Josele Santiago: «Molta gent ja fa temps que no pensa en el demà»\nLos Enemigos reapareixen amb un àlbum de rock devastador, 'Bestieza', que s'ha alçat com el més venut i descarregat aquesta setmana a Espanya\nBarcelona - Dissabte, 21/03/2020 - 19:13\nCom si haguessin intuït que venien temps estranys i extrems, Los Enemigos fan pinya en un àlbum urgent, massís, amb el qual fer el cor fort deixant que l’emoció corri per dins. Cançons que aquest grup sorgit als bars de Malasaña allà per 1985 presentarà al Festival Mil·lenni, però no el mes que ve, com estava previst, sinó el 15 de gener del 2021. Parlem amb Josele Santiago, que viu actualment a Montcada i Reixac, de ‘Bestieza’, disc que aquesta setmana ha portat a Los Enemigos al número u en vendes a Espanya.\nEn el títol del disc, ‘Bestieza’, s’han pres una llicència sense permís de la RAE.\nVe de la paraula catalana ‘bestiesa’, que m’encanta. La vaig castellanitzar perquè em feia gràcia. Potser acaba al diccionari de la RAE, jo què sé, estaria bé. Diu molt del que hi ha en aquest disc i entronca amb la bèstia: el dia de la bèstia, el número de la bèstia... Era perfecte. Parla de la contundència i de l’agrest, i de l’energia d’aquest gat de la portada, que es busca la vida. I té a veure amb la idea d’un futur de, a tot estirar, mitja hora. Ara, amb la bèstia aquesta... Però ja fa temps que una bona part de la població no pensa en el demà. Des del 2008, més o menys. Em va fer gràcia quan algú va dir: «S’ha acabat el futur, cal pensar en el dia a dia...» Per a molta gent, això no és nou.\nEl primer tema, ‘Siete mil canciones’, comença dient precisament «El futur fue / Desapareció».\nAquest és una mica autobiogràfic. Parla de l’edat que un té, i és sobre un pobre tio que està buscant l’amor, com tots. A diferència d’altres cançons, aquí no m’ha fet falta inventar-me un personatge, tot i que sí que he necessitat 20 anys per acabar-la, perquè ja estava esbossada amb Los Enemigos el 1999. La tornada no venia, i va aparèixer l’any passat. ¡Fill de puta, com ha tardat!\n«Hüsker Dü és una banda que sempre hem tingut en compte»\nVe d’un disc en solitari molt elogiat, ‘Transilvania’ (2017). ¿Ha compost d’una altra manera al pensar en Los Enemigos?\nNo, el que és diferent és la manera de vestir les cançons. No penso en estils, prefereixo evitar-ho. Em centro en les melodies i les lletres, i després en vestir-les. I a aquestes els anava bé fotre’ls-hi canya. Ho vaig anar sentint així: «A veure, una mica més...», «¿ens haurem passat?»... La majoria estan fetes amb una guitarra acústica.\n¿Un disc més pensat que l’anterior, ‘Vida intelligente’ (2014)?\nAquest sembla molt bèstia, però està molt treballat. ‘Vida intelligente’ estava més esfilagarsat, no tenia el pes específic d’aquest; picotejava una mica de tot, i aquest s’ha agafat a un dels nostres punts forts que és el punk, el registre guitarrer. És com millor ens ho passem en directe: en els concerts sempre hi ha un tram de cançons, en el centre, com ‘Dentro’, ‘Sr. Correcto’ o ‘Yo, el Rey’, que beuen del 77.\nI de la saga de Hüsker Dü, Sugar... L’encreuament de melodia i dinàmica guitarrera expeditiva.\nSí, sí, Hüsker Dü és una banda que sempre hem tingut en compte. I les seves reencarnacions tant per part de Grant Hart com de Bob Mould. Sobretot, aquest, més prolífic. El seu últim disc, ‘Sunshine rock’, el tenim tots a l’‘Spoti’.\nSón fills ideològics de la revolta punk de 1977.\nTotalment. Jo vaig complir 15 anys el 1980 i vaig començar molt d’hora a escoltar música: tot i que era la que escoltaven els meus germans grans, cosins i veïns, rock simfònic. Però aquella tensió entre punk i simfònic ens va portar a molts a Malasaña, on podies escoltar de tot sense complexos. I el rock simfònic em continua agradant, ¿eh? Vaig anar a veure King Crimson al Coliseum, l’any passat, i em va semblar impressionant; uns ous així. Començar el concert amb un solo de bateria... Hòstia.\n«M’agrada fer aquest joc. Ficar-me a la pell d’un personatge. Cosa que de vegades dona lloc a confusions»\nLes seves lletres són diàlegs amb si mateix.