque uden at skulle gå hen. -Daglig mail online\nGav det britiske admiralitet virkelig ordre om, at private både skulle hjælpe med evakueringen af Dunkerque?\nJa. Den 14. maj 1940 leverede BBC en landsdækkende meddelelse fra den britiske regering: "Admiralitetet har afgivet en ordre, der anmoder alle ejere af selvkørende lystfartøjer mellem 30 fod og 100 fod i længden om at sende alle oplysninger til admiralitetet inden for 14 dage fra i dag, hvis de ikke allerede er blevet tilbudt eller rekvireret. " Bådene, der omfattede alt fra små både til store lystbåde, var ofte bemandet af medlemmer af Royal Navy. Mens vi udforskede den sande historie i Dunkerque, lærte vi imidlertid, at ejerne af bådene i mange tilfælde selv tog dem til Dunkerque på grund af mangel på flådepersonale. Nogle besluttede direkte at kaptajn deres egne både som Mark Rylances karakter Mr. Dawson gør med sin båd Månesten i filmen. I alt hjalp omkring 700 private skibe med ved evakueringen. De blev kendt som de små skibe i Dunkirk og blev stort set brugt til at færge soldater ud til de større både, der ikke kunne komme tæt på stranden.\nInteressant nok er en af de private både, en 62ft flådehøjde navngivet Sundowner, blev skippet af Charles Lightoller, den højest rangerede officer, der har overlevet forliset af Titanic i 1912. Lightoller havde også befalet en destroyer under 1. verdenskrig.\nHvor langt væk er Dunkerque, Frankrig fra Storbritannien?\nDunkerque ligger ved den nordlige spids af Frankrig nær grænsen til Belgien på Den Engelske Kanal på et af vandvejens smalleste punkter. Dette tillod britiske redningsfartøjer, herunder private både og lystbåde, at nå Frankrig på kortere tid. De fleste evakueringsbåde afgik fra Dover, England. Tre evakueringsruter blev brugt, hvor den korteste var 39 sømil og tog cirka 2 timer at nå de strandede soldater på strandene. På en sidebemærkning er det nærmeste punkt på tværs af den engelske kanal 32 km og ligger lige syd for Dunkerque ved Cap Gris Nez, en kappe nær Calais i den franske d & eacutepartement i Pas-de-Calais. Derfra kan man se Dovers hvide klipper på tværs af Den Engelske Kanals Dover -stræde.\nVar miner virkelig et problem for de evakuerende fartøjer?\nSendte Royal Air Force (RAF) krigere ind i landet for at skubbe Tysklands luftangreb tilbage på strandene omkring Dunkerque?\nJa. RAF -piloter som den fiktive karakter Farrier (Tom Hardy) fløj Spitfire og Hurricane -krigere og angreb nærliggende tyske jagerfly i et forsøg på at beskytte de allierede soldater på strandene, indtil de kunne reddes.\nVar det meste af byen Dunkerque blevet ødelagt?\nJa. Under vores forskning i den sande historie bag Dunkerque film, lærte vi, at tysk bombardement havde efterladt store dele af byen Dunkerque i ruiner, da nazistiske styrker lukkede sig i. Efter vandforsyningen var slået ud, brændte ildene ukontrollabelt. I et forsøg på at undgå det tyske luftangreb og sætte sig i den bedst mulige position for redning gemte de allierede soldater sig i klitterne på strandene.\nHvor kan jeg lære om øjenvidneberetningerne, der inspirerede filmen?\nJoshua Levine, den historiske konsulent for filmen, skrev bogen Dunkerque: Historien bag det store film, der udforsker de gribende sande historier, der inspirerede Christopher Nolan -filmen. Bogen videregiver øjenvidneberetninger, der blev delt af både veteraner og civile. Det er bestemt en læsning værd, især de dele, der bekræfter de ting, der ses i filmen. Bogen er stort set hentet fra Levines bog fra 2011, Glemte stemmer fra Dunkerque, som er en samling af førstehåndsberetninger, der er både humoristiske og tragiske. Direktør Nolan brugte Levines Glemte stemmer i sin forskning til filmen.\nForsøgte Christopher Nolan strengt at overholde faktaerne, da han skrev Dunkerque manuskript?\nEr hovedpersonerne i filmen baseret på rigtige mennesker?