Swazilands menneskerettigheder - Information\nSwazilands menneskerettigheder - historie\nSwazilands menneskerettighedsrapport 2017 april 2018\nSwaziland er et absolut monarki. Kong Mswati III og dronningmoderen Ntombi, kongens mor, hersker som medmonarker og udøver den ultimative myndighed over kabinettet, lovgiver og retsvæsen. Der er et tokammers parlament bestående af senatet og forsamlingshuset, der hver består af udpegede og valgte medlemmer. Statsministeren udnævnes af kongen; Den politiske magt forblev stort set hos kongen og hans traditionelle rådgivere. Internationale observatører konkluderede, at parlamentsvalget i 2013 ikke opfyldte internationale standarder.\nCivile myndigheder undlod til tider at opretholde en effektiv kontrol over sikkerhedsstyrkerne.\nDe væsentligste menneskerettighedsspørgsmål omfattede: vilkårlig indblanding i privatlivets fred og hjemmet; begrænsninger i ytrings-, forsamlings- og foreningsfriheder; benægtelse af borgernes mulighed for at vælge deres regering ved frie og fair valg; institutionel mangel på ansvar i sager om voldtægt og vold mod kvinder; kriminalisering af seksuelt køn af samme køn, selvom den sjældent håndhæves; menneskehandel; begrænsninger af arbejdstagerrettigheder og børnearbejde.\nMed få undtagelser forfulgte eller straffede regeringen ikke embedsmænd, der begik overgreb. Generelt handlede gerningsmænd ustraffet.\nEn. Tilfældig fratagelse af liv og andre ulovlige eller politisk motiverede drab\nI løbet af året var der rapporter om, at regeringen eller dens agenter begik vilkårlige eller ulovlige drab. Politiet undersøgte ulovlige drab og henviste sager til direktoratet for offentlige anklager efter behov, men der var ingen beviser for, at staten anklagede gerningsmændene.\nFor eksempel den 17. maj blev den Tider i Swaziland rapporterede, at regeringens vildtvagter skød og dræbte en formodet krybskytter. Ifølge en øjenvidneberetning var den mistænkte ubevæbnet, psykisk udfordret og løftede hænderne i luften, da rangers skød og dræbte ham. På trods af protester og krav fra offentligheden om, at rangerne skulle holdes ansvarlige, var der ingen indikationer på, at myndighederne tog lovlige eller disciplinære foranstaltninger mod dem ved årets udgang.\nDer var ingen rapporter om forsvinden af eller på vegne af offentlige myndigheder.\nC. Tortur og anden grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf\nGrundloven forbyder sådan praksis. Sikkerhedstjenestemænd, der udøver sådanne fremgangsmåder, kan blive straffet, og nogle betjente blev anlagt for retten for anklager, men der blev ikke rapporteret om domme eller administrative straffe i løbet af året. Politiet oplyste, at de undersøgte anklager om tortur, der blev citeret af Amnesty International, men deres resultater blev ikke offentliggjort.\nIfølge Royal Swaziland Police Service (RSPS) undersøgte politiet klager over politimishandling og henviste sager til direktoratet for offentlige anklager efter behov. Ved årsskiftet rapporterede RSPS flere tilfælde af politimishandling under efterforskning, men gav ingen detaljer om undersøgelsernes art. Der var et rapporteret tilfælde af retsforfølgelse i løbet af året. En politibetjent, der skød og dræbte en jaywalker, blev dømt for drab, idømt ni års fængsel og afsoning af dommen ved årets udgang.\nDer var troværdige rapporter om brug af overdreven magt fra fællesskabspoliti og sikkerhedsstyrker i løbet af året. For eksempel skød politiet den 18. februar og skadede pastor Njabulo Madonsela, efter at han ikke havde fulgt politiets ordre om at stoppe. Madonsela blev mistænkt for handel med marihuana; der blev dog ikke fundet nogen i hans bil. Politibetjente, der var involveret i skyderiet, blev anklaget for at bruge overdreven magt. Sagsforfølgning ventede ved årets udgang.\nBetingelser for fængsel og arresthus\nFængselsforholdene var hårde på grund af overbelægning, madmangel, fysisk misbrug og utilstrækkelige sanitære forhold og lægehjælp.\nFysiske forhold: Statistik frigivet af Hans Majestæts Kriminalomsorg (HMCS) i juni indikerede, at der var 3.380 dømte indsatte, hvilket oversteg fængselssystemets besiddelseskapacitet med 283 indsatte. Et flertal af gerningsmændene var unge. Kvinder og mænd blev tilbageholdt sammen på politistationer efter anholdelse på grund af pladsmangel.\nNogle fanger døde, mens de var fængslet, både under politiets efterforskning og under varetægtsfængsling.\nSelvom myndighederne leverede drikkevand og mad til fængslede og dømte fanger, var sanitet, belysning og lægehjælp utilstrækkelig. Fængselsforespørgsler var afhængige af familiemedlemmer eller venner for at levere mad. Faciliteter var af blandet kvalitet; nogle var gamle og nedslidte, andre som kvindefængslet var nyere og velholdte.\nDet Swazi -observatør avis og international ikke -statslig organisation (NGO) Red Barnet rapporterede, at unge fanger stod over for umenneskelig og nedværdigende behandling på ungdomscentrene, herunder fysiske overgreb og strip -søgninger efter kvindelige unge fanger. For eksempel i juli og august Swazi -observatør og AllAfrica Globale medier websted rapporterede, at under en søgning efter smugleri fængselsbetjente iført kirurgiske handsker beordrede en kollegie af indsatte til at fjerne nøgne og vende mod væggen. Iført kirurgiske handsker ramte de indsatte på deres bagdel med knytnæver og, ifølge en indsat, "klemte deres (kønsorganer) som man gør, når man malkede en ko."\nAdministration: Der var et klagesystem for fanger. Myndighederne hævdede at have undersøgt påstande om umenneskelige forhold og dokumenteret resultaterne af sådanne undersøgelser, men resultaterne blev ikke offentliggjort. Myndighederne tillod fanger adgang til besøgende, men tillod ikke religiøs overholdelse af andre trosfanger end kristendommen.\nUafhængig overvågning: Regeringen tillod meget begrænset overvågning af fængselsforhold. Uafhængige overvågningsgrupper havde svært ved at få adgang til fængselsfaciliteter i løbet af året, og ingen udsendte offentlige rapporter. Regeringen nægtede rutinemæssigt fængselsadgang til lokale menneskerettighedsorganisationer. Myndighederne tillod internationale embedsmænd og NGO'er, der arbejdede på programmer til bekæmpelse af hiv, at komme ind i fængsler og tilbageholdelsescentre, selvom det undertiden var vanskeligt.\nMyndighederne tillod generelt ikke journalister eller andre uafhængige monitorer inde i fængsler uden tilladelse fra kommissæren for kriminalomsorgen. NGO'er skulle også få tilladelse fra kommissæren til at besøge fængsler.\nD. Vilkårlig anholdelse eller tilbageholdelse\nForfatningen og loven forbyder vilkårlig arrest og tilbageholdelse og giver enhver person ret til at anfægte lovligheden af anholdelse eller tilbageholdelse i retten. I modsætning til tidligere år overholdt regeringen generelt disse krav.\nPOLITIS- OG SIKKERHEDSAPPARATENS ROLLE\nKongen er øverstkommanderende for Umbutfo Swaziland Defense Force (USDF), har stillingen som forsvarsminister og er chef for RSPS og HMCS. Han leder en civil forsvarsminister og en kommanderende general. Cirka 35 procent af den offentlige arbejdsstyrke blev tildelt sikkerhedsrelaterede funktioner.\nCivile myndigheder undlod til tider at opretholde effektiv kontrol over sikkerhedsstyrker. RSPS er ansvarlig for at opretholde intern sikkerhed samt migration og håndhævelse af grænseoverskridelser. USDF er ansvarlig for ekstern sikkerhed, men har også indenlandske sikkerhedsansvar, herunder beskyttelse af medlemmer af den kongelige familie. Statsministeren fører tilsyn med RSPS, og hovedforsvarssekretæren og hærchefen er ansvarlige for det daglige USDF-tilsyn. HMCS er ansvarlig for beskyttelse, fængsling og rehabilitering af dømte personer og at holde orden inden for HMCS -institutioner. HMCS -personale arbejdede dog rutinemæssigt sammen med politiet under protester og demonstrationer. Mens udførelsen af RSPS, USDF og HMCS generelt var professionel, var medlemmer af alle tre styrker modtagelige for politisk pres og korruption.\nTraditionelle høvdinger overvåger frivilligt "samfundspoliti" i landdistrikterne, der har myndighed til at arrestere mistænkte vedrørende mindre lovovertrædelser til prøvelse af et indre råd inden for høvdingen. For alvorlige lovovertrædelser blev mistænkte overdraget til RSPS for yderligere undersøgelser.\nStraffefrihed var et problem. Selvom der var mekanismer til at efterforske og straffe misbrug og korruption, var der kun få retsforfølgninger eller disciplinære handlinger mod sikkerhedsofficerer anklaget for overgreb. Den interne RSPS -klage- og disciplinenhed undersøgte rapporter om politimisbrug og korruption, men offentliggjorde ikke sine resultater for offentligheden. I de fleste tilfælde overførte RSPS politifolk, der blev fundet ansvarlige for overtrædelser, til andre kontorer eller afdelinger inden for politisystemet. Politiakademiets uddannelse for rekrutter inkluderede menneskerettighedskomponenter i overensstemmelse med regionale standarder. Nogle betjente deltog også i yderligere uddannelsesprogrammer, der omfattede en menneskerettighedskomponent.\nARRESTPROCEDURER OG BEHANDLING AF DETAINEES\nLoven kræver warrants for anholdelser, undtagen når politiet observerer en forbrydelse begået, mener, at en person er ved at begå en forbrydelse eller konkludere, at beviser vil gå tabt, hvis arrestationen forsinkes. Loven kræver, at myndighederne anklager fanger for overtrædelse af en lov inden for rimelig tid, normalt inden for 48 timer efter anholdelse eller i fjerntliggende områder, så snart en dommer er til stede for at påtage sig ansvaret. Myndighederne anklagede ikke altid fanger i henhold til disse normer. Der er et kautionssystem, og mistænkte kan anmode om kaution ved deres første optræden i retten, undtagen i alvorlige sager som f.eks. Drab eller voldtægt. Ved politisk motiverede retsforfølgninger blev kaution ofte fastsat til uforholdsmæssigt høje niveauer. Generelt kunne fanger rådføre sig med advokater efter eget valg, som de generelt fik tilladelse til hurtigt at få adgang til. Advokater kan stilles til rådighed for fattige tiltalte for offentlig regning i kapitalsager, eller hvis dom for en forbrydelse straffes med livsvarigt fængsel. Der blev rapporteret om, at fanger holdes uden for kommunikation.\nVilkårlig arrest: I modsætning til tidligere år var der ingen rapporter om vilkårlig anholdelse. Forekomster af tilbageholdelse af protesterende studerende var af kort varighed.\nForvaring i forvejen: Langvarig varetægtsfængsling var almindelig. Juridisk ineffektivitet og personalemangel bidrog til problemet, ligesom politiets praksis med at forlænge tilbageholdelse for at indsamle beviser og forhindre fanger i at påvirke vidner, hvis de blev løsladt. Der var tilfælde, hvor varetægtsfængslingen var lig med eller oversteg straffen for den påståede forbrydelse.\nDen anholdtes evne til at anfægte lovligheden af tilbageholdelse for en domstol: Personer, der er anholdt eller tilbageholdt, har ret til at anfægte i retten retsgrundlaget for deres tilbageholdelse og opnå løsladelse og erstatning, hvis det konstateres at være ulovligt tilbageholdt.\nE. Benægtelse af fair offentlig prøve\nForfatningen og loven giver mulighed for et uafhængigt retsvæsen, men kongens magt til at udpege alle medlemmer af retsvæsenet negerer retslig uafhængighed. Retsvæsenet var generelt upartisk i ikke -politiske kriminelle og civile sager, der ikke involverede kongefamilien eller embedsmænd. I sager om regeringens politik udøvede High Court imidlertid undertiden uafhængighed. I september 2016 fandt landsdommerne for eksempel adskillige afsnit i Swazilands lov om undertrykkelse af terrorisme (STA) og lov om sedition og undergravende aktiviteter (SSAA) forfatningsstridige, en dom der strider mod regeringens holdning. Selvom regeringen appellerede denne kendelse, blev store dele af sagen den 25. august berørt af regeringens accept af lovændringer til STA. Ændringerne bragte sproget i handlingen, der definerede en terrorhændelse, i overensstemmelse med internationale standarder.\nRetlige beføjelser er baseret på to systemer: romersk-hollandsk lov og et system med traditionelle domstole, der følger traditionel lov og skik. Hverken Højesteret eller Højesteret, der fortolker forfatningen, har jurisdiktion i spørgsmål vedrørende kongens eller dronningmoders kontorer, regentskabet, høvdinge, Swazi National Council (kongens rådgivende organ) eller det traditionelle regimentsystem. Uskreven traditionel lov og skik regulerer alle disse institutioner. Domstole var ikke villige til at anerkende mange af de grundlæggende rettigheder, der er fastsat i forfatningen, og baserede sig i stedet på forældede civile love, som ofte reducerer eller ser bort fra disse rettigheder. Kongen udpeger højesteretsdommere efter råd fra Judicial Service Commission, som ledes af chefdommeren. Højesterets dommere skal være swaziske borgere og er omfattet af obligatorisk pensionering i en alder af 75. Højesteret behandler sager hele året.