\nMoltes vegades són monòlegs i me’ls prenc amb una concepció molt teatral, creant un personatge en el qual em fico dins. A ‘Menos que un perro’ està parlant un fill de la gran puta i jo estic allà donant-li veu, perquè està en primera persona. El ‘Rey pescador’ és una espècie de guru espiritual que en realitat va a buscar la teva cartera. I això és així de tota la vida, perquè ‘Desde el jergón’ ja era sobre un tio que està pres, ‘Septiembre’ va d’un xaval que es penjarà d’un pi... M’agrada fer aquest joc. Ficar-me a la pell d’un personatge. Cosa que de vegades dona lloc a confusions: «¿Tu penses això?». No, home, no...\nPersonatges tirant a fumuts.\nHome, ¡donen molt més joc! Una cançó sobre algú respectable, doncs també, amb ironia funciona tot, però em crida més això. És més divertit i dona més joc narratiu.\nA ‘Sacrilegio sideral’ dona veu a un individu que diu haver malgastat tota la seva vida «d’una manera constant i tenaç».\nAquesta és la més nihilista. Autobiogràfica, no, perquè jo no he tingut els ous de deixar-ho tot com el tio de la cançó. M’interessa molt aquesta gent que va donant voltes pel món; el tio que tenia una casa, una feina, i mira’l ara, amb la motxilla... La majoria de vegades no és voluntari, però de vegades sí que ho és: gent que se’n va i a prendre per cul. Llegint escriptors alemanys del segle passat, com Walser, això surt molt. Sempre que veig un sensesostre em pregunto, «i vostè, ¿com...?». «Ah, que em vaig quedar sense feina», o «que me’n vaig anar de casa i porto fent voltes cinc anys, i quan em mori, em moro...» Doncs quins ous que té vostè, senyor.\n«Qui ens hauria dit fa 35 anys que estaríem en aquest punt; tant temps vivint d’això»\nA Los Enemigos hi ha un nou equilibri intern: se’n va anar Manolo Benítez i hi ha entrat David Krahe.\nEl Manolo se’n va anar amb Porretas. Així ho va decidir. Perquè li vam plantejar: «Aclareix-te, que en dos grups no pots estar».\nDesprés de tants anys compartint bandes, ¿el van obligar a decidir-se?\nÉs clar, ¡no pots enviar un substitut a Los Enemigos! Va decidir anar-se’n amb ells i ja està. Vaig trucar al David perquè he treballat molt amb ell, ens coneixem a la perfecció i controlava el repertori de Los Enemigos perquè ens ha vist mil vegades. Amic i candidat ideal. I era lliure. Té una gran paleta de colors, i la seva guitarra és molt present en aquest disc. És un guitarrista molt versàtil i sona al que vulgui; està molt interessat en els efectes; té una pedalera que flipes, i sap què fer amb ella. Aporta molt entusiasme, que no és cap tonteria, i és molt treballador. És mig alemany, i es nota. I és allà l’esperit del seu oncle.\nÉs clar, Javier Krahe.\nA l’hora del fraseig de ‘Sacrilegio sideral’ teníem una espècie de broma: «Provaré com ho faria el teu oncle». Ell està una mica present, o a mi em fa il·lusió que hi sigui. Soc un fan de Javier Krahe, sobretot de les seves lletres, i de la seva manera d’afrontar l’espectacle, i de la seva enteresa i falta de pretensions. Sempre m’ha semblat un gegant. I era un gran conversador, teníem unes tertúlies meravelloses.\nI amb Fino Oyonarte conserva el seu tàndem de composició a tres peces.\nÉs clar, a tots els discos. Bàsicament, jo m’encarrego de la lletra i ell de la música, tot i que hi ha excepcions. Si ens agafa junts a la mateixa ciutat, ens veiem, i si no, treballem per correu electrònic, com ha sigut en aquesta ocasió. Treballem molt bé.\nVostè a Montcada i Reixac, i la resta de la banda a Madrid. A hores d’ara, ¿són una banda que no necessita veure’s ni assajar gaire?\nBé, quan vaig a Madrid aprofitem, més amb el David, que sempre vol més i més assajos. Ja ho sabia jo que seria així, perquè he treballat molt amb ell. «Escolta, vine al bar amb la guitarra, que tinc una idea». Li encanta això, sempre està així.\nLos Enemigos, número u en vendes per primera vegada en la història.\nI teníem els primers concerts de la gira amb ‘sold out’, però si no pot ser, no pot ser. Què hi farem. Però estem encantats amb tot el que ens ha anat passant. Qui ens hauria dit fa 35 anys que estaríem en aquest punt; tant temps vivint d’això. Això s’ha de cuidar. És un privilegi. No puc tenir un discurs negatiu, perquè soc aquí. I bé, és clar que costa. Ningú va dir que fos fàcil. No t’ho donen tot fet i sempre s’ha de sacrificar una miqueta del teu ego si vols que això funcioni.