\nNej. Meget på samme måde som Steven Spielbergs Redder privat Ryan, valgte instruktør Christopher Nolan at skabe fiktive karakterer til sin film. Nogle blev delvist inspireret af faktiske øjenvidneshistorier, men var ikke slavisk baseret på rigtige mennesker. Nolan forklarede, at han først havde udarbejdet "en præcis matematisk struktur" til historien, som indebar at fortælle den fra tre perspektiver: landet (soldater på stranden), havet (både, der hjælper med evakuering) og luften (jagerfly fly). Den bedste måde at opretholde denne struktur på var at skabe fiktive karakterer, der frit kunne udnyttes til størst gavn af historien.\nForsøgte nogle af mændene virkelig at enten svømme til bådene eller over Den Engelske Kanal?\nJa. Som den britiske soldat gør i filmen, tog nogle af mændene virkelig deres gear af og forsøgte at lave en lang svømmetur mod bådene, mens andre gik så langt som at forsøge at svømme Den Engelske Kanal, som i sidste ende begik selvmord. De fleste mænd accepterede imidlertid deres egne begrænsninger og valgte at blive på stranden og vente på de "små skibe".\nSendte briterne virkelig ikke alle deres destroyere og fly for at hjælpe i Dunkerque?\nVed analyse af fakta vs. fiktion i Dunkerque film, opdagede vi, at Storbritannien virkelig holdt nogle af deres skibe og fly tilbage fra at hjælpe i Dunkerque. De kaldte endda tilbage nogle af deres destroyere, der allerede var der. Storbritannien havde en berettiget grund til at gøre det. De ville være forberedt på en tysk invasion af Storbritannien, og deres primære forsvar var Royal Navy. Uanset hvad mistede de stadig et betydeligt antal under evakueringen, herunder seks destroyere og 145 fly.\nHvor mange soldater blev reddet under evakueringen af Dunkerque?\n"Der er 400.000 mænd på denne strand," siger Kenneth Branaghs karakter i filmen. Af disse mænd blev anslået 338.000 allierede soldater reddet under evakueringen, som officielt blev kendt som Operation Dynamo. Premierminister Winston Churchill og embedsmænd havde først forudsagt, at det kun ville være muligt at redde omkring 45.000 mand, før tyske styrker blokerede yderligere evakueringer. Britiske borgere hjalp med at knuse dette skøn ved at tilbyde deres egne både til at hjælpe med at hjælpe med redningen i Dunkerque. Det hjalp også, at Hitler begik den fejl at holde et jordangreb tilbage.\nGik nogle soldater virkelig i panik og forsøgte at skynde bådene ud af sving?\nJa, den Dunkerque film sande historie bekræfter, at tingene til tider blev kaotiske, med nogle soldater, der ventede i kø med deres enheder, der desperat hoppede ud af køen og gjorde et strejf for bådene. Disse soldater blev advaret under gevær. Mænd, der var der, huskede ikke at være stolte over sådanne øjeblikke, men det var svært at modstå, da alle var så desperate efter at overleve.\nHvor mange britiske soldater blev dræbt under evakueringen af Dunkerque?\nCirka 11.000 britiske soldater mistede livet under evakueringen fra Dunkerque, også kendt som Operation Dynamo. Yderligere 40.000 soldater blev taget til fange eller fængslet. I alt blev omkring 90.000 allierede soldater enten såret, dræbt eller taget til fange. -Daglig mail online\nHvor mange både gik tabt under evakueringen af Dunkerque?\nTyskerne ødelagde 177 allierede fly og sank mere end 200 skibe, heraf seks britiske og tre franske destroyere. Alligevel lykkedes det briterne at redde cirka 338.000 soldater fra strandene omkring Dunkerque, og allierede fly skød 240 tyske fly ned.\nVille Tyskland virkelig have vundet 2. verdenskrig, hvis evakueringen fra Dunkerque havde mislykkedes?\nHvorfor sendte Hitler ikke jordtropper ind for at tage lommen af allierede soldater fanget i Dunkerque?