\nDe fleste borgere, der stødte på retssystemet, gjorde det gennem de 13 traditionelle domstole. Hver domstol har en præsiderende dommer kaldet en præsident udpeget af kongen. Disse domstole dømmer mindre lovovertrædelser og overtrædelser af traditionel lov og skik. Ved lov skal traditionelle domstole ikke prøve sager, der vedrører ikke-swazier, men gjorde det faktisk. Myndighederne respekterede generelt traditionelle retsafgørelser.\nDirektøren for offentlige anklager har den juridiske myndighed til at afgøre, hvilken domstol der skal behandle en sag. Direktøren delegerede dette ansvar til offentlige anklagere. I stedet for at henvise en sag til direktøren henviste politiet ofte sager, der ikke var ordentligt undersøgt, til en af de traditionelle domstole, fordi den bevisstandard, der kræves for domfældelse, ikke var så høj som i det civile retssystem. Personer, der er dømt ved de traditionelle domstole, kan appellere til landsretten. Langvarige forsinkelser under retssager i landsretten og landsretten var almindelige.\nMilitære domstole må ikke prøve civile og giver ikke de samme rettigheder som civile straffedomstole. F.eks. Kan militære domstole bruge tilståelser indhentet under tvang som bevis og kan dømme tiltalte baseret på hørespørgsmål.\nTiltalte nyder en formodning om uskyld. En tiltalte nyder retten til straks, detaljeret og med gratis fortolkning at blive informeret om anklager. Forfatningen giver ret til en retfærdig offentlig retssag uden unødig forsinkelse, undtagen når udelukkelse af offentligheden skønnes nødvendig af hensyn til "forsvar, offentlig sikkerhed, offentlig orden, retfærdighed, offentlig moral, velfærd for personer under 18 år, eller beskyttelsen af de private personers liv i sagen. ” Bortset fra disse undtagelser håndhævede retsvæsenet generelt denne ret. Retsudpeget advokat stilles til rådighed for fattige tiltalte på statens regning med gratis hjælp fra en tolk til enhver tiltalt, der ikke kan forstå eller tale engelsk eller Siswati i kapitalsager, eller hvis forbrydelsen straffes med livsvarigt fængsel. Tiltalte og deres advokater har adgang til relevante regeringsbesiddelser, der generelt indhentes under konsultationer forud for retssagen fra anklagemyndigheden. Anklagere har skønsbeføjelse til at tilbageholde oplysninger, de anser for privilegerede eller ikke relevante for sagen. Forsvarsadvokater rapporterede ikke at have adgang til statsbevis i politisk følsomme sager. Tiltalte har ret til tilstrækkelig tid og faciliteter til at forberede et forsvar. Tiltalte kan afhøre vidner mod dem og fremlægge vidner og beviser på egne vegne. Tiltalte må ikke tvinges til at vidne eller tilstå skyld. Tiltalte og anklagere har klageadgang til Højesteret. Loven udvider generelt de foregående rettigheder til alle borgere.\nDe traditionelle domstole opererer under traditionelle myndigheder, herunder lokale høvdinger. Generelt præsiderer høvdinge over traditionelle domstole som retspræsidenter. Traditionelle domstole behandler både civile og mindre straffesager. Selvom domstolene ved lov ikke må pålægge bøder over 240 emalangeni ($ 18) og fængselsstraffe over 12 måneder, blev der rapporteret om tilfælde, hvor traditionelle domstole idømte straffe, der oversteg disse grænser.\nTraditionelle domstole har kun beføjelse til at administrere sædvaneretten "i den udstrækning det ikke er afvisende for naturlig retfærdighed eller moral" eller ikke er i overensstemmelse med bestemmelserne i enhver gældende civilret, men nogle traditionelle love og praksis overtræder civilretlige love, især dem, der involverer kvinder og børn rettigheder. Tiltalte ved traditionelle domstole er ikke tilladt formel juridisk rådgiver, men kan tale på egne vegne, kalde vidner og blive bistået af uformelle rådgivere. Traditionel lov og skik giver mulighed for en appelproces, men processen er lang og besværlig. Retlige kommissærer inden for det traditionelle retssystem kan afgøre appeller eller indbringe klager for en domstol i det civile retssystem efter eget ønske eller hvis det ønskes af sagsøgere eller sagsøgte.\nDer var ingen rapporter om politiske fanger eller fanger i løbet af året. I tidligere år involverede politisk motiverede sager ofte langvarig varetægtsfængsling og overdreven høj kaution med strenge betingelser. Det var almindelig praksis i disse sager at frigive fanger mod kaution uden at fastsætte en prøveperiode, hvilket indebar rejserestriktioner og et tidskrævende og til tider dyrt krav om at rapportere hyppigt på politistationer. I nogle tilfælde anklagede regeringen ikke eller ventede mange år på at gøre det.\nFor eksempel anklagede regeringen i 2014 Thulani Maseko, en menneskerettighedsadvokat, og Bheki Makhubu, redaktør for det eneste uafhængige magasin i landet, Nationen, med foragt for retten for at kritisere retsvæsenet. Efter en lang og uregelmæssig retssag blev de dømt og dømt til at afsone to års fængsel. Maseko ankede dommen og dommen. I 2015 fastslog Højesteret, at Makhubu og Maseko blev uretmæssigt dømt, og begge blev frifundet og løsladt. Maseko og Makhubu anlagde sag mod regeringen for uretmæssig anholdelse, der forblev afventende ved årets udgang.\nMaseko blev også anklaget for oprejsning, der stammer fra erklæringer, der kritiserer landets regeringsførelse, og Makhubu blev anklaget for at "skandalisere retten" for en artikel, han skrev. Masekos seditionsforsøg forblev suspenderet efter anmodning fra kronen for at afvente en løsning på en udfordring til forfatningen af STA og SSAA, som anklagerne var baseret på. Den 25. august gjorde vedtagelsen af ændringer, der bragte STA i overensstemmelse med internationale standarder, forfølgelsen af denne sag usandsynlig (se afsnit 1.e.).\nCIVILLE RETSPROCEDURER OG RETSMIDLER\nRetsvæsenet prøver civile såvel som straffesager, herunder erstatningssager mod offentlige agenter. Administrative retsmidler er tilgængelige i henhold til regler og forskrifter for embedsmænd. Regeringen respekterede nationale retsafgørelser. Enkeltpersoner og organisationer kan søge civilretlige retsmidler for krænkelser af menneskerettighederne, herunder appel til internationale domstole eller organer.\nI februar 2016 udsatte RSPS 22 landmænd og deres familier fra deres hjem. Fraflytningen opfyldte en 2014 -kendelse for landmændene om at fraflytte ejendom tilhørende Royal Swaziland Sugar Corporation. Landmændene havde dyrket sukkerrør på jorden i årtier under en kongelig indrømmelse givet af tidligere kong Sobhuza II. Denne komplekse sag kulminerede med landsrettens kendelse fra 2014, hvor landmændene skulle forlade jorden. Under udsættelsen i februar beordrede viceministeren, eskorteret af RSPS -officerer, landmændene til at returnere nøglerne til personaleforbindelserne og forbød dem at komme ind i lokalerne. Der blev ikke givet tilbagebetaling eller kompensation til landmændene.\nF. Vilkårlig eller ulovlig indblanding i privatlivets fred, familie, hjem eller korrespondance\nForfatningen og loven forbyder sådanne handlinger undtagen "af hensyn til forsvar, offentlig sikkerhed, offentlig orden, offentlig moral, folkesundhed, by- og landsplanlægning, brug af mineraleressourcer og udvikling af jord til gavn for offentligheden." Regeringen respekterede ikke altid disse forbud og tolkede i store træk undtagelser fra loven. Loven kræver, at politiet indhenter en kendelse fra en magistrat, før de søger i hjem eller andre lokaler, men betjente med rang som underinspektør eller højere har myndighed til at foretage en ransagning uden en befaling, hvis de mener forsinkelse kan medføre, at bevis går tabt.\nI løbet af året foretog politiet stikprøver for uregelmæssige immigranter, våben, stjålne køretøjer og beviser for andre kriminelle aktiviteter gennem vejspærringer og ransagninger i hjem. Politiet kom ind i hjem og virksomheder og foretog ransagninger uden retslig tilladelse. De foretog fysisk overvågning af medlemmer af fagforeninger, politiske grupper, religiøse grupper og andre. Medlemmer af civilsamfundet og prodemokrati grupper rapporterede regeringen overvåget e -mail, Facebook og internet chatrum, og politiet overvåget visse enkeltpersoners telefoner. Personer, der kritiserede monarkiet, risikerede at blive udelukket fra protektionens system for de traditionelle regimenter (chefbaserede grupperinger af mænd dedikeret til at tjene kongen), der uddelte stipendier, jord og andre fordele. Både undercover og uniformeret politi dukkede op i fagforening, civilsamfund, kunst og forretningsfunktioner.\nFor eksempel kom den 1. september betjente fra Piggs Peak politistation ind i hjemmet til en anden politibetjent mistænkt for at have ulovlige stoffer og kontanter uden en efterlysning. Betjenten, hvis hus blev gennemsøgt, oplyste, at han pådrog sig lettere kvæstelser i et slagsmål med betjentene, der ulovligt kom ind i hans hus.\nen. Ytringsfrihed, herunder for pressen\nGrundloven indeholder ytrings- og pressefrihed, men kongen kan nægte disse rettigheder efter eget skøn, og regeringen begrænsede disse rettigheder kraftigt i tidligere år. Ændringer af STA og Public Order Act vedtaget af regeringen i løbet af året reducerede antiterrorisme, oprejsning og restriktioner i den offentlige orden. Embedsmænd hindrede pressefrihed. Selvom ingen lov forbyder kritik af monarkiet, advarede premierministeren og andre embedsmænd journalister mod at offentliggøre sådan kritik med tilslørede trusler om avislukning eller tab af job.\nYtringsfrihed: Loven begrænser i høj grad ytringsfriheden og giver politiet vid skønsbeføjelse til at tilbageholde personer i længere perioder uden retssag eller offentlig høring. Dem, der er dømt for oprør, kan blive idømt op til 20 års fængsel.\nKongen kan suspendere den forfatningsmæssige ret til ytringsfrihed efter eget skøn, og regeringen begrænsede ytringsfriheden kraftigt, især vedrørende politiske spørgsmål eller kongefamilien. Personer, der kritiserede monarkiet, risikerede at blive ekskluderet fra protektionens system for de traditionelle regimenter (se afsnit 1.f.). Denne udelukkelse kan også anvendes på deres familiemedlemmer.\nFor eksempel tvang statsministerens kontor den 1. august et parlamentsmedlem (MP) til at trække en erklæring fra forsamlingshuset tilbage, hvori han udtrykte sin utilfredshed med, at offentligheden ikke havde nogen rolle i den metode, der blev brugt til at udpege landets premierminister. Statsministeriets kontor udtalte, at parlamentsmedlemens kritik udgjorde et angreb på forfatningen og kongen. MP var forpligtet til at undskylde og donere kvæg til kongen som et tegn på anger.\nPresse- og mediefrihed: Loven giver regeringen beføjelse til at forbyde publikationer, hvis den finder dem "skadelige eller potentielt skadelige for interesserne i forsvar, offentlig sikkerhed, offentlig orden, offentlig moral eller folkesundhed." De fleste journalister praktiserede selvcensur. Journalister udtrykte frygt for retslige repressalier for deres rapportering om nogle højesteretssager og spørgsmål vedrørende monarkiet.\nDagbladene kritiserede regeringens korruption og ineffektivitet, men undgik generelt at kritisere den kongelige familie.\nBroadcastmedier forblev fast under statens kontrol. De fleste personer fik deres nyheder fra radioudsendelser. Et kontroversielt ministerielt dekret, der forbød parlamentsmedlemmer at tale i radioen, blev tilsyneladende ophævet. Regeringen bemærkede, at dekretet aldrig var blevet håndhævet. Der var imidlertid ikke et tilfælde, hvor en MP havde overtrådt det. På trods af opfordringer fra mediernes tilsynsmyndighed til parter om at ansøge om licenser, blev der ikke givet nogen licenser. Stationer praktiserede selvcensur og nægtede at udsende noget, der blev opfattet som kritisk over for regeringen eller monarkiet.\nVold og chikane: Der var rapporter om trusler mod journalister. For eksempel den 13. januar blev den Tider i Swazilandavisen rapporterede både redaktøren og en reporter fra dets tilknyttede selskab, the Sunday Times avis, var blevet truet med alvorlig legemsbeskadigelse eller endog død af en "højt stillet embedsmand", hvis de ikke opgav en historie om forseelse fra et medlem af sikkerhedsstyrkerne.\nCensur eller indholdsbegrænsninger: Medier praktiserede selvcensur på grund af frygt for repressalier, såsom at miste betalt offentlig reklame, hvis deres rapportering blev opfattet som kritisk over for regeringen, især monarkiet. Ifølge civilsamfundsaktivister blev breve til redaktøren kritisk over for regeringen eller monarkiet undertiden ændret eller ikke offentliggjort.\nRegeringen begrænsede eller forstyrrede ikke adgangen til internettet eller censurerede onlineindhold. Der var troværdige rapporter om, at regeringen overvåger privat onlinekommunikation uden passende juridisk myndighed. I Privat og kabinets første kvartalsrapport fra 2015, oplyste regeringens pressekontor, at myndighederne overvåger internetblogs, e -mails og sociale netværk som Facebook, Twitter og internet -chatrum. Et anonymt online websted, Swazileaks, der kritiserede ekstravagante udgifter til kongefamilien, var inaktive i løbet af året, muligvis på grund af regeringens pres.