Primer pas cap a la regulació dels allotjaments turístics | Turisme\nPrimer pas cap a la regulació dels allotjaments turístics\nTurisme. Els sectors implicats i els grups municipals es reuneixen en una primera jornada de debat per regular la gestió global dels allotjaments i del turisme.\nL’Ajuntament ha celebrat la primera jornada de debat per regular la gestió global dels allotjaments i del turisme. Membres dels sectors implicats s’han reunit amb els grups municipals amb l’objectiu de preservar la qualitat de Barcelona com a destí turístic i respectar, alhora, els veïns de la ciutat.\nDivendres, 11 de desembre, s’ha iniciat l’elaboració del Pla especial urbanístic d’allotjaments turístics (PEUAT). El sector ciutadà i veïnal, el turístic, el del comerç i la restauració, el cultural i l’esportiu, el sindical, l’ambiental i el de les entitats socials i territorials, a més dels grups municipals, han posat en comú els posicionaments sobre la temàtica i han començat a treballar en les bases i els criteris de la futura normativa.\nL’Ajuntament s’havia entrevistat individualment amb cadascun d’aquests sectors durant el mes de novembre per tal d’establir els elements comuns i els divergents entre els actors afectats. Durant aquestes trobades, segons la tinenta d’alcaldia Janet Sanz: “Tothom ha coincidit que calia abordar la regulació de totes les tipologies d’allotjaments i el seu impacte a la ciutat.”\nEs preveu que s’organitzi una segona trobada per a principis de gener, en què s’acabaran de concretar criteris comuns que regiran la redacció del PEUAT. Després se celebraran unes jornades obertes a la ciutadania en les quals es consensuaran els criteris per sotmetre la normativa a l’aprovació inicial el març vinent.\nJanet Sanz ha remarcat que el Govern municipal vol “donar resposta a una situació que feia insostenible prioritzar la vida quotidiana dels veïns davant la pressió turística”. La quarta tinenta d’alcaldia ha expressat la voluntat que s’hi sumin “el màxim nombre d’actors i agents”.


Foxconn compra Belkin, Linksys i Wemo - Negocis | Setembre 2021\nFoxconn, l’empresa taiwanesa més coneguda per la fabricació d’iPhones, serà aviat la companyia que impulsarà alguns dels routers i altres accessoris d’ordinador més coneguts. Una filial de Foxconn, Foxconn Interconnect Technology, va anunciar avui que adquiriria Belkin, propietària de les marques Linksys i Wemo.\nBelkin, amb seu a Califòrnia, existeix des de fa 35 anys i és coneguda actualment per la creació d’una gran varietat d’accessoris per a ordinadors i telèfons, inclosos carregadors sense fils, molls per a portàtils i fundes per a telèfons. Belkin va comprar Linksys, que és molt coneguda pels seus routers domèstics, el 2013. I fa més de cinc anys que executa un sistema domèstic intel·ligent anomenat Wemo.\nL'adquisició de 866 milions de dòlars ha de superar la revisió dels EUA\nEs tracta d’un canvi important per a Foxconn, que passa d’un soci de fabricació entre bastidors al propietari de tres grans marques de consum.\nFoxconn pagarà 866 milions de dòlars en efectiu per adquirir Belkin.ElFinancial Timesnotesque la compra hauria d’estar subjecta a l’aprovació del Comitè d’Inversió Estrangera dels Estats Units, de manera que encara no és un acord final. Atès que hi ha hagut altres adquisicions estrangeres de gran perfil tancades sota l’administració de Trump, no s’hauria de considerar segura aquesta compra, sobretot perquè es tracta d’equips de xarxa. Dit això, Foxconn s’ha compromès a construir una fàbrica de 10.000 milions de dòlars a Wisconsin, cosa que podria ajudar-lo a mantenir-se al costat bo de l’administració.