\nSelvom dette har været et emne for debat blandt historikere, tror mange, at grunden til at Hitler stoppede sine landstyrker var på grund af nazi -kommandanten Hermann G & oumlring, der var chef for Luftwaffe, Tysklands luftvåben. G & oumlring var ivrig efter at hævde æren ved at besejre briterne og overbeviste Hitler om at lade det tyske luftvåben fjerne Dunkirk -lommen. Det viste sig at være en af de største militære fejl i 2. verdenskrig, da de fleste fangede mænd flygtede over Den Engelske Kanal til Storbritannien. Det var et bevis på, at luftmagt alene ikke på egen hånd kunne udrydde jordstyrker. -Den tyske bommert i Dunkerque\nHitler gik også ind for at bruge flyvevåbnet, fordi han kunne bevare sine kampvogne og mænd på jorden, som han havde planer om at lede andre steder. James D'Arcy's karakter, kaptajn Winnant, gentager dette i filmen, når han siger: "Hvorfor spilde dyrebare tanke, når de kan hente os ud af luften som fisk i en tønde." Der var også en bekymring for, at den sumpede jord omkring Dunkerque kan være vanskelig for kampvogne. Derudover havde tyske landstyrker brug for tid til at hvile og omgruppere sig efter at have lidt store tab under invasionen af Frankrig.\nEn anden teori var, at Hitler holdt op med at sende landstyrker ind, fordi han viste medfølelse over for briterne i håb om, at Churchill ville slutte sig til Tysklands kamp mod Rusland. Denne fjerntliggende teori støttes ikke bredt af historikere, da Storbritannien allerede havde erklæret krig mod Tyskland den 3. september 1939, og Hitler ville have ringe grund til at tro, at Storbritannien nogensinde ville skifte side. Endvidere modsiger Hitlers direktiv 13 dette, da det opfordrede Luftwaffe til at besejre de hjørnede allierede soldater og forhindre deres flugt.\nVar Hitlers stopordre den eneste grund til, at tyske grundstyrker ikke nåede flere allierede soldater, der ventede på strandene?\nNej. Standsordren, der blev godkendt af Hitler og udstedt af den tyske overkommando den 22. maj 1940, blev ophævet fire dage senere den 26. maj. Da vi faktisk undersøgte Dunkerque film, opdagede vi, at en stor grund til, at så mange allierede soldater var i stand til at komme ud af strandene omkring Dunkerque var på grund af 40.000 soldater fra den franske første hær, der var i stand til at forsinke tyskerne ved belejringen af Lille fra 28. til 31. maj. . De kæmpede mod syv tyske divisioner, heraf tre pansrede divisioner. Winston Churchill kaldte den første hærs indsats for et "glimrende bidrag", som næppe opsummerede dens betydning for at give den britiske ekspeditionsstyrke tid til at evakuere strandene. Da mad og ammunition løb tør, blev der forhandlet om en overgivelse, og 35.000 mænd marcherede i fangenskab.\nAndre britiske og franske bagvagtsenheder hjalp også med at holde andre områder af omkredsen, og i sidste ende var det for det meste franske soldater, der overgav sig efter at have dækket de sidste evakueringer i Dunkerque.\nVar Kenneth Branaghs karakter baseret på en ægte person?\nDet er sandsynligt, at filmens kommandør Bolton (Kenneth Branagh) var inspireret af den virkelige kaptajn William Tennant, der ankom til strandene i Dunkerque via destroyeren HMS Ulvehund. Hans opgave var at føre tilsyn med evakueringen og organisere de mænd, der ventede på strandene. Ligesom kommandør Bolton i filmen blev Tennant lige indtil de sidste skibe forlod den 2. juni 1940. Han blev bebudet for sin indsats ved Dunkerque og fik tilnavnet "Dunkirk Joe" af sømændene under ham. -BBC\nWilliam Tennants bemærkelsesværdige oplevelser i 2. verdenskrig endte ikke ved Dunkerque. Han var kaptajn på slagkrydseren Afvisning, som blev sænket af japanerne efter en prisværdig kampagne. Senere som admiral blev Tennant sat i spidsen for søtransport til invasionen i Normandiet, hvilket indebar tilsyn med opsætningen af to Mulberry havne (bærbare havne) til hurtig losning af forsyninger under invasionen. Han havde også tilsyn med lægningen af Pluto -rørledninger på tværs af kanalen for at sende brændstofforsyninger fra England til Frankrig for at støtte de allierede styrker.\nFølte de soldater, der blev reddet, at de havde svigtet deres land?\nVar evakueringen fra Dunkerque betragtet som en succes?\nJa. Den britiske premierminister Winston Churchill beskrev det som "et mirakel for befrielse" og inspirerede ham til at erklære for parlamentshuset den 4. juni 1940, "Vi skal kæmpe på strandene, vi skal kæmpe på landingspladserne, vi skal kæmp på markerne og på gaderne, vi skal kæmpe i bakkerne. Vi skal aldrig overgive os! " Men i samme tale advarede Churchill også: "Vi skal være meget forsigtige med ikke at tildele denne befrielse attributterne til en sejr. Krig vinder ikke ved evakueringer."\nHar der været lavet andre engelsksprogede spillefilm om evakueringen i Dunkirk fra 2. verdenskrig?\nJa, bare en, den 1958 Britisk krigsfilm Dunkerque med Richard Attenborough, John Mills og Bernard Lee i hovedrollen. Filmen var baseret på to romaner om Operation Dynamo, Elleston Trevors Den store afhentning og oberstløjtnant Ewan Hunter og maj. J. S. Bradfords bog Dunkerque. Dens historie fortælles primært fra to personers perspektiver, en avisreporter ved navn Charles Foreman (Bernard Lee) og en soldat ved navn korporal "Tubby" Binns (John Mills). Journalisten ender med at tage sin egen private båd ud for at hjælpe med hjælp til redningen af Dunkerque. Se på Dunkerque 1958 filmtrailer.\nBlev Christopher Nolan -filmen faktisk optaget i Dunkerque, Frankrig?\nJa. Mens vi undersøgte den sande historie i Dunkerque, lærte vi, at filmen faktisk blev filmet på stedet i Dunkerque, Frankrig, samt flere andre steder, herunder Urk, Holland Dorset, Storbritannien og Rancho Palos Verdes, USA. Evakueringen i filmen blev optaget på det samme historiske Dunkerque -sted, hvor den reelle evakuering fandt sted. Tolv både, der blev brugt ved optagelserne, havde faktisk deltaget i den virkelige evakuering i Dunkerque.\nDyk dybere ned i Dunkerque filmens sande historie ved at se videoerne herunder, herunder en dokumentarfilm om evakueringen og de tyske tabber i Dunkerque.\nSe videoen: نکات جالب و سوتی های هیجان انگیز فیلم دانکرک\nCopyright © komuna-dragash.org | Hvad skete der med de franske soldater, der blev evakueret i Dunkerque og andre steder i 1940?...


Tab og vind med samme krop af Jan Patrick Skaarup – anmeldelser og bogpriser - bog.nu\nTab og vind med samme krop Inspireret af verdens sødeste slankekur af Jan Patrick Skaarup\nVerden bugner af gode råd om mad og slankekure. Nogle bøger lokker med mirakelkure og lyndiæter, der i løbet af få uger angiveligt vil fjerne alt overflødigt fedt fra vores kroppe, hvorefter det langsomt indfinder sig igen. Men der er desværre ingen genveje. Hvis man springer over, hvor gærdet er lavest, risikerer man at snuble over sine egne fødder. Denne bog er en humoristisk og motiverende fortælling om at forelske og slanke sig. Forfatteren fortæller om sin egen kamp for at tabe sig, der startede dagen efter hans 60 års fødselsdagsfest. Han så et foto fra festen og fik et chok over sin kropslige udvikling. Det blev til en brat sundhedsmæssig opvågning og sideløbende med en indledt slankekur, der hurtigt gav resultater, derfor vovede han sig ud i en flirt på Tinder. I håb om at forbedre sine chancer for en date, sendte han sit ”offer” en digitalt forbedret version af sig selv. Men hvad ville der ske, når hun mødte den ægte vare, ville han så blive afvist eller få en chance? Forfatterens flirt var en veluddannet thailandsk kvinde fra Bangkok, en sundhedsbevidst og kræsen kvinde, der efterhånden som kærligheden manifesterede sig og ægteskabet blev indgået, pressede og skubbede og støttede forfatteren i sin færd frem mod et sundere og bedre liv. De 2 sidste kapitler i bogen er generelle betragtninger og fakta om kost og vitaminer. Jan Patrick Skaarup, tidligere shippingmand, kommunal sagsbehandler, skuespiller, sanger og fotograf udgav i 2015 en bog om sin grandonkel udbryderkongen Carl August Lorentzen (genoptrykt på Forlaget ClaraMundi i november 2019), efterfulgt af novellesamlingen Manden bag spejlet i 2016. Den 5. juni 2019 udkom bogen Europa og den grænseløse kærlighed. Bogen er illustreret af tegneren Mads Byskov, som også har produceret illustrationen på forsiden.\nanmeldt af Dorte Stangholm Jakobsen 2020.01.27


Derfor er PurePharma bedre end så mange andre - læs om fiskeolie!\nPurePharma producerer kosttilskud af den højeste kvalitet, og så er de tilmed en dansk virksomhed. Hos Bodyman har vi længe forhandlet PurePharma, og det har vi gjort af den årsag, at kvaliteten på særligt deres fiskeolie er noget helt særligt. Fiskeolie fra PurePharma har nemlig fået tildelt forskellige certificeringer, og det er et udtryk for den høje kvalitet og bæredygtighed.\nPå emballagen fra PurePharma har du måske bemærket, at der er fem stjerner – men hvorfor? Det kan du læse om i nedenstående afsnit.\nStjerne nummer et: Koncentration og indhold\nFiskeolie fra PurePharma overholder IFOS’ (International Fish Oil Standards Program) høje krav til omega-3 i fiskeolie. Det betyder altså, at du er sikret et produkt, der rent faktisk indeholder store koncentrationer af fiskeolie. Med PurePharma er du garanteret minimum 74 % rene omega-3 fedtsyrer.\nStjerne nummer to: Oxidering\nFiskeolie fra PurePharma overholder alle krav til fiskeolie og oxidering. Det er særligt vigtigt at tjekke oxideringen i forbindelse med fiskeolie, da oxidationsniveauet har betydning for, hvorvidt fiskeolien bliver fordærvet.\nStjerne nummer tre: Miljøforurening\nMed fiskeolie produceret af PurePharma er du sikret, at du køber et rent produkt. Fiskeolie fra PurePharma er nemlig fri for skadelige kemikalier, som ellers kan findes i havet.\nStjerne nummer fire: Tungmetaller\nFiskeolien er naturligvis også fri for tungmetaller; som eksempelvis kviksølv eller bly. Der kan nemlig findes tungmetaller i større fisk, da de er placeret højt i fødekæden. Fiskeolie fra PurePharma er dog produceret af mindre fisk, hvorfor du ikke risikerer et indtag af tungmetaller. De mindre fisk har nemlig en kortere levetid, og de ophober derfor ikke samme mængde af tungmetaller som større fisk.\nStjerne nummer fem: Kvalitet\nDenne stjerne er blevet tildelt fiskeolie fra PurePharma, fordi de er blevet tildelt de førnævnte fire stjerner. Ligeledes er PurePharmas produkter langt nede på listen over WHO’s (World Health Organization) maksimumgrænser for eksempelvis harskning. Den sidste stjerne er altså et udtryk for, at fiskeolie fra PurePharma er et gennemført rent og kvalitetsbevidst produkt.\nHvis du gerne vil supplere din daglige kost med fiskeolie, så er PurePharma noget af det bedste du kan vælge; både med hensyn til indhold OG kvalitet.


Sea-N-Sun Apartments i Budva til Bedste Pris-garanti | Agoda.com\nRafailovici b.b., Becici, Rafailovici, Budva, Montenegro, 85310 - Fantastisk placering - Se på kort\nMere om Sea-N-Sun Apartments\nSea-N-Sun Apartments er indrettet til både ferie- og forretningsrejsende og ligger idéelt i Budva; én af byens mest populære beliggenheder. Herfra har gæster glæde af nem adgang til alt, hvad denne livlige by kan tilbyde. Med sin praktiske beliggenhed tilbyder dette hotel nem adgang til byens vigtigste seværdigheder.\nSea-N-Sun Apartments tilbyder fremragende service og et bredt udvalg af bekvemmeligheder og forpligter sig til at sikre sine gæster et så behageligt ophold som muligt. Dette hotel tilbyder talrige faciliteter på stedet, som vil glæde selv den mest kvalitetsbevidste gæst.\nAtmosfæren på Sea-N-Sun Apartments afspejles på hvert eneste værelse. aircondition, altan/terrasse, fjernsyn, køleskab, bruser er blot nogle af de faciliteter der kan findes på ejendommen. Desuden sikrer hotellets væld af fritidstilbud, at du har rigeligt at foretage dig under dit ophold. Sea-N-Sun Apartments er et idéelt sted for rejsende der efterspørger charme, komfort og bekvemmelighed i Budva.\nDu bedes give Sea-N-Sun Apartments besked om, hvornår du regner med at ankomme. Du kan gøre dette ved at skrive til hotellet i boksen "Særlige anmodninger" når du booker, eller du kan kontakte overnatningsstedet. Du finder kontaktoplysningerne på din reservationbekræftelse. Ved ankomst opkræves et skadesdepositum på 200 EUR. Depositummet er fuldt refunderbart ved udtjekning, såfremt der ikke findes skader ved inspektion af værelset.