\nIfølge International Telecommunication Union brugte 28,6 procent af befolkningen internettet i 2016.\nBegrænsninger på politiske sammenkomster og udøvelsen af selvcensur påvirkede akademisk frihed ved at begrænse indholdet og hyppigheden af akademiske møder, skrifter og diskurser om politiske emner. På University of Swaziland kan politiske forskningsdokumenter kun fås efter særlig anmodning. Regeringen trak en historiebog tilbage fra skolens pensum, fordi den diskuterede People's United Democratic Movement, en forbudt politisk enhed.\nDer var ingen regeringsbegrænsninger for kulturelle begivenheder.\nB. Friheder for fredelig forsamling og forening\nFRIHED AF FREDELIG MONTERING\nSelvom forfatningen giver mulighed for forsamlingsfrihed, begrænsede regeringen undertiden denne ret. I august vedtog parlamentet, og regeringen implementerede en ny lov om den offentlige orden, der væsentligt løsnede restriktioner for offentlige sammenkomster, herunder at eliminere kravet om forudgående samtykke til sammenkomster med færre end 50 personer. Loven fjerner fuldstændigt begrænsninger for private sammenkomster. Ikke desto mindre fortsatte rapporter om høvdinger, der forbød politiske stævner i landdistrikterne.\nRegeringen fortsatte med at chikanere oppositionsmedlemmer og foretog overvågning af medlemmer af fagforeninger, politiske grupper og grupper, der betragtes som potentielt politiske. Da demonstrationer fandt sted, blev sikkerhedstjenestemænd indsat i kraft, lejlighedsvis flere end demonstranter. Politiske aktivister oplyste, at myndighederne overvåger deres telefonopkald.\nFor eksempel den 16. maj rapporterede pressen, at RSPS affyrede tåregasbeholdere for at sprede fredelige demonstranter, der marcherede i Sihoye -samfundet.\nI februar 2016 kørte en betjent ved Operational Support Services Unit, en paramilitær afdeling af RSPS, under en studenteprotest ved University of Swaziland i et pansret køretøj med høj hastighed ind i en mængde på hundredvis af ubevæbnede demonstranter. En andenårs studerende, Ayanda Mkhwanazi, blev alvorligt kvæstet og handicappet af bilen. Efter en undersøgelse af hændelsen blev betjenten sigtet for drabsforsøg. Han blev løsladt mod kaution og blev genoprettet. Der var ikke fastsat nogen prøvedato ved årets udgang.\nGrundloven indeholder foreningsfrihed, men regeringen begrænsede denne ret. Grundloven omhandler ikke politiske partiers dannelse eller rolle. Det hedder, at individuelle fortjenester skal være grundlaget for valg eller udnævnelse til offentligt embede. Mens embedsmænd argumenterede forfatningen erstattet og erstattet dekret fra 1973, der forbød politiske partier, var der ingen juridiske mekanismer for partier til at registrere eller bestride valg. I tidligere år var flere prodemokratiske grupper blevet erklæret for terrororganisationer på grund af erklæringer, der opfordrede til at opløse regeringssystemet og deres påståede forbindelser til en bombekampagne i midten af 2000'erne. I august blev STA stort set ændret for at være i overensstemmelse med FN's antiterrorismekonventioner, hvilket udelukker, at den blev anvendt på prodemokratiske grupper.\nForfatningen indeholder fri bevægelighed, udenlandsrejser, emigration og hjemsendelse, og regeringen respekterede generelt disse rettigheder. Det fastsætter også lovbestemmelser og skik, der pålægger begrænsninger for enhver persons frihed til at opholde sig i landet, må ikke stride mod den frihed, der er givet ved forfatningen.\nRegeringen samarbejdede med kontoret for FN's Højkommissær for Flygtninge (UNHCR) og andre humanitære organisationer om beskyttelse og bistand til flygtninge, asylansøgere og andre bekymrende personer. Ved traditionel lov og skik har høvdinge magt til at bestemme, hvem der må bo i deres høvdinge; udsættelser opstod på grund af interne konflikter, påstået kriminel aktivitet eller modstand mod chefen.\nUdenlandske rejser: Ikke-etniske swazi-borgere oplevede undertiden forholdsvis langvarige behandlingsforsinkelser, når de søgte pas og statsborgerskabsdokumenter, dels på grund af landets historie om ikke at behandle blandede racer og hvide personer som "legitime" borgere. I modsætning til tidligere år var der ingen rapporter om, at politiske aktivister og deres familier havde svært ved at skaffe pas.\nBESKYTTELSE AF FLYGTIGE\nAdgang til asyl: Lovene giver mulighed for at give asyl eller flygtningestatus, og regeringen har etableret et system til beskyttelse af flygtninge, herunder beskyttelse mod udvisning eller tilbagevenden af flygtninge til lande, hvor deres liv eller frihed ville blive truet. Regeringen samarbejdede med UNHCR og andre humanitære organisationer om beskyttelse og bistand til flygtninge og asylansøgere.\nHoldbare løsninger: Regeringen genbosatte permanent flygtninge i landet. Det gav nogle flygtninge mulighed for at konkurrere om job og gav dem arbejdstilladelse og midlertidig opholdstilladelse. Regeringen gav også flygtninge gratis transport to gange om ugen til at købe og sælge mad på lokale markeder. Flygtninge, der boede i landet mere end fem år, var berettigede til statsborgerskab, men mange ventede længere på at få statsborgerskab, nogle gange mere end 10 år på grund af bureaukratisk ineffektivitet og besværlige krav. Regeringen fortsatte med at implementere et psykologisk støtteprogram, der gav råd til flygtninge. Flygtninge kunne let besøge nabolandene i Mozambique og Sydafrika.\nBorgerlige og politiske rettigheder var stærkt begrænsede. Borgerne havde ikke mulighed for at vælge deres regering ved frie og retfærdige periodiske valg afholdt ved hemmelig afstemning, og politiske partier forblev ude af stand til at registrere, bestride valg eller på anden måde deltage i dannelsen af en regering. Kongen er en absolut monark med ultimativ beslutningsmyndighed. Nogle prodemokratiske organisationer blev forbudt. Der er ingen juridisk mekanisme, hvormed politiske partier kan konkurrere ved valg. Valg- og grænsekommissionen (EBC) tillod ikke politiske partiers kandidater at registrere sig under navnene på deres partier. Lovgivning vedtaget af parlamentet kræver kongens samtykke til at blive lov. I henhold til forfatningen vælger kongen premierministeren, kabinettet, to tredjedele af senatet, 10 af 65 medlemmer af forsamlingshuset, mange højtstående embedsmænd, chefdommeren og andre domstole ved de højere domstole, medlemmer af kommissioner oprettet ved forfatningen og lederne af regeringskontorer. Efter råd fra statsministeren udpeger kongen kabinettet blandt parlamentsmedlemmer.\nValg og politisk deltagelse\nSeneste valg: I 2013 fandt der fredelige og generelt godt forvaltede parlamentsvalg sted, anden gang siden forfatningen trådte i kraft i 2006, og kongen udpegede en regering. Internationale observatører konkluderede, at valget ikke opfyldte internationale standarder. Politiske partier kunne ikke registrere eller sponsorere kandidater efter eget valg.\nAfstemninger blev afgivet i hemmelighed, men de kunne spores efter registreringsnummer til individuelle vælgere, og nogle stemmebokse var ikke ordentligt beskyttet. Der blev anklaget for bestikkelse og udbredte rapporter, som borgerne blev informeret om, at hvis de ikke registrerede sig for at stemme, ville de ikke længere modtage offentlige tjenester.\nPolitiske partier og politisk deltagelse: Regeringen erklærede åbent, at den ikke ønskede politiske partier i landet. Grundloven indeholder foreningsfrihed, men omhandler ikke, hvordan politiske partier kan fungere og bestride valg. Mens politiske partier eksisterede, var der ingen juridisk mekanisme for dem til at registrere eller bestride valg. Forfatningen fastslår også, at kandidater til offentligt embede skal konkurrere på deres individuelle fortjeneste og derved effektivt blokere konkurrence baseret på politisk partitilhørighed. For eksempel nægtede EBC deltagelse i parlamentsvalget i 2013 til to medlemmer af Ngwane National Liberatory Congress -partiet, som derefter indgav en ansøgning til High Court om at tvinge EBC til at registrere dem. Registratoren for landsretten nægtede at lægge sagen på dossieren.\nDeltagelse i den traditionelle sfære af regeringsførelse og politik foregår overvejende gennem høvdinge. Chiefs er vogtere af traditionel lov og skik, rapporterer direkte til kongen og er ansvarlige for den daglige drift af deres høvdinge og opretholdelse af lov og orden. Selvom lokal skik mandaterer, at høvding er arvelig, kan forfatningen, mens den anerkender, at høvding er "normalt arvelig og er reguleret af swazisk lov og skik", også sige, at kongen "kan udpege enhver person til at være chef over ethvert område." Som følge heraf var mange høvdinge ikke -arvelige udnævnelser, en kendsgerning, der fremkaldte tvister om jord, især på tidspunktet for høvdingernes død og begravelse.\nKvinder og minoriteter deltager: Forfatningen bestemmer, at 55 af de 65 mandater i forsamlingshuset skal bestrides populært, og at kongen udpeger de resterende 10 medlemmer. Forfatningen bestemmer, at fem af de 10 udpegede medlemmer skal være kvinder, og at de fem andre skal repræsentere "interesser, herunder marginaliserede grupper, der ikke allerede er tilstrækkeligt repræsenteret i huset." Derudover bestemmer forfatningen, at hvis mindre end 30 procent af forsamlingsmedlemmerne er kvinder, skal der vælges yderligere fire kvinder på regionalt grundlag. Kongen udpegede kun tre kvinder til forsamlingshuset efter valget, hvor kun en kvinde blev valgt, og selvom mindre end 30 procent af dets medlemmer var kvinder, valgte forsamlingen ikke yderligere fire kvinder. Civilsamfundet, parlamentsmedlemmer og kvindeorganisationer opfordrede forsamlingen til at opfylde dette forfatningsmæssige krav, men forsamlingen havde ikke behandlet sagen ved årets udgang.\nKongen udpeger 20 medlemmer af senatet med 30 pladser, og forsamlingshuset vælger de øvrige 10. Forfatningen bestemmer, at otte af de 20 medlemmer, der er udpeget af kongen, er kvinder, og at fem af de 10 medlemmer, der vælges af forsamlingen, er kvinder . Efter valget fyldte kongen fem af de otte udpegede pladser med kvinder, mens forsamlingshuset udnævnte fem kvinder til senatet.\nEnker i sorg (i perioder, der kan variere fra et til tre år) blev forhindret i at dukke op på visse offentlige steder eller være i nærheden af kongen eller en høvdinges embedsbolig. Som følge heraf blev enker udelukket fra at stemme eller stille op til kontoret eller tage aktive offentlige roller i deres lokalsamfund i disse perioder.\nDer var næsten ingen etniske minoritetsmedlemmer i regeringen. Mange embedsmænd var fra den kongelige familie eller forbundet med kongelige.\nLoven giver strafferetlige sanktioner for korruption fra embedsmænd, men regeringen gennemførte ikke loven effektivt. Embedsmænd beskæftiger sig undertiden ustraffet med korrupt praksis. Der var en udbredt offentlig opfattelse af korruption i de udøvende og lovgivende grene af regeringen og en enighed om, at regeringen gjorde lidt for at bekæmpe den.\nKorruption: Skoleledere og lærere krævede rutinemæssigt bestikkelse for at optage studerende, og immigrations- og toldmyndigheder gjorde det for at udstede regeringsdokumenter. De begik også bedrageri. For eksempel blev en immigrationsofficer i februar anholdt for at modtage bestikkelse fra swaziske borgere, der arbejdede i Sydafrika, som blev der, men fik stemplet deres pas for at vende tilbage til Swaziland inden for 30-dages besøgsgrænse.\nTroværdige rapporter fortsatte med, at en persons forhold til embedsmænd påvirkede tildelingen af offentlige vejanlæg og andre kontrakter; ansættelse, ansættelse og forfremmelse af embedsmænd; rekruttering til sikkerhedstjenester; og skoleoptagelser. Myndighederne handlede sjældent om rapporterede hændelser af nepotisme.\nFinansiel oplysning: Forfatningen forbyder regeringsembedsmænd at indtage positioner, hvor deres personlige interesser sandsynligvis vil være i konflikt med deres officielle pligter. Forfatningen kræver, at udpegede og valgte embedsmænd erklærer deres aktiver og passiver over for Kommissionen for Offentlig Administration og Menneskerettigheder. Kommissionen har mandat til at overvåge og verificere videregivelser.Der er strafferetlige og administrative sanktioner for manglende overholdelse. Sanktioner for manglende videregivelse af aktiver og interessekonflikter omfatter fjernelse fra embedet, diskvalifikation fra at varetage et offentligt embede i en periode bestemt af en domstol og konfiskation af enhver ejendom, der ulovligt er erhvervet under embedsperioden. Ifølge kommissionen gjorde størstedelen af dem, der var nødvendige for at deklarere aktiver og passiver, det, men kommissionen mistænkte underrapportering i nogle tilfælde. Kommissionen offentliggjorde ikke disse oplysninger.\nEn række indenlandske og internationale menneskerettighedsgrupper opererede generelt uden regeringens begrænsninger og undersøgte og offentliggjorde deres resultater om menneskerettighedssager. Regeringsembedsmænd reagerede sjældent på deres synspunkter. Regeringen overvåger grupper, der betragtes som potentielt politiske (se afsnit 2.b.).\nSelvom forfatningen bestemmer uafhængighed af menneskerettigheds -NGO'er, giver den ikke mulighed for retslig håndhævelse af NGO's uafhængighed.\nRegeringens menneskerettighedsorganer: Kommissionen for Menneskerettigheder og Offentlig Administration modtog klager og henviste dem til det relevante retslige eller statslige organ. Kommissionen var imidlertid næsten magtesløs på grund af mangel på finansiering og muliggørelse af lovgivning. Kommissionen bestod af en fungerende kommissær (som havde fungeret siden 2010) og fire vicekommissærer. Ledelse og administration blev varetaget af dets sekretariat. Kommissionen er udelukket fra at undersøge ethvert spørgsmål ", der vedrører udøvelsen af et kongeligt privilegium af kronen." Lokale NGO'er udtrykte bekymring over placeringen af kommissionens kontorer i nærheden af kongelige boliger, et område, hvor skik og tradition forbyder adgang til kvinder i sørgetøj eller iført bukser.\nVoldtægt og vold i hjemmet: Loven kriminaliserer voldtægt, men ingen lov omhandler specifikt voldtægt fra ægtefæller. Voldtægt var almindelig, og regeringen håndhævede sjældent loven effektivt. Ifølge Swaziland -aktionsgruppen mod misbrug havde en ud af tre piger og kvinder mellem 13 og 24 været udsat for seksuel vold. Selvom voldtægt juridisk set er defineret som en forbrydelse, betragtede mange mænd det som en mindre lovovertrædelse. Maksimumsstraffen for dom for voldtægt er 15 års fængsel, men frifindelsessatsen for voldtægt var høj, og straffe var generelt lette. Anklagere rapporterede om vanskeligheder med at skaffe de beviser, der kræves for at prøve voldtægt og vold i hjemmet, fordi vidner frygtede at vidne mod anklagede voldtægtere. Der var få socialarbejdere eller andre mellemmænd, der arbejdede med ofre og vidner for at få beviser.\nIngen lovgivning eller lov omhandler specifikt vold i hjemmet og seksuelt misbrug. Hvis den bliver anklaget for overgreb, er vold i hjemmet imidlertid ulovlig. Vold i hjemmet mod kvinder, især koneslag, var almindeligt og resulterede undertiden i døden. Politiets bestræbelser på at bekæmpe forbrydelsen var utilstrækkelige. Kvinder har ret til at anklager deres ægtemænd for overfald under både de romersk-hollandske og traditionelle retssystemer, og bykvinder gjorde det ofte, normalt i ekstreme tilfælde, hvor indgreb fra udvidede familiemedlemmer ikke formåede at afslutte sådan vold. Straffe for mænd, der blev fundet skyldige i overgreb, der ikke involverede voldtægt mod en kvinde, afhænger af domstolens skøn. Landlige kvinder havde ofte ingen lettelse, hvis familieindgreb ikke lykkedes, fordi traditionelle domstole var ufølsomme over for "uregerlige" eller "ulydige" kvinder og var mindre tilbøjelige end domstole, der brugte romersk-hollandsk lov til at dømme mænd for ægtefællemishandling. Det romersk-hollandske retssystem gav ofte lette domme i sager om dom for overgreb mod kvinder.\nAnden skadelig traditionel praksis: Beskyldninger om hekseri blev anvendt mod kvinder i familie- eller samfundstvister, der kunne føre til, at de blev fysisk angrebet, fordrevet fra deres hjem eller begge dele. For eksempel den 7. september blev den Tider i Swazilandrapporterede en kone, der blev bebrejdet af en traditionel healer for ulykker, der havde ramt hendes familie, blev tvunget af hendes mand til at forlade sit hjem og samfund.\nSeksuel chikane: Lovbestemmelser mod seksuel chikane var vage, og regeringens håndhævelse var ineffektiv. Ingen sager er nogensinde blevet bragt for retten. Ikke desto mindre var der hyppige rapporter om seksuel chikane, oftest om kvindelige studerende af lærere. I løbet af året suspenderede og fyrede Teaching Service Commission flere mandlige lærere for seksuel chikane af kvindelige studerende, men ingen blev tiltalt.\nTvang i befolkningskontrol: Der var ingen rapporter om tvangsabort, ufrivillig sterilisering eller andre tvangsmæssige befolkningskontrolmetoder. Estimater om mødredødelighed og prævention er tilgængelig på: www.who.int/reproductivehealth/publications/monitoring/maternal-mortality-2015/en/.\nDiskrimination: Kvinder havde en underordnet rolle i samfundet. Retssystemets dualistiske karakter komplicerede beskyttelsen af kvinders rettigheder. Da uskreven sædvaneret og skik regulerer det traditionelle ægteskab og spørgsmål om arv og familieret, var kvinders rettigheder ofte uklare og ændret alt efter, hvor og af hvem de blev fortolket. Par blev ofte gift i både civile og traditionelle ceremonier, hvilket skabte problemer med at afgøre, hvilket regelsæt der gjaldt for ægteskabet og efterfølgende spørgsmål om forældremyndighed, ejendom og arv i tilfælde af skilsmisse eller død.\nCivilretten er i strid med forfatningens bestemmelse om, at "kvinder har ret til ligebehandling med mænd, og at denne ret skal omfatte lige muligheder i politiske, økonomiske og sociale aktiviteter." Civilret definerer gifte kvinder som underordnet deres ægtemænd.\nPiger og kvinder blev udsat for forskelsbehandling i landdistrikterne af samfundets ældste og myndighedsfigurer, der gav drenge præference i uddannelsen. Kvinder blev udsat for forskelsbehandling på arbejdspladsen (se afsnit 7.d.). Selvom forfatningen bestemmer, at kvinder kan åbne bankkonti, få pas og tage job uden tilladelse fra en mandlig slægtning, er disse forfatningsmæssige rettigheder ofte i konflikt med sædvaneretten, der klassificerer kvinder som mindreårige. Både traditionel og romersk-hollandsk civilret anerkender kvinder som afhængige af deres ægtemænd eller fædre. Selvom kvinder rutinemæssigt indgik kontrakter og indgik en række transaktioner i deres eget navn, afviste banker ofte personlige lån til gifte kvinder uden en mandlig garant. Grundloven foreskriver lige adgang til jord og civilret bestemmer, at kvinder kan registrere og administrere ejendom. De fleste var imidlertid ikke klar over denne ret, og sædvaneretten forbyder kvinder at registrere ejendom i deres eget navn.\nSædvaneretten anser børn for at tilhøre faderen og hans familie, hvis parret skilles. Børn af ugifte forældre forbliver hos moderen, medmindre faderen påstår faderskab. Arv går kun til og gennem mandlige børn. Når ægtemanden dør, dikterer traditionen, at enken skal bo på sin mands families bopæl under overholdelse af en streng sorgperiode i en måned. Medier rapporterede, at enker, der stod i spidsen for husstande, undertiden blev hjemløse og blev tvunget til at søge offentlig hjælp, når ægtemandens familie overtog kontrollen over husmandsgården. Kvinder, der havde job, mistede dem nogle gange på grund af fravær fra arbejdet i den forlængede sorgperiode. Kvinder i sorgbeklædning måtte generelt ikke deltage i offentlige begivenheder og blev afskåret fra at interagere med royalty eller komme ind i kongelige lokaler. I nogle tilfælde varede sorgperioden op til tre år.\nLov om børns beskyttelse og velfærd fra 2012 fastsætter myndighedsalderen til 18. Den definerer misbrug af børn og pålægger straffe for overgreb; beskriver børns juridiske rettigheder og statens ansvar, især med hensyn til forældreløse børn og andre sårbare børn; fastlægger strukturer og retningslinjer for genoprettende retfærdighed; definerer børnearbejde og udnyttende børnearbejde; og fastsætter mindstelønninger for forskellige former for børnearbejde. Ved årets udgang havde regeringen ikke implementeret de fleste af lovens bestemmelser.\nFødselsregistrering: I henhold til forfatningen får børn statsborgerskab fra faderen, medmindre fødslen sker uden for ægteskab, og faderen ikke gør krav på faderskab, i hvilket tilfælde barnet får moderens statsborgerskab. Hvis en swazisk kvinde gifter sig med en fremmed mand, selvom han er en naturaliseret swazi -borger, bærer deres børn imidlertid faderens fødselsborgerskab.\nLoven pålægger obligatorisk registrering af fødsler. Ifølge Undersøgelse af flere indikatorer, 50 procent af børn under fem år blev registreret, og 30 procent havde fødselsattester. Manglende fødselsregistrering kan medføre afslag på offentlige tjenester, herunder adgang til uddannelse. Yderligere oplysninger findes i tillæg C.\nUddannelse: Forfatningen fastslår ikke, at uddannelse er obligatorisk, men regler foreskriver bøder på forældre, der ikke har deres børn i skole. Primær uddannelse var undervisningsfri gennem lønklasse syv. Vicepremierministerens kontor modtog en årlig budgetbevilling til at betale skolepenge til forældreløse og andre udsatte børn i folkeskolen og gymnasiet. Rektorer og lærere krævede rutinemæssigt bestikkelse for at optage elever.\nMisbrug af børn: Overgreb mod børn, herunder voldtægt af børn og incest, var et alvorligt problem. Hvis det blev rapporteret, blev gerningsmænd sjældent retsforfulgt, og når de blev tiltalt og dømt, matchede domme sjældent de maksimalt tilladte straffe. Yderligere oplysninger findes i tillæg C.\nLægemæssig straf af lærere og forstandere er lovlig og praktiseres rutinemæssigt. Skolens regler og forskrifter giver en lærer mulighed for at administrere op til fire slag med en pind på balderne til en elev under 16 år og op til seks slag til elever på 16 år og ældre. I 2015 indførte Undervisnings- og Uddannelsesministeriet positive disciplinære standarder baseret på rådgivning-ministeren advarede om, at lærere, der slog elever, ville blive holdt ansvarlige for sådanne overgreb. Ikke desto mindre overskred lærerne ofte disse grænser ustraffet. For eksempel den 2. august blev den Tider i Swaziland rapporterede, at en elev i Salesian High School blev stukket på hans bare balder af en lærer.\nTidligt og tvangsægteskab: Ægteskabets lovlige alder er 18 år for både drenge og piger, men med forældrenes samtykke og godkendelse fra justitsministeren kan piger gifte sig ved 16. Regeringen anerkender to typer ægteskaber, borgerligt ægteskab og ægteskab under traditionel ægteskab lov. I henhold til traditionel lov er ægteskaber tilladt for piger så unge som 13 år. Selvom vicepremierministeren kritiserede denne praksis, blev civilret generelt ikke håndhævet for at forhindre det. Ifølge en UNICEF -rapport fra 2015 om børneægteskab i landet var 1 procent af de unge piger gift før 15 år og 7 procent var gift før 18 år. Yderligere oplysninger findes i bilag C.\nSeksuel udnyttelse af børn: Piger var ofre for sexhandel. Forældreløse børn og andre sårbare børn var ofre for kommerciel seksuel udnyttelse ved lastbilstoppesteder og i barer og bordeller. Børnebeskyttelses- og velfærdsloven indeholder en særlig bestemmelse, der kriminaliserer "mishandling, omsorgssvigt, forladelse eller udsættelse for børn for overgreb". Lovovertrædere, der er dømt i henhold til disse bestemmelser, kan straffes med fængsel i mindst fem år. Lovgivningen fastsætter alderen for seksuelt samtykke til 16, mens straffeloven siger, at en pige under 14 år ikke må samtykke til seksuelt samkvem. Strafferne for domfældelse for lovpligtig voldtægt og prostituering af en pige er fra seks til 25 års fængsel, op til 24 piskeslag med en pisk og en bøde på 1.000 emalangeni ($ 76). Straffe for domfældelse af børnepornografi er op til seks måneders fængsel og en bøde på 100 emalangeni (6,58 dollar).\nInternationale børnebortførelser: Landet er ikke part i Haag -konventionen fra 1980 om de civile aspekter af international børnebortførelse. Se Udenrigsministeriets Årsrapport om international bortførelse af forældre til børn på travel.state.gov/content/childabduction/en/legal/compliance.html.\nDet jødiske samfund er meget lille, og der var ingen kendte rapporter om antisemitiske handlinger.\nForfatningen fastsætter rettigheder for personer med handicap, men skelner ikke mellem fysiske, sensoriske, intellektuelle og psykiske handicap og kræver, at parlamentet vedtager relevant gennemførelseslovgivning, hvilket parlamentet ikke har gjort. Vicepremierministerens kontor er ansvarlig for at opretholde loven og beskytte rettighederne for personer med handicap. Ingen love forbyder forskelsbehandling af personer med handicap i beskæftigelse. Handicappede klagede over regeringens forsømmelse. Ingen love foreskriver adgang til sundhedspleje for personer med handicap eller tilgængelighed til bygninger, transport, information, kommunikation eller offentlige tjenester. Regeringsbygninger under opførelse omfattede nogle forbedringer for personer med handicap, herunder adgangsramper. Offentlig transport var ikke let tilgængelig for personer med handicap, og regeringen stillede ikke med alternative transportmidler til rådighed.\nDer var kun minimale tjenester til handicappede, og der var ingen programmer til fremme af handicappedes rettigheder. Der var en privatskole for elever med høretab og en privat specialundervisningsskole for børn med fysiske eller psykiske handicap. Hospitalet for personer med psykiske handicap, der ligger i Manzini, var overfyldt og underbemandet.\nEfter sædvaner er personer med handicap muligvis ikke i kongens tilstedeværelse, da de menes at bringe "onde ånder".\nRegerings- og samfundsmæssig forskelsbehandling blev praktiseret mod ikke -etniske swazier, generelt personer af kaukasisk eller asiatisk afstamning og personer af blandet race. Selvom der ikke var nogen officiel statistik, var anslået 2 procent af befolkningen ikke -etniske swazier. Ikke -etniske swazier havde svært ved at få officielle dokumenter, herunder pas, og led af andre former for statslig og samfundsmæssig forskelsbehandling, f.eks. Brug for særlige tilladelser eller frimærker for at købe en bil eller et hus, forsinkelser i modtagelsen af byggetilladelser til huse og vanskeligheder med at ansøge om banklån.\nMens lovgivningen i kolonitiden mod sodomi stadig findes på bøgerne, er der ikke angivet nogen sanktioner, og der var ingen anholdelser. Regeringen hævdede, at forhold og handlinger af samme køn var ulovlige, men retsforfulgte ikke nogen sager i løbet af året. Samfundsdiskrimination mod lesbiske, homoseksuelle, biseksuelle, transseksuelle og interseksuelle (LGBTI) personer var udbredt, og LGBTI -personer skjulte generelt deres seksuelle orientering og kønsidentitet. LGBTI-personer, der var åbne angående deres seksuelle orientering og forhold, stod over for censur og udelukkelse fra det høvdingsbaserede protektionssystem, hvilket kunne resultere i udsættelse fra ens hjem. Høvdinger, præster og embedsmænd kritiserede seksuel adfærd af samme køn som hverken moralsk swazi eller kristen. LGBTI -advokatorganisationer havde problemer med at registrere sig hos regeringen. En sådan organisation, House of Pride, var under paraplyen af en anden organisation, der beskæftigede sig med hiv/aids. Det var svært at bestemme omfanget af beskæftigelsesdiskrimination på grund af seksuel orientering eller kønsidentitet, fordi ofre sandsynligvis ikke ville komme frem, og de fleste LGBTI -personer ikke var åbne angående deres seksuelle orientering eller kønsidentitet.\nDen 23. juli begik en tredjeårs studerende på University of Swaziland selvmord, angiveligt fordi han befandt sig isoleret, efter at hans familie afviste ham på grund af hans seksuelle orientering.\nIfølge det fælles FN -program om hiv/aids havde Swaziland blandt de højeste forekomster af hiv/aids i verden i 2011. Mennesker, der lever med hiv -stigmaindeks rapporterede, at 18 procent af en undersøgelse på 1.233 personer mente, at deres hiv-positive status fik personer til at sladre om dem; 7 procent blev fornærmet eller chikaneret; og 3 procent blev overfaldet. Erfaring med intern stigmatisering omfattede: 25 procent havde lavt selvværd, 24 procent følte skam, 17 procent følte skyld, 14 procent følte isolation og 7 procent havde selvmordstanker. I en 2014 nationalt repræsentativ prøve af hiv-positive personer inden for Undersøgelse af flere indikatorer7,7 procent af kvinderne og 12 procent af mændene i alderen 15 til 59 år rapporterede diskriminerende holdninger.\nSocial stigma forbundet med at være hiv -positive afskrækker personer fra at blive testet. Ikke desto mindre var der ofte lange rækker, især af unge, der ventede på at blive testet under forebyggelseskampagner. De væbnede styrker opfordrede til test og diskriminerede ikke aktive militære medlemmer, der testede positivt. Personer, der tester hiv -positiv, blev dog ikke rekrutteret af de væbnede styrker, fordi militære myndigheder hævdede, at de ikke ville kunne modstå anstrengende træning.\nDer var social stigma knyttet til albinisme. Flere personer med albinisme erklærede, at de var udsat for forskelsbehandling, kaldte navne og risikerede at blive dræbt til rituelle formål. Regeringen fordømte sådanne handlinger, men tog ikke yderligere skridt.\nTroen på hekseri var almindelig, og de anklagede for trolddom risikerede at blive overfaldet eller dræbt. For eksempel blev Lomthantazo Eunice Tfwala fra Lubhuku den 23. februar kvalt ihjel af hendes stedsøn og nevø for angiveligt at have praktiseret trolddom.\nLoven bestemmer, at arbejdstagere, bortset fra dem, der er i vigtige tjenester, har ret til at danne og slutte sig til uafhængige fagforeninger, gennemføre juridiske strejker og forhandle kollektivt. Disse rettigheder blev imidlertid ikke ensartet anvendt, da bestemmelser i andre love, der begrænser forsamlings- og foreningsfriheden, ofte ophævede dem. Den 25. august løftede lovens ikrafttræden imidlertid mange begrænsninger for forsamlingsfriheden og retten til at organisere sig (se afsnit 2.b.). Industrial Relations Act (IRA) giver mulighed for registrering af fagforeninger og forbund, men giver arbejdskommissæren vidtrækkende beføjelser med hensyn til at bestemme, om de er berettigede til registrering. Fagforeninger skal repræsentere mindst 50 procent af medarbejderne på en arbejdsplads og indsende deres forfatninger for automatisk at blive anerkendt.\nIRA blev ændret for at tillade registrering af forbund og blev lov i 2014 efter kongens samtykke. Forbund skal indsende deres forfatninger til regeringen og ansøge om registrering.\nForfatningen og loven giver ret til at organisere og forhandle kollektivt underlagt forskellige juridiske begrænsninger.Loven giver arbejdsgivere skøn om, hvorvidt de skal anerkende en arbejdsorganisation som en kollektiv medarbejderrepræsentant, hvis mindre end 50 procent af de ansatte er medlemmer af organisationen. Hvis en arbejdsgiver accepterer at anerkende organisationen som arbejderrepræsentant, giver loven arbejdsgiveren mulighed for at opstille betingelser for en sådan anerkendelse. Loven indeholder bestemmelser om registrering af overenskomster ved arbejdsretten. Retten er bemyndiget til at nægte registrering, hvis en aftale er i konflikt med IRA eller anden lov, giver ansættelsesvilkår og vilkår, der er ugunstigere for medarbejdere end dem, der er fastsat i nogen lov, diskriminerer nogen eller kræver medlemskab eller ikke -medlemskab af en organisation som en betingelse for ansættelse. Loven indeholder også bestemmelser om oprettelse af en forligs-, mæglings- og voldgiftskommission til tvistbilæggelse. Det giver arbejdskommissæren beføjelse til at "gribe ind" i arbejdskonflikter, før de anmeldes til kommissionen, hvis der er grund til at tro, at en tvist kan få alvorlige konsekvenser for arbejdsgiverne, arbejdstagerne eller økonomien, hvis den ikke løses hurtigt.\nIfølge IRA har medarbejderne, der ikke er beskæftiget med "væsentlige tjenester", ret til at foretage fredelige protestaktioner for at "fremme eller forsvare arbejdstagernes socioøkonomiske interesser", som ændret. Loven definerer imidlertid "socioøkonomisk interesse" som at inkludere "løsninger på økonomiske og socialpolitiske spørgsmål og problemer, der er direkte bekymrede for arbejderne, men ikke skal omfatte spørgsmål af rent politisk karakter." Omfattende bestemmelser gør det muligt for arbejdstagere at søge erstatning for påstået uretmæssig afskedigelse, men loven kræver ikke genindsættelse af arbejdere, der er fyret for fagforeningsaktivitet. Selvom loven tillader strejker, er strejkeretten strengt reguleret, og de administrative krav for at registrere en lovlig strejke gjorde strejken vanskelig. Strejker og lockout er forbudt i væsentlige tjenester, og ministerens magt til at ændre listen over disse væsentlige tjenester giver et bredt forbud mod strejker i ikke -væsentlige sektorer, herunder posttjenester, telefon, telegraf, radio og undervisning. Proceduren for at annoncere en protestaktion kræver forudgående varsel på mindst syv dage. Loven beskriver de trin, der skal følges, når der opstår tvister, og giver straffe for arbejdsgivere, der foretager uautoriserede lockouts. Når der opstod tvister med embedsmandsforeninger, greb regeringen ofte ind for at reducere chancerne for en protestaktion, som måske ikke bliver lovligt indkaldt, før alle forhandlingsmuligheder er opbrugt og en hemmelig afstemning om fagforeningsmedlemmer er gennemført.\nSelvom loven tillader fagforeninger at udføre deres aktiviteter uden regeringens indblanding og forbyder forskelsbehandling mod fagforeninger, tillader visse love bred regeringsskønsbeføjelse at gribe ind og forstyrre fagforeningers aktiviteter.\nRegeringen respekterede ikke konsekvent foreningsfrihed og retten til kollektive forhandlinger. Regeringen håndhævede ikke effektivt love vedrørende fagforeningsorganisation. Regeringen opfattede, at nogle fagforeninger var i den politiske opposition og begrænsede derfor deres rettigheder. I visse tilfælde stod arbejdstagere, der forsøgte at udøve rettighederne til at organisere og forhandle kollektivt, over for vanskeligheder eller risici på grund af et hårdt juridisk miljø pålagt af bestemmelser i arbejds- og sikkerhedslovgivningen. HMCS -ansatte blev fortsat nægtet retten til overenskomstforhandlinger.\nRegeringens indblanding i faglige anliggender har været et problem, der undersøges af Den Internationale Arbejdsorganisation, især vedrørende public service -fagforeninger. Om spørgsmålet var fortsat regeringsaktion for at forstyrre eller undertrykke fagforeningers lovlige og fredelige aktiviteter. Regeringen brugte historisk visse love, herunder STA 2008 og Public Order Act fra 1963 (POA), til at blande sig i fagforeningers anliggender-især sammenkomster eller andre aktiviteter, der blev betragtet som "politiske i naturen". Den 25. august blev STA imidlertid ændret for at være i overensstemmelse med internationale standarder for terrorbekæmpelse, og POA fra 1963 blev erstattet af en, der eliminerede grundene til størst indblanding i fagforeningers anliggender (se afsnit 2.b.).\nInternational Trade Union Confederation rapporterede også, at fagforeningsaktiviteter fortsat blev undertrykt, og at vilkårlige anholdelser og tilbageholdelser, intimidering og fysisk vold blev brugt til at tavse aktivister.\nDer var påstande, at arbejdsgivere brugte arbejdsmæglere til at ansætte personer på kontrakter for at undgå at ansætte dem, der normalt ville have ret til kollektive forhandlingsrettigheder. Ingen love regulerer driften af arbejdsmæglere. Andre bekymringer identificeret af fagforeninger var udefinerede arbejdstimer og løndage; overfald på arbejdere af tilsynsførende; overvågning af fagforeningsaktivitet af hyrede sikkerhedsofficerer, både på arbejdspladsen og udenfor; og brugen af arbejderråd stablet med arbejdsgivervalgte repræsentanter for at forhindre ægte arbejdstagerrepræsentation.\nLoven forbyder de fleste former for tvangsarbejde eller tvangsarbejde, men den undtager også "kommunale tjenester" fra definitionen af tvangsarbejde, idet der henvises til tjenester, der er til gavn for samfundet og er uden kompensation. Selvom loven om undtagelse af "kommunale tjenester" fra definitionen af tvangsarbejde blev erklæret ugyldig af landsretten, blev der ikke truffet foranstaltninger for at ophæve det. Lokale høvdinger fortsatte med at tvinge samfundets medlemmer, herunder børn, til at arbejde som en form for ejendomsskat. Arbejdstyper omfattede primært landbrugsarbejde såsom ukrudt af en høvdinges marker. Straffe for at nægte at udføre dette arbejde omfattede udsættelse af familier fra deres landsby og konfiskation af deres husdyr. Byboere, der får jord i traditionelle høvdinge, kan yde et økonomisk bidrag til høvdingen frem for at yde fysisk arbejde.\nArbejdskodeksen straffer dem, der er dømt for at pålægge tvangsarbejde, med maksimalt et års fængsel, en bøde på 3.000 emalangeni ($ 227) eller begge dele. Disse sanktioner blev anset for tilstrækkelige til at afskrække overtrædelser i tilfælde, hvor loven blev håndhævet. Sædvaneretten har ingen fastsatte domme, men indeholder bøder, der spænder fra et par hundrede til flere tusinde emalangeni.\nSe også Udenrigsministeriets Rapport om menneskehandel på www.state.gov/j/tip/rls/tiprpt/.\nLovene forbyder børnearbejde. Minimumsalderen for beskæftigelse er 15, for natarbejde 16 og for farligt arbejde 18. Loven forbyder også børn under 18 år at udføre farligt arbejde i industrielle virksomheder, herunder minedrift, fremstilling og elektrisk arbejde, men disse forbud gør ikke behandle farligt arbejde i landbrugssektoren. Loven begrænser antallet af nattimer, børn må arbejde på skoledage til seks og de samlede timer om ugen til 33.\nArbejdsministeriet, vicepremierministerens kontor via Socialministeriet og RSPS er ansvarlige for håndhævelse af love vedrørende børnearbejde. Regeringen håndhævede ikke effektivt love til bekæmpelse af børnearbejde på grund af mangel på baseline -oplysninger om problemets omfang og mangel på dedikerede ressourcer til at identificere og straffe krænkere.\nStraffe for domfældelse for overtrædelser af de værste former for børnearbejde omfatter en minimumsbøde på 100.000 emalangeni ($ 7.576), fem års fængsel eller begge for en første lovovertrædelse og mindst 10 års fængsel uden mulighed for bøde for efterfølgende lovovertrædelser. Myndighederne håndhævede imidlertid ikke loven.\nI den uformelle sektor blev børn fortsat ansat, især i landbrugsarbejde. I landbruget plukkede børn bomuld, høstede sukkerrør og husdyrhold. Dette arbejde kan indebære aktiviteter, der bringer deres sundhed og sikkerhed i fare, såsom brug af farlige maskiner og værktøjer, bærer tunge byrder, påfører skadelige pesticider og arbejder alene i fjerntliggende områder. Børn arbejdede også som portører, busvagter, taxichauffører og gadesælgere. Børn, der arbejder på gaden, risikerede en række farer, såsom hårdt vejr og bilulykker. De var også sårbare over for udnyttelse af kriminelle.\nBørns husholdning blev også antaget at være udbredt, hvilket uforholdsmæssigt påvirker piger. Sådant arbejde kan indebære lange arbejdstimer og kan udsætte børn for fysisk og seksuel udnyttelse af deres arbejdsgiver. Børns udnyttelse i ulovlige aktiviteter var et problem. Børn, især i landdistrikterne, serverede alkohol i spiritusforretninger og voksede, fremstillede og solgte ulovlige stoffer.\nSe også Arbejdsministeriet Fund på de værste former for børnearbejde på www.dol.gov/ilab/reports/child-labor/findings.\nArbejdslovgivningen forbyder forskelsbehandling i beskæftigelse og erhverv baseret på race, køn, sprog, hiv-positiv status eller andre smitsomme sygdomme, religion, politiske synspunkter eller social status, men loven er tavs om forskelsbehandling i beskæftigelse og erhverv baseret på handicap, alder og seksuel orientering eller kønsidentitet, og regeringen håndhævede generelt ikke loven effektivt.\nDer skete kønsbaseret diskrimination i beskæftigelse og erhverv (se afsnit 6). Selvom kvinder har forfatningsmæssige rettigheder til ligebehandling og kan tage job uden tilladelse fra en mandlig slægtning, og loven kræver lige løn for lige arbejde, var der faktisk få foranstaltninger, der beskyttede kvinder mod diskrimination i ansættelser, især i den private sektor. På trods af loven oversteg gennemsnitslønnen for mænd efter færdighedskategori normalt kvinders.\nHandicappede stod over for forskelsbehandling i forbindelse med ansættelser og adgang til arbejdsområder. Åbenbart blev LGBTI -personer udsat for forskelsbehandling på grund af beskæftigelse og social mistillid.\nEn embedsmand udtalte, at hun ikke blev forfremmet, fordi hun havde albinisme, og ved årets udgang skulle klagen endnu ikke behandles.\nVandrende arbejdstagere nyder den samme juridiske beskyttelse, løn og arbejdsvilkår som borgere, men står stadig over for forskelsbehandling i ansættelsen på grund af samfundsmæssige fordomme mod udlændinge.\nDer er ingen national mindsteløn. Ministeriet for Arbejde og Social Sikring fastsætter lønskalaer for hver branche. Der var en lovligt pålagt glidende skala for mindstelønninger afhængigt af typen af udført arbejde. For eksempel var den mindste månedsløn 531 emalangeni ($ 40) for en husarbejder, 1.137 emalangeni ($ 86) for en førskolelærer, 768 emalangeni ($ 58) for en halvuddannet arbejder i skovbrugsindustrien og 1.060 emalangeni ($ 80) for en faglært arbejdsmand i skovbrugsindustrien. Alle arbejdere i den formelle sektor, herunder vandrende arbejdstagere, er omfattet af lønlovene. Regeringen vurderede, at cirka 63 procent af befolkningen levede under fattigdomsgrænsen.\nDer var en standard 48-timers arbejdsuge for de fleste arbejdere og en 72-timers arbejdsuge for sikkerhedsvagter fordelt over en periode på seks dage. Det var ikke klart, om der var særlige undtagelser for kvindelige arbejdere. Loven kræver, at alle arbejdstagere har mindst en hviledag om ugen og giver premiebetaling for overarbejde. De fleste arbejdere modtog mindst 12 dages årlig ferie med fuld løn. Arbejdstagere modtager 14 dages sygefravær med fuld løn og 14 dage med halv løn efter tre måneders kontinuerlig tjeneste; disse bestemmelser finder kun anvendelse én gang pr. kalenderår. Der ydes ikke sygefravær, hvis en skade skyldes en medarbejders egen uagtsomhed eller forseelse.\nLoven giver en vis beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed. Regeringen satte sikkerhedsstandarder for industrielle operationer og opfordrede private virksomheder til at udvikle programmer til forebyggelse af ulykker. I henhold til lov om arbejdsmiljø fra 2001 kan arbejdstagere fjerne sig fra situationer, der bringer deres sundhed eller sikkerhed i fare uden at bringe deres ansættelse i fare. Myndighederne beskyttede ikke effektivt medarbejderne i denne situation.\nRegeringen håndhævede inkonsekvent lov om arbejdsmiljø, der fastlægger arbejdsgiveres, medarbejderes og regeringens rettigheder og ansvar med hensyn til arbejdsmiljø.\nGrundloven opfordrer parlamentet til at vedtage love for at beskytte en arbejdstagers ret til tilfredsstillende, sikre og sunde ansættelsesvilkår, men parlamentet vedtog ikke sådanne love i løbet af året. Ministeriet for Arbejde og Social Sikkerhed er ansvarlig for håndhævelsen af arbejdslovgivningen, men stod over for betydelige ressourceudfordringer, herunder mangel på motorkøretøjer og manglende evne til at ansætte yderligere personale. Der var kun anslået 20 arbejdskontrollører, der betjener hele landet, og mens arbejdskommissærens kontor gennemførte inspektioner i den formelle sektor, havde det ikke ressourcer til at foretage inspektioner i den uformelle sektor. Regeringen foretog også en indledende gennemgang af status for arbejdsmæglere som reaktion på stigende klager over, at manglen på regulering af arbejdsmæglere lettede udnyttelsen af arbejdstagere.\nArbejdslovgivningen gjaldt for den uformelle sektor, men blev sjældent håndhævet. De fleste arbejdere var i den uformelle sektor, men troværdige data var ikke tilgængelige. Arbejdere i den uformelle sektor, især udenlandske vandrende arbejdstagere, børn og kvinder, risikerede at stå over for farlige og udnyttende forhold.\nLønningsrestancer, især i beklædningsindustrien, var et problem. Arbejdsvilkårene i branchen var generelt gode, selvom arbejdstagere klagede over, at lønningerne var lave, og at procedurer for godkendelse af sygefravær var besværlige på nogle fabrikker. Den mindste månedsløn for en faglært medarbejder i branchen-herunder symaskiner og kvalitetskontroller-var 1.488 emalangeni ($ 113). Minimumslønretningslinjerne gjaldt ikke for den uformelle sektor, hvor mange ansatte var ansat.\nBeklædningssektoren har en standard 48-timers arbejdsuge, men arbejdere erklærede, at overarbejde var obligatorisk, fordi de skulle opfylde krævende daglige og månedlige produktionskvoter.\nKollektivtrafikmedarbejdere klagede over, at de var forpligtet til at arbejde 12 timer om dagen eller mere uden overarbejde, og at de ikke var berettiget til pensioner og andre fordele. Landets sygeplejersker deltog i strejker og nedbremsninger i løbet af året for at gå ind for højere lønninger og for at protestere mod, hvad de betragtede som usikre arbejdsforhold på hospitaler og klinikker. Nogle faciliteter manglede ordentlige ventilationssystemer, vand og sanitetsforsyninger.\nSelvom der eksisterede politikker vedrørende barselsorlov, mente kvinder ofte, at de var tvunget til at blive ved med at arbejde ud fra økonomisk behov, hvilket nogle gange resulterede i fødsel i usikre miljøer; for eksempel på vej til arbejde. I beklædningssektoren, som primært beskæftigede kvinder, kvindelige arbejdere og deres fagforeninger, erklærede de, at de var meget tøvende med at bruge deres barsel på grund af usikkerhed om, at deres ret til at vende tilbage til arbejdet ville blive respekteret.\nTroværdige data om dødsfald og ulykker på arbejdspladsen var ikke tilgængelige. Den 8. marts blev den Tider i Swaziland rapporterede, at en medarbejder i sukkeremballagefirmaet døde, efter at han blev fastgjort af en gaffeltruck mod fabrikstaget. Medarbejderen læssede en sukkeremballage, da ulykken skete.\nKongeriget Swaziland har sondringen fra at være det sidste resterende absolut monarki i Afrika syd for Sahara. Selvom det er klassificeret som et land med lavere mellemindkomst, er indkomstfordelingen skæv, og næsten firs procent af dens 1,2 millioner mennesker lever i voldsom fattigdom. År med regeringens korruption, overdrevne udgifter fra den kongelige familie og et fald i indtægterne fra den sydafrikanske toldunion har efterladt Swaziland i en dyb økonomisk krise. Krisen har resulteret i fyrre procent arbejdsløshed og massive reduktioner i offentlige tjenester som uddannelse og sundhedspleje.\nØget økonomisk elendighed resulterede i yderligere reduktioner i Swazilands svingende sundhedssektor. Landet lider med den højeste hiv-forekomst i verden på seksogtyve procent, men har ikke formået at sikre tilstrækkelig behandling til sine borgere på grund af mangel på antiretrovirale lægemidler og hiv-test. Ifølge Verdenssundhedsorganisationen er levealderen i Swaziland 48 år.\nSwaziland tåler også en politisk krise. Kong Mswati III bevarer absolut kontrol over den udøvende, lovgivende og dømmende myndighed og er immun mod civile sager og strafferetlig forfølgelse i henhold til swazisk lov. Politiske partier er forbudt at deltage i valg, og mange pro-demokratiske organisationer er blevet betragtet som terrororganisationer af drakonisk lovgivning mod terror. Pressefriheden er også stærkt begrænset, da mange journalister praktiserer selvcensur i frygt for gengældelse fra regeringen.\nAmnesty International er bekymret over løbende krænkelser af retten til forsamlingsfrihed, foreningsfrihed og ytringsfrihed fra Swazilands regering. Prodemokratiske ledere og aktivister lider arrestation, tortur, tæsk, forlænget tilbageholdelse og tvangsundersøgelser i deres hjem og kontorer. Fredelige protester og demonstrationer mod regeringen bliver ofte mødt med voldelig spredning af sikkerhedsstyrker. Civilsamfundsorganisationer, fagforeninger og medier gennemgår øget chikane og overvågning.\nTroværdigheden ved valget i Swaziland i september 2013 blev stillet spørgsmålstegn ved den afrikanske unions valgobservatørmission på grund af forbud mod politiske partier. Den Afrikanske Union opfordrede regeringen i Swaziland til at gennemføre den afrikanske kommission for menneskerettigheder og menneskerettigheder 2012 -resolution om Swaziland. Blandt andre opfordrer resolutionen Swaziland til at sikre og beskytte menneskerettighederne til ytringsfrihed, foreningsfrihed og forsamlingsfrihed.\nAt være en relevant og effektiv kommission i et retfærdigt samfund, hvor principperne om menneskerettigheder og god regeringsførelse overholdes, praktiseres og bevares.\nVi eksisterer for at fremme og beskytte menneskerettigheder for alle og sikre lige adgang til offentlige tjenester og eksistensen af et lederskab, der er gennemsigtigt i dets aktiviteter og er ansvarligt over for de mennesker, det repræsenterer og tjener - gennem partnerskaber.\nKommissionens oprettelse/ baggrund\nKommissionen blev udpeget af HANS MAJESTY KING MSWATI 111 efter råd fra JUDICIARY SERVICE COMMISSION gennem juridisk meddelelse nr. 143/2009.\nKommissionen består af seks (6) medlemmer Kommissæren / formanden og fem (5) vicekommissærer.\nKommissionen har en tredobbelt funktion\nKommissionen er bemyndiget i henhold til § 164, stk. 1, til at undersøge klager over påståede krænkelser af de grundlæggende rettigheder og friheder i henhold til forfatningen.Kommissæren skal træffe passende foranstaltninger til varetægtsfængsling, korrektion eller tilbageførsel af tilfælde, der er klaget fra, f.eks. Gennemsigtighed og effektivitet, herunder bl.a.\n• Offentliggørelse af resultaterne og anbefalingerne fra Kommissionen.\n• Forhandler og går på kompromis mellem de berørte parter.\n• At få klagen og Kommissionens konklusioner vedrørende klagen til at blive rapporteret til overordnede for den eller den krænkende person eller institution.\n• Henvise sager til anklagemyndigheden eller justitsministeriets kontor for passende handlinger for at sikre afslutningen af den eller den adfærd, der krænker, eller opgivelse eller ændring af den krænkende procedure.\n• At anlægge sag for at begrænse håndhævelsen af enhver lovgivning eller forskrift ved at anfægte gyldigheden af denne lovgivning eller regel, hvor den krænkende handling eller adfærd er begrundet i henvisning til denne lovgivning eller forordning.\nKommissionen er bemyndiget til at undersøge klager over uretfærdighed, korruption, magtmisbrug i embedsperioden og uretfærdig behandling af enhver person af en offentlig embedsmand under udøvelsen af officielle opgaver. Det er også bemyndiget til at undersøge klager over funktionen af enhver offentlig service, servicekommission, forvaltning af regeringsorganet, de væbnede styrker, for så vidt som klagerne vedrører den manglende accept af tjenesteydelse eller rekruttering til dem tjenester eller fair administration af disse tjenester.\nKapitel 14 i forfatningen fastlægger en adfærdskodeks for ledere, der søger at sikre, at ledere, uanset om de er valgfrie eller udpegede, er gennemsigtige i deres aktiviteter og er ansvarlige over for de mennesker, de repræsenterer eller tjener, er forpligtet til retsstatsprincippet og administrativ retfærdighed, overholder princippet om service til fælles mål, misbrug ikke kontoret og ikke deltage i en adfærd, der sandsynligvis vil føre til korruption i offentlige anliggender.\n§ 241, stk. 1, søger at håndhæve kodeksens formål ved at kræve, at personer, der har et offentligt hverv, der er nævnt i underafsnit 2, forelægger integritetskommissionen en skriftlig erklæring om al ejendom, aktiver eller fordele eller ansvar, som indehaveren skylder kontoret direkte eller indirekte.\nKommissionen for Menneskerettigheder og Offentlig Administration/Integritet er med henblik på at håndhæve lederskabskodeksen at udgøre integritetskommissionen.\nKommissionen kan undersøge ethvert spørgsmål, hvor en klage er behørigt indgivet til den af enhver person, der påstår, at klageren har lidt en uretfærdighed som følge af en fejl, eller hvor et parlamentsmedlem anmoder Kommissionen om at undersøge sagen med den begrundelse, at en person eller sammenslutning af personer, der er specificeret i anmodningen, har eller kan have pådraget sig en uretfærdighed eller andre omstændigheder, hvor kommissæren i god tro mente, at kommissionen burde undersøge sagen på den baggrund, at en eller flere personer eller personer har eller kan have opretholdt en uretfærdighed\nFremgangsmåde ved indbringelse af klager\nKlager kan indgives skriftligt via kommissærens kontor.\nKommissionen ville afgøre, om der har været krænkelse af grundlæggende rettigheder og frihed i henhold til forfatningen.\nForetag passende foranstaltninger til varetægtsfængsling, korrektion eller tilbageførsel af tilfælde af de påståede overtrædelser.\nP.O. Boks 8795\nTlf .: (+268) 24049829/24047625/24049152\nFax: (268) 2404 9374\nKommissionen udarbejder en årlig rapport til parlamentet om kommissionens resultater, som indeholder statistik i den form og detaljerede oplysninger om de klager, Kommissionen har modtaget, og resultaterne af eventuelle undersøgelser.\nDet følgende er en medieudgivelse udstedt i dag (26. januar 2011) fra Swaziland Solidarity Network (SSN). Det kritiserer Swazi -kongefamilien for at bruge job i rigets embedsværk som en måde at belønne tilhængere på. Da Den Internationale Valutafond søger 7.000 tab af job blandt embedsmænd, skyder SSN dem tilbage, der er på regeringens lønningslov, med tilladelse fra kong Mswati III, Afrika syd for Sahara ’s sidste absolutte monark, men som ikke udfører noget arbejde.\nIMF ’s anbefaler en mindre effektiv embedsordning, da Mswati's Cronies tager lavementer til skatteydernes udgifter.\nIfølge den seneste Public Information Notice (PIN), der blev frigivet af Den Internationale Valutafond (IMF) den 24. januar 2010, har kongeriget Swaziland den næststørste lønregning i Afrika syd for Sahara efter Lesotho. Landets finansminister rapporterede engang, at med denne lønsum udgør 54% af landets samlede budget.\nPå trods af at IMF har anbefalet reduktion af denne lønregning ved at træffe drastiske foranstaltninger som f.eks. Ikke at ansætte nye embedsmænd, implementere førtidspensioneringsordninger og ting, der blandt andet fortsætter sin privatiseringspolitik, er regeringen gået i stå med at gennemføre denne anbefaling af frygt for, at det vil udløse social omvæltning.\nHvad den siden har gjort, er imidlertid at hævde at have skåret overarbejde i lønninger, fryse ansættelsen af embedsmænd og reducere spøgelsesarbejdere, idet sidstnævnte er et alvorligt problem i landets embedsværk. Lønregningen er kunstigt oppustet af, at nogle skrupelløse embedsmænd trækker løn til ikke -eksisterende arbejdere. Dette er en af de mange frugter af det kongelige tæppe, der dækker korruption.\nPå grund af den kongelige families udvidede beskyttelsessystemer trækker mange andre registrerede embedsmænd lønninger, som de aldrig arbejder for. Dette er mest udbredt i de væbnede styrker, især i forsvarsstyrken, der er gået til omfanget af at ansætte kongens to sønner på trods af, at de sjældent nogensinde er i landet og ikke udfører soldatarbejde.\nKongens svoger, Sibusiso Mngomezulu er en anden godt forbundet person, der trækker en høj løn i landets forsvarsstyrke på trods af, at han har et job som finansdirektør i Chancellor House, ANC ’s private investeringsselskab, der for nylig købte en kulmine i Swaziland. Alt dette råd sker, mens begge lande kæmper for at skabe kvalitetsjobs til sine borgere.\nEt stort antal embedsmænd i mindre ledende stillinger er også skyldige i denne groft uprofessionelle adfærd. Mange af dem i løbet af denne tid af året findes afslappende på landets naturlige varme kilde i Lobamba og bader og tager lavementer i arbejdstiden efter at have fortalt deres overordnede, at de er på officiel kongelig tjeneste.\nEfterhånden som finanskrisen uddybes i kongeriget, er det disse spørgsmål, der bør behandles umiddelbart før hårdtarbejdende og meget erfarne embedsmænd presses til at tage efterlønsordninger, et skridt, der vil gøre embedsværket mindre effektivt, end det er i øjeblikket og i sidste ende tilføje til landets ’s økonomiske problemer.\nUdstedt af Swaziland Solidarity Network [SSN] Sydafrika Kapitel.\nSTUDENTER TRODER SWAZI -POLITI\nFølgende besked blev sendt til medlem af Swaziland National Union of Students (SNUS) Facebook -websted mandag (24. januar 2011). Det drejer sig om chikane fra swazipolitiet af aktivister i studenterbevægelsen.\nModige Swazi -studerende trodser Royal Swaziland Police\nKammerater og venner fra Swazilandrevolutionen får at vide, at de studerende i Swaziland nu lever i frygt for deres liv, da det kongelige regime i Swaziland bliver ved med at chikanere eleverne i Swaziland, især dem, der er tilknyttet Swaziland National Union of Students [SNUS].\nDet hele begyndte den dag, ungdommen i Swaziland, ledet af Swaziland Youth Congress [SWAYOCO], var på vej til at deltage i verdensfestivalen for unge og studerende, der blev afholdt i Sydafrika. Bussen, de kørte i, måtte standses flere gange af det kongelige politi i Swaziland og underkastes vilkårlig eftersøgning, mens andre køretøjer fik lov at passere uden besvær. Dette skete den 12. december 2010. Da de nåede Ngwenya [Oshoek] grænsepost, registrerede Royal Swaziland Politi deres navne på et separat ark papir, en handling der aldrig gøres normalt.\nProblemer fortsatte, da de kom tilbage fra festivalen. Efter en grundig eftersøgning af eleverne af Det Kongelige Politi blev to elever anbragt til side af politiet. Disse er kammerat Thembela Ngcamphala og vicegeneralsekretær [DSG] for SNUS, kammerat Samkelo Ginindza. Ifølge Ngcamphala ‘på vores ankomst til Ngwenya (Oshoek) grænsepost om morgenen onsdag den 22. december 2010 blev den swaziske delegation genstand for streng eftersøgning af Royal Swaziland Politi efter materiale, som de mente ikke var tilladt i Swaziland. Jeg var i besiddelse af de daglige publikationer fra World Festival for Youth and Students. Jeg havde også festival- og verdenserklæringsdokumenterne i min besiddelse. Jeg blev taget til side sammen med kammerat Samkelo, og vi blev ført til en kongelig politibetjent kendt som ‘Dube ’, hvor de konfiskerede vores dokumenter om demokrati og tog vores pasnumre og telefonnumre ’. De blev begge informeret om, at politiet havde brug for tid til at gå over dokumenterne, og at de senere ville blive ringet op. Tirsdag den 28. december 2010 modtog de to kammerater et opkald fra Dube, politibetjenten, der beordrede dem til at møde op i politiets regionale hovedkvarterer i Mbabane torsdag den 30. december 2010.\nPå grund af den revolutionære ånd, som disse to kammerater har, besluttede de efter samråd med ledere af SWAYOCO at trodse det kongelige politi. Dette gav et pinligt slag for det kongelige politi, da de havde beordret disse to kammerater til at forlade ferier og rapportere til dem. Dette fik den samme Dube til at ringe til de to kammerater den 3. januar 2011 og true dem med døden for at trodse politiet. ‘Dube udgjorde nogle trusler om, at de ville håndtere mig, selvom jeg kan slukke min telefon for godt, og at de havde fået alle gadgets til at gøre det. Han beordrede mig derefter til at ringe til dem, men jeg fortsatte med at trodse dem. Jeg er ikke ansvarlig over for politiet ’, understregede kammerat Thembela. Det kongelige politi fortsætter med at intimidere de to elever indtil nu.\nDet er ikke første gang, at politiet har chikaneret progressive studerende i Swaziland. Pius Vilakati, en tidligere præsident for studenterbevægelsen i Swaziland, er i øjeblikket i eksil. Han undslap Swaziland efter lignende trusler fra Royal Swaziland Police, efter at han skulle have fremsat terrorerklæringer ’ under mindehøjtiden for Sipho Jele, der selv var blevet myrdet af det kongelige politi.\nKammerat Thembela er en af de studenterledere, der blev bortført sammen med kammerat Pius den 10. februar 2010. Kammerat Thembela blev senere dumpet omkring 60 kilometer øst for Swaziland efter at have gennemgået en vis tortur i skovene der samme dag.\nDen dag i dag modtager de to kammerater trusler fra det kongelige politi, og alligevel er de trodsige. SNUS opfordrer til fortsat støtte fra de to kammerater fra alle demokrati-elskende mennesker i Swaziland og rundt om i verden.\nDer har været en 'drastisk forringelse' af menneskerettighederne i Swaziland (eSwatini), en FN -gruppe, der undersøger kongeriget, styret af den absolutte monark kong Mswati III, fik at vide.\nHuman Rights Watch sagde siden det kongelige dekret fra 1973, 'politiske partier er forbudt, retsvæsenet er alvorligt kompromitteret, og undertrykkende love er blevet brugt til at målrette uafhængige organisationer og chikanere civilsamfundsaktivister'.\nI et indlæg til FN's Universal Periodic Review of Swaziland sagde Human Rights Watch: 'Der er ikke sket fremskridt med væsentlige rettighedsreformer, herunder fjernelse af alle lovgivningsmæssige og praktiske begrænsninger for fri udøvelse af borgerlige og politiske rettigheder, især dem, der vedrører til forenings- og ytringsfrihed for at tillade registrering og drift af politiske partier, der indfører større politiske friheder gennem frie, retfærdige, gennemsigtige demokratiske valg, der sikrer retten til sundhed uden forskelsbehandling på grundlag af seksuel orientering eller kønsidentitet afskaffelse af dødsstraf og afkriminalisering af forhold mellem samme køn og forebyggelse af forskelsbehandling på grund af civilstand og seksuel orientering.\n'Regeringen har endnu ikke ratificeret den valgfrie protokol til konventionen mod tortur, på trods af at den tidligere har accepteret det.'\nHuman Rights Watch tilføjede: 'Regeringen har endnu ikke ophævet eller efter behov ændret en række undertrykkende love, der begrænser grundlæggende rettigheder til forenings- og forsamlingsfrihed, på trods af at disse rettigheder også er garanteret i eSwatinis forfatning fra 2005.\n'Politiet har omfattende beføjelser i henhold til lov om offentlig orden. Kongens dekret fra 1973 om forbud mod politiske partier er stadig gældende trods gentagne opfordringer fra lokale politiske aktivister om at få det ophævet. Grundloven omhandler ikke politiske partiers dannelse eller rolle. Afsnit 79 i forfatningen bestemmer, at eSwatini praktiserer et valgsystem baseret på individuelle fortjenester og udelukker politiske partiers deltagelse i valg. Traditionelle ledere og høvdinger har beføjelser til at begrænse adgangen til deres områder og har ofte brugt disse beføjelser til at forhindre civilsamfundsgrupper og politiske grupper som Ngwane National Liberatory Congress (NNLC) og People's United Democratic Movement (PUDEMO). '\nDet tilføjede: 'Begrænsninger i forenings- og forsamlingsfrihed fortsætter. Den 20. oktober 2020 hørte landsretten en udfordring fra eSwatini Seksuelle og kønsminoriteter (ESGM), en menneskerettighedsbaseret fortalervirksomhed, der har til formål at fremme beskyttelsen af menneskerettigheder for lesbiske, homoseksuelle, biseksuelle transseksuelle og interseksuelle personer . I september 2019 havde eSwatini-registratoren for virksomheder nægtet at registrere ESGM som et selskab, der sagde, at "ESGM's mål var ulovlige, fordi seksuelle handlinger af samme køn er ulovlige i landet." '\nHuman Rights Watch opfordrer Swazi -regeringen til at garantere forenings-, forsamlings- og ytringsfriheder, herunder foreningsfrihed på grundlag af seksuel orientering og til at tilbagekalde kongens dekret fra 1973 om politiske partier, tillade registrering og drift af politiske partier, og indføre flerpartidemokratiske valg.\nAlvorlige mangler i Swazilands retssystem vedvarer. I en ildevarslende præcedens for retsvæsenets uafhængighed suspenderede overdommer Michael Ramodibedi i august dommer Thomas Masuku for insubination og for at fornærme kongen, blandt andre anklager, som reaktion på en dom i januar af Justice Masuku, hvor han sagde, at kong Mswati talte med en "gafflet tunge". Den 11. august dukkede retfærdighed Masuku op for Judicial Services Commission (JSC), hvis seks medlemmer udpeges af kongen. Den 27. september befriede kongen dommer Masuku fra sine pligter for "alvorlig fejl." Retfærdighed Masuku havde tidligere truffet flere afgørelser til fordel for menneskerettigheder.\nKontrol med den daglige tildeling af sager til høringer, herunder hastende sager, er udelukkende blevet lagt i overordnet dommer, hvilket skaber det, som advokater opfatter som en uacceptabel skævhed i retsplejen. I august indførte Law Society i Swaziland en boykot af domstolene for at protestere mod denne udvikling og myndighedernes undladelse af at høre dens klager over domstolenes drift, herunder chefdommerens fordeling af sager. Den 21. september leverede advokatforeningens medlemmer et andragende til justitsministeren, hvor de opfordrede til handling for at behandle afgørelser truffet af overdommeren og den generelle retspleje i retssystemet.\nOfre for krænkelser af menneskerettighederne og dem, der søger at fremme beskyttelsen af menneskerettighederne via domstolene, har ringe eller ingen adgang til effektive retsmidler. I juni offentliggjorde overdommeren et direktiv, der beskytter kongen mod civilretlige sager i landsretten eller andre domstole, en klar krænkelse af en borgeres ret til at blive beskyttet af loven og til at blive hørt for et uafhængigt retsvæsen.\nMenneskerettigheder i Swaziland\nSwaziland er et landlocked land beliggende i det sydlige Afrika, og har været styret af den absolutte monark, kong Mswati III, siden 1986. Den nuværende menneskerettighedstilstand i Swaziland er beklagelig. Selvom forfatningen for kongeriget Swaziland Act –, der garanterer grundlæggende menneskerettigheder – trådte i kraft i 2005, er der blevet rapporteret om mange tilfælde af menneskerettighedskrænkelser, herunder undertrykkelse af politisk uenighed og forbud mod politiske partier.\nI 2016 omfattede særlige tilfælde af krænkelse af menneskerettighederne i Swaziland begrænsninger i forsamlingsfriheden. Politiet udnyttede byloven, som kræver, at demonstranter rapporterer alle planer om en offentlig protest to uger før begivenheden og slog til på den ved at angribe demonstranter. For eksempel anholdt Swazi -politiet i februar to ledere af Swaziland National Association of Teachers (SNAT), Mcolisi Ngcamphalala og Mbongwa Dlamini, der deltog i protester.\nDen 22. september 2016 offentliggjorde Human Rights Watch en erklæring, der kritiserede den swaziske regering for ikke at gennemføre de anbefalinger, den accepterede under sin sidste Universal Periodic Review (URP) i 2011. Disse anbefalinger –, der havde til formål at sikre fremskridt i menneskelige rettighedsreform i landet omfattede: eliminering af alle restriktioner for grundlæggende borgerlige og politiske rettigheder, der tillod politisk frihed gennem fair og gennemsigtige demokratiske valg og afkriminalisering af forhold mellem samme køn. På trods af det tilsyneladende fravær af demokrati i Swaziland har kongen for nylig gennemført en vildledende kampagne for at overbevise sine borgere om, at deres land er et demokratisk kongerige.\nMenneskerettighedernes fremtid i Swaziland er uklar. Imidlertid er den seneste præstation fra landets højesteret bemærkelsesværdig. I september 2016 erklærede domstolen loven om undertrykkelse af terrorisme, som havde været brugt af regeringen til at forbyde opposition til kong Mswati's regel, som forfatningsstridig. Hvis der træffes lignende politiske beslutninger i fremtiden, ville det betyde flere fremskridt for menneskerettighederne i Swaziland.\nBegrænsninger i forenings- og forsamlingsfrihed fortsatte i 2018. Selvom Eswatini underskrev det afrikanske charter om demokrati, valg og regeringsførelse i januar, har regeringen ikke taget skridt til at ratificere og gennemføre chartret.\nEt par dage før valget i september gik offentlige arbejdere, herunder lærere og sygeplejersker under paraplyen fra fagforeningskongressen i Swaziland (TUCOSWA), i gang med protester over lønninger i hele landet. Politiet reagerede hårdhændet og slog og sårede demonstranter i Manzini. Tidligere i juni skadede politiet mindst fire arbejdere, der protesterede mod påstået korruption i regeringen.Disse hændelser fandt sted på trods af den nye polititjenestelov fra 2018, der bestemmer, at "politiet skal respektere og beskytte menneskelig værdighed og menneskerettigheder", og at "det er forbudt for politifolk at påføre eller tolerere enhver torturhandling eller grusom, umenneskelig eller nedværdigende behandling . ”\nDer har været en ‘ drastisk forringelse ’ i menneskerettighederne i Swaziland (eSwatini), en FN -gruppe, der undersøger kongeriget, styret af den absolutte monark kong Mswati III, fik at vide.\nHuman Rights Watch sagde, at siden kongelig anordning fra 1973, at#8216politiske partier er forbudt, retsvæsenet er alvorligt kompromitteret, og undertrykkende love er blevet brugt til at målrette uafhængige organisationer og chikanere civilsamfundsaktivister ’.\nI et indlæg til FN's Universal Periodic Review of Swaziland sagde Human Rights Watch, ‘ Der er ikke sket fremskridt med væsentlige rettighedsreformer, herunder fjernelse af alle lovgivningsmæssige og praktiske begrænsninger for fri udøvelse af borgerlige og politiske rettigheder, især dem, der vedrører forenings- og ytringsfrihed for at tillade registrering og drift af politiske partier, der indfører større politiske friheder gennem frie, retfærdige, gennemsigtige demokratiske valg, der sikrer retten til sundhed uden forskelsbehandling på grundlag af seksuel orientering eller kønsidentitet afskaffelse af dødsstraffen og afkriminalisering af forhold mellem samme køn og forebyggelse af forskelsbehandling på grund af civilstand og seksuel orientering.\nRegeringen har endnu ikke ratificeret den valgfrie protokol til konventionen mod tortur, på trods af at den tidligere har accepteret det. ’\nHuman Rights Watch tilføjede, ‘ Regeringen mangler endnu at ophæve eller efter behov ændre en række undertrykkende love, der begrænser grundlæggende rettigheder til forenings- og forsamlingsfrihed, på trods af at disse rettigheder også er garanteret i eSwatini ’s 2005 forfatning.\nPolitiet har omfattende beføjelser i henhold til lov om offentlig orden. Kongens dekret fra 1973 om forbud mod politiske partier er stadig gældende på trods af gentagne opfordringer fra lokale politiske aktivister om at få det ophævet. Grundloven omhandler ikke politiske partiers dannelse eller rolle. Afsnit 79 i forfatningen bestemmer, at eSwatini praktiserer et valgsystem baseret på individuelle fortjenester og udelukker politiske partiers deltagelse i valg. Traditionelle ledere og høvdinger har beføjelser til at begrænse adgangen til deres områder og har ofte brugt disse beføjelser til at forhindre civilsamfundsgrupper og politiske grupper som Ngwane National Liberatory Congress (NNLC) og People ’s United Democratic Movement (PUDEMO). &# 8217\nDet tilføjede, ‘Begrænsninger på forenings- og forsamlingsfrihed fortsætter. Den 20. oktober 2020 hørte landsretten en udfordring fra eSwatini Seksuelle og kønsminoriteter (ESGM), en menneskerettighedsbaseret fortalervirksomhed, der har til formål at fremme beskyttelsen af menneskerettigheder for lesbiske, homoseksuelle, biseksuelle transseksuelle og interseksuelle personer . I september 2019 havde eSwatini-registratoren for virksomheder nægtet at registrere ESGM som en virksomhed, der sagde, at “ESGM ’s mål var ulovlige, fordi seksuelle handlinger af samme køn er ulovlige i landet. ” ’\nHuman Rights Watch opfordrer Swazi -regeringen til at garantere forenings-, forsamlings- og ytringsfriheder, herunder foreningsfrihed på grundlag af seksuel orientering og til at tilbagekalde kongens dekret fra 1973 om politiske partier, tillade registrering og drift af politiske partier og indføre flerpartidemokratiske valg.\nTidligere på denne måned (marts 2021) erklærede Freedom House i sin årsrapport, at Swaziland ikke var gratis.\nDet rapporterede, ‘ Kongen udøver den ultimative myndighed over alle grene af den nationale regering og kontrollerer effektivt lokal styring gennem sin indflydelse på traditionelle høvdinger. Politisk uenighed og borger- og arbejdsmarkedsaktivisme er udsat for hård straf under oprør og andre love. Yderligere menneskerettighedsproblemer omfatter straffrihed for sikkerhedsstyrker og diskrimination af kvinder og LGBT (lesbiske, homoseksuelle, biseksuelle og transkønnede). ’\nUniversal Periodic Review er en proces, hvor alle FN's medlemsstater får mulighed for at gennemgå menneskerettighedsregistre i alle andre medlemsstater. Samtidig har hver stat, der er under revision, mulighed for at rapportere om menneskerettighedsforhold inden for deres egne grænser, herunder foranstaltninger, der er blevet truffet for at imødegå bekymringer, der er beskrevet i detaljer fra andre stater.\nSwaziland stadig ‘ikke gratis, ’ menneskerettighedsgruppe Freedom House rapporterer\nJubilæum for dagen Swaziland stoppede med at være et demokrati og blev til absolut monarki\nFem i retten efter, at politi-provokerede protester i Swaziland bliver voldelige\nFem studerende dukkede op i retten i Swaziland (eSwatini) efter protester mod politiet, der blev voldelige.\nTre blev varetægtsfængslet til et maksimalt sikkerhedsfængsel, og to fik kaution før et spor ved Swazi High Court.\nDe blev anholdt fredag (21. maj 2021) før en mindehøjtidelighed for Thabani Nkomonye, en 25-årig jurastuderende.\nNkomonye døde under mistænkelige omstændigheder, og der er en udbredt fornemmelse i kongeriget, der blev styret af kong Mswati III som en absolut monark, at han blev dræbt af politiet.\nDe fem anholdte var Bongumenzi Gamedze, Hlengiwe Magagula, Khumbulani Nxumalo, Siphosethu Mavimbela og Swaziland National Union of Students (SNUS) generalsekretær, Bafanabakhe Sacolo.\nDe blev sigtet for forskellige lovovertrædelser, herunder ondsindet skade og hærværk. Politiposten i Fairview blev hårdt beskadiget.\nIfølge lokale medier rapporterede politiet fredag tåregas og gummikugler til mindehøjtiden.\nSwazi -regeringen havde forbudt store sammenkomster og sagde, at de brød de restriktioner, der blev pålagt for at bekæmpe coronavirus -krisen.\nNombulelo Motsa, formand for de økonomiske frihedskæmpere i Swaziland fortalte Swati Newsweek, ‘Vi protesterede i Manzini City og krævede retfærdighed for Thabani Nkomonye. Men politiet spredte os i Manzini. Vi forlod for mindesmærket på St Paul ’s High School. Politiet fulgte efter os og spredte os. De affyrede gummikugler og tåregas mod de sørgende. ’\nDet Swaziland News rapporterede, Oplysninger indsamlet tyder på, at demonstranterne ankom til politistationen bevæbnet med sten og vandaliserede posten, to betjente angiveligt forsøgte forgæves at stoppe dem efter at have affyret skud i luften. ’\nDet eSwatini Observer, en avis i virkeligheden ejet af kong Mswati, rapporterede ‘d, at dusinvis måtte køres på hospitalet ’ efter politi ‘ affyrede tåregasbeholdere og skud mod sørgende ’.\nRapportering fra mindehøjtideligheden, den Observatør sagde, ‘ Hvad der først startede som en fredelig gudstjeneste, hvor hver anden taler rosede, hvor velopført ungdommen var under gudstjenesten, men indtil politiet ankom, brød helvede løs. Da de så politiets pansrede køretøjer komme igennem porten til sportspladsen, råbte der fra en sektion blandt de fremmødte og krævede, at mændene i blå skulle vende tilbage, da de ikke var velkomne.\nDet så ud til, at politiet havde en ting i tankerne og gjorde ondt og fik alle til at græde. Og det blev opnået. Teargasbeholdere blev direkte skudt, hvor masserne sad, da de bulldoserede sig gennem porten i deres pansrede paramilitære politibiler. Det der fulgte var et stormfald, da sørgende løb i alle retninger med grådige øjne fra tåregassen.\n‘Politiet var ikke forbløffet selv over gråd fra ældre kvinder og børn, der var kommet for at deltage i mindehøjtiden. De ældre og de svage blev betrammet som følge af stormfaldet, mens andre faldt sammen, da de kvalt fra tåregasrøgen. Det var som en gengivelse af den sydafrikanske film, der skildrede den behandling, som sorte blev udsat for under apartheidregimet.\n‘Den vrede unge hævnede sig med sten. Biler, der parkerede ved indgangen til sportspladsen, hvorfra politiet i første omgang affyrede skud, blev efterladt beskadiget med ruder knust, da de vrede elever kæmpede tilbage.\nI en ren voldshandling bulldoserede politiet sig ind på stadion, da de fortsatte med at affyre tåregasbeholdere. På dette tidspunkt var nogle unge kvinder allerede såret og græd hysterisk og kunne ikke trække vejret. Politiet jagtede, da alle slap for livet. Stadionet var fyldt med hvid røg, stole og borde blev efterladt på hovedet. Da politiet fra den paramilitære fløj, OSSU, så at deres mission var opnået, trak sig tilbage, og alle blev efterladt bekymrede syge over de sårede og kollapsede sørgende.\nLyden af grædende kvinder ekko i hele Fairview -samfundet, da andre troede, at de kollapsede var døde. Mens folk blev hastet i forskellige biler til hospitalet, kom andre fra hjørner og buske, hvor de havde søgt tilflugt på jagt efter vand eller en hvilken som helst hane fra de nærliggende huse. ’\nSwaziland P. M. beder politiet om at standse offentlige demonstrationer, da vrede breder sig efter mistænkelig død\nCopyright © biblaridion-online.net | Swazilands menneskerettigheder - historie...