\nFoxconn Interconnect Technology és una filial de Foxconn que se centra en la construcció de cables i connectors, la majoria dels quals no estan orientats al consumidor. Això fa que, de nou, sembli un ajustament estrany, però té sentit quan es mira la visió general de l’empresa.\nDes de principis d’aquest any, Foxconn ha manifestat el seu desig de ramificar i diversificar els seus negocis, de manera que no depèn tan de l’iPhone. Es diu que la meitat de les seves vendes provenen d’Apple, de manera que si Apple canvia de parella o l’iPhone perdria popularitat, la companyia podria patir problemes. El pla de Foxconn per solucionar-ho, evidentment, és assumir una tasca semblant a Apple: vendre directament als consumidors.\nCorrecció el 26 de març a les 21:08 ET: Aquest article es va actualitzar breument per dir que Foxconn tenia la seva seu a la Xina; de fet, té la seva seu a Taiwan.\ngeforce ara mac\nla pel·lícula llegenda


La dona que es va perdre – Racó per llegir\nMapes i GPS queden totalment prohibits si es vol gaudir de La dona que es va perdre, però també estan vetats els telèfons mòbils, les presses i qualsevol distracció. El surrealisme de Marina Espasa s’articula en una arquitectura complexa que requereix una ment oberta i un lector nòmada disposat a canviar d’univers d’un moment a l’altre. Tan sols en l’ús del llenguatge, planer i senzill, l’autora deixa un petit espai per a les referències conegudes i les expressions quotidianes. Més enllà de les paraules, La dona que es va perdre esdevé una muntanya russa narrativa de talps sense un cor estable i humans guiats per l’instint més primari.\nLa primera novel·la de Marina Espasa narra l’enamorament de l’Alícia, una arquitecta entristida per la ruptura d’una relació anterior. L’amor, però, retorna a la vida de la protagonista de la forma més inversemblant, ja que un talp topògraf i miop té el cor robat a l’Alícia. Amb capítols curts i sense dil·lacions, Espasa erigeix una realitat extravagant en què, des de sota terra, els talps planegen la invasió del món dels humans. La relació de l’Alícia i el topògraf sembla condemnada al fracàs, però ella lluita per fer-la possible a través d’una cursa original i alhora molt estrafolària.\nEn un claríssim homenatge a l’Alícia de Lewis Carroll, Espasa ha ideat una obra que surt de tots els esquemes amb idees brillants com la màquina d’intercanvi de sexes que fa anar de corcoll els perseguidors de talps. L’estil narratiu fresc i àgil, similar al de Jordi Nopca, alleugereix la novel·la del pes d’un surrealisme feixuc i la converteix en una faula divertida i agradable. Tanmateix, cal anar en compte perquè sota el relat de l’Alícia i el talp s’hi amaga una història de pors, dubtes existencials i desconcert que fan tancar el llibre amb cara d’interrogant.\nTambé se n’ha parlat als blogs Llibres, i punt! i Viu i llegeix.\n28 Mai 2013 by Núria Juanico\tMarina Espasa\n2 thoughts on “La dona que es va perdre”\n28 Mai 2013 a les 14:10\nA mi m’hi sobrava un puntet de surrealisme. L’escriptura sí que és planera, i vas llegint bé, però tot plegat és massa estrafolari i em va deixar un gust una mica agredolç. Una obra destacable, però a l’hora massa estrafolària perquè consideri que és una gran novel·la. Amb tot, si ho penso bé, m’agradaria poder escriure d’aquesta manera, fent gal·la d’una imaginació sense límits i trenant una història no apte per gent de mires curtes. I reconec que jo no sóc precisament qui té les mires més llargues d’aquest món…\n19 Març 2014 a les 16:17\nCoincideixo amb el comentari de dalt i amb la crítica. I encara afegiria a l’apartat dels homenatges, una influència evident de L’escuma dels dies de Boris Vian.


Gaudí a València - Diari La Veu del País Valencià\nGaudí a València\nA Twitter hi ha un compte que seguesc i que us recomane: @PassejantVLC. Mostra una gran quantitat de fotografies antigues d’edificis, places i carrers de València. Aplega ja més de set mil seguidors, encara que funciona des de fa només dos anys. A vegades, vincula la piulada al web Passejant València amb ulls curiosos, on amplia la informació per als més interessats. Una de les entrades d’aquest web m’ha cridat l’atenció: L’única obra de Gaudí a València. Al passatge de Ripalda, que comunica els carrers de Sant Vicent i de Moratín, hi havia la botiga Oltra, inaugurada l’any 1905. El seu gerent va encarregar a Gaudí, l’arquitecte del moment, el disseny de tres vidrieres i tres cúpules. Quan la família va vendre el local, es desmuntaren aquests elements modernistes. Abans, en una ampliació de la botiga, hi havien instal·lat dues rèpliques de les vidrieres, que són les que encara podem contemplar en l’arc semicircular que cobreix els buits dels aparadors. A l’esquerra de la següent imatge, hi ha una de les vidrieres originals de Gaudí, ja desmuntada; a la dreta, una de les rèpliques:\nEl disseny de Gaudí s’inspira en la cua desplegada d’un paó reial. Recórrer a les formes del regne animal i vegetal era habitual en les arts plàstiques modernistes. En particular, el paó és un motiu recurrent. Usat des de ben antic com a símbol del triomf, de la vanitat, de la permanència, de la immortalitat, de la fidelitat, o com a atribut d’algunes divinitats, el simbolisme i el modernisme de tot Europa el va recuperar. Des de Riga a Brussel·les en trobarem molts d’exemples, fins i tot a Buenos Aires i Mèxic, com podem repassar en el blog de Valentí Pons Toujouse, autor d'un Inventario general del Modernismo. Sense anar més lluny, a Alcoi hi ha la Casa dels Pavos, al carrer de sant Nicolau, obra de Vicent Pascual. Dos paons de ferro fos, obra de l'escultor Ramon Ruiz, ornamenten les dues entrades a l’edifici.\nEl recurs freqüent a motius animals i vegetals era inevitable per als artistes modernistes. Des del renaixement europeu, el llenguatge clàssic havia estat el principi rector de l’art, principi racional i lògic de tota composició. El barroc podia haver-lo distorsionat, però no el va abandonar mai. Per al segle XIX aquest principi racional va cristal·litzar en la raó històrica i l’arquitectura va adoptar una visió historicista, on també s’integraven els revivals medievals o exòtics, però sempre en aquest marc racional, perquè històric. És el modernisme el primer moviment —en arquitectura— que abandona el vocabulari clàssic de l’art. L'arquitecte Ràfols, parlant en general, diu que el modernisme «amb penes i treballs el matemàtic més sagaç podria reduir a denominador comú». En l’arquitectura, aquest denominador comú, si existeix, seria la renúncia explícita al llenguatge clàssic. Aleshores, l’arquitecte, desproveït dels elements articuladors del seu ofici —pilastres, capitells i arquitraus—, per força havia de girar-se cap a la naturalesa. No li quedava un altre repertori compositiu. Bé, n’hi havia un altre: el pur joc dels volums geomètrics; però no tenia una tradició: calia remuntar-se a les piràmides egípcies i, de moment, només s’hi havien atrevit Boullée i Ledoux.\nQuan comparem els paons dissenyats per Gaudí —o per algun dels seus competents col·laboradors— amb els de l’edifici alcoià, hi ha una diferència òbvia: aquell és un disseny no figuratiu derivat de la forma del paó, mentre que aquest és una representació realista. És un primer tret que distingeix un cert modernisme, limitat a un curt període i a uns pocs artistes, del modernisme popular i majoritari, condicionat encara per la tradició clàssica. Gaudí pensava que una imitació «literal» de la naturalesa limitava el repertori compositiu a una col·lecció de símbols convencionals: en comptes d’un repertori de capitells i arquitraus, un repertori de plantes i flors carregades d’un simbolisme trivial. Amb aquesta posició, Gaudí obria la porta a la geometria i a l’abstracció: «En arquitectura, només formes abstractes; és a dir, formes que recordin vagament les del natural mitjançant la bellesa de les formes científiques, potser endolcides per la sensibilitat.» Però no era gens fàcil abandonar el llenguatge clàssic de l’arquitectura. El mateix Gaudí hagué de fer un esforç d’imaginació extraordinari per a desprendre-se'n. El seu interès inicial pels estils mudèjar, gòtic i oriental hagué de superar la dependència que també tenien respecte del marc clàssic i racional —històric. Per aquesta raó, molts edificis que etiquetem com a modernistes, ho són superficialment. Bona part del modernisme majoritari és un eclecticisme més, segurament l’últim. A no ser que renunciem a qualificar Gaudí de modernista.\nEls artistes modernistes es trobaren amb una altra dificultat per a desentendre’s del vell estil i concebre’n un de nou. En la sintaxi del llenguatge clàssic, a més de l'ús dels ordres arquitectònics, hi ha la idea de simetria, estretament vinculada a l'aplicació del concepte de proporció. En abandonar la retòrica clàssica, els artistes havien de renunciar també a la composició simètrica, perquè n'era un ingredient essencial i indissoluble. Però, en girar-se cap a la natura, se la retrobaren allí, perquè n'està plena de patrons que contenen sovint una simetria o altra, com en els elements dels ordres arquitectònics. Alguns, la majoria, no veieren aquesta simetria de la naturalesa diferent de la del llenguatge clàssic. Altres —pocs—, més ambiciosos, hi reconeixeran una realitat d'un altre ordre. Davant de la naturalesa, Gaudí hi veu organismes vius, que adopten formes dinàmiques que no s’ajusten a patrons establerts per la cultura. Les simetries que hi descobreix són múltiples i canviants. Aquest plantejament és correlatiu amb l'abandó de la sintaxi clàssica. Uns i altres parlaran de simetria, però l'entendran de manera diferent. Per als modernistes com Gaudí, les simetries clàssiques no existeixen en la realitat material, com no existeixen els cercles o les esferes; com aquestes, són una idealització de les simetries que hi trobem, mai perfectes. En canvi, per als partidaris del llenguatge clàssic, la simetria de la naturalesa justifica i confirma la validesa dels patrons clàssics. En la literatura, també es va plantejar aquest equívoc. Costa i Llobera, en polèmica amb Maragall, al·lega la naturalesa per a defensar el seu punt de vista i parla de «el ritme simètric de totes les flors» i de «l'eurítmia, la proporció, la correspondència, la simetria pròpia de l’organisme vivent»; ell pensa, naturalment, en la mètrica i en l'art de la retòrica clàssica. Per contra, Maragall admira la simetria dinàmica i vibràtil, com la de la sardana que es fa i desfà. En els articles que va dedicar a l’edifici de la Sagrada Família, parla —sense mencionar-lo pel seu nom— d'un «home barba-ros que us parlarà coses meravelloses: no de coses noves, sinó de la meravella que no sabíeu de les coses sabudes. Perquè res de nou hi ha sota el sol, però tot és sempre nou si bé es mira: tot és inagotable als ulls contempladors i humils. I aquell home ha contemplat molt amb humilitat, i la seva paraula té la fragància de l'ésser de les coses.»\nEls modernistes com Gaudí o Maragall pensaven, doncs, que aquestes simetries no estaven subjectes a esquemes preestablerts per la tradició, sinó que eren manifestacions d’una complexitat profunda, la complexitat pròpia de la vida. Molts dissenys de Gaudí s’esforcen a captar aquest moviment —«tal vegada formes que es moguin com les onades, que s’apilotin com els núvols»—, a penetrar en unes simetries que veu com alguna cosa més que el resultat d’un plec de paper. Algunes vegades, els dissenys de Gaudí resulten artificiosos i arbitraris. M'agradaria haver vist la cara de la destinatària del següent tocador quan se'l va trobar instal·lat al dormitori:\nAltres vegades, en canvi, l'encert de Gaudí és indiscutible, com en les façanes de la casa Milà, on els eixos verticals de simetria semblen ballar en una determinada zona i on les correspondències a un costat i l’altre no són exactes.\nDel paó de Gaudí encara cal destacar un altre tret: la cua desplegada s’insereix de manera coherent en l’arc que corona un buit. És a dir, no és un afegitó purament fantasiós, decoratiu o simbòlic, sinó que s’integra en un element constructiu i està subjecte, per tant, a una lògica arquitectònica, com els organismes vius, que responen a formes vinculades a la seua funció i estructura. No sempre l’ornament té aquest rigor arquitectònic. Molts dels paons en edificis modernistes recollits en el blog citat més amunt no tenen aquesta implicació amb l’arquitectura que ornamenten. No és el cas de l’edifici de Pascual, amb un encaix esplèndid del paó en un arc, combinació de carpanell i ferradura. També és sabut del profund coneixement de Gaudí dels materials de construcció, de l'estàtica gràfica i dels models experimentals amb què estudiava la forma dels seus edificis. Fugint de la raó i de cara a la naturalesa, l’artista es retroba amb la raó i la lògica: «La nostra força plàstica —afirma— és l’equilibri entre el sentiment i la lògica.» L’impuls de l’obra de Gaudí és racional, però en un sentit diferent del que tenia en la tradició clàssica. N'hauríem de dir misticoracional, perquè equival a la recerca d’una realitat més profunda que l’aparent, recerca comú a la major part de l’art del segle XX, i també al pensament científic. S’ha dit precisament que la ciència és l’estudi de les simetries o de les invariàncies, que ve a ser el mateix. La ciència estudia el que no canvia quan tot canvia. La simetria, com la matemàtica, té a veure alhora amb la raó i amb la sensibilitat.\nQuan parlem del moviment modern arquitectònic de la primera meitat del segle XX, cal entendre el seu racionalisme en aquest sentit. I es comprèn millor com a continuació del modernisme que no com a ruptura. En un altre lloc he parlat de la continuïtat de l’obra de Coderch respecte a la del seu mestre Jujol. El rebuig de l’ornament per part del racionalisme era el rebuig d’un ornament deslligat d’una lògica constructiva. Com l'horror per la simetria era el refús a acceptar uns esquemes massa trivials. Era també una porga, una porga necessària per a concebre un estil nou per a una nova època. Però el racionalisme arquitectònic sempre va cercar la correspondència dels elements, la compensació, el contrapès, l'equilibri, és a dir, el sentit d'una simetria autèntica. I també el detall constructiu com a «ornament» d’un art amb lleis pròpies, emancipat de la resta de belles arts. El modernisme va obrir les portes a aquest concepte orgànic de la simetria i de l'ornamentació. En general, l'art del segle XX no va arribar mai a abandonar del tot una certa idea de la proporció, heretada de la retòrica clàssica.


Citroën Berlingo 130 EAT8 | ElMotordeGirona.cat\n1 abril, 2020 albertalsina 0\nHi ha molts cotxes al mercat que destaquen per la seva funcionalitat, però pocs poden presumir de ser capaços de generar tants somriures com un Berlingo\nAmb el pas el temps i la maduresa adquirida a través de les múltiples versions que han format part de les seves generacions successives, el Citroën Berlingo ha arribat a l’actualitat amb sòlids arguments per ser una de les millors alternatives familiars.\n“Aquest carismàtic model ha exercit sempre com a referent en el seu sector comercial”\nL’última versió que s’ha incorporat a la gamma combina el poder del motor PureTech 130 de gasolina amb la suavitat de funcionament d’una caixa del canvi seqüencial de 8 velocitats per estar a l’última en tecnologia de conducció.\n“Capaç d’arribar a una potència màxima de 130 CV, el motor destaca per la seva progressivitat”\nAquest campió sobre rodes en matèria d’espai interior s’adapta als capricis d’ús de qualsevol família. Possiblement, la millor virtut del Berlingo és que es tracta d’un vehicle pensat fins al mínim detall per estar al servei de les persones.\n“Citroën aposta per un model carregat d’elements destinats a facilitar la vida”\nLa modularitat interior és un dels principals motius de compra del Berlingo, un automòbil capaç de sorprendre a qualsevol pel seu confort de marxa. En els viatges de llarg recorregut és quan surt a la llum la comoditat dels seus seients.\n“Les dues longituds de carrosseria disponibles poden comprar-se amb 5 o 7 places”\nEl Citroën Berlingo adopta sengles portes posteriors lliscants, una solució especialment idònia per facilitar l’accés a bord quan s’aparca en un lloc estret. A més, la vidre posterior practicable permet trastejar al maleter.\n“La segona fila compta amb tres amplis seients independents i escamotejables”\nLONGITUD: 440/475 cm\nMALETER: 775 litres\nMOTOR: Gasolina, Turbo\nPREU: Des de 21.000 Euros\ntags: Berlingo Citroën Berlingo Citroën Berlingo 130 EAT8 furgoneta\nprevious SEAT, de fabricar cotxes a respiradors\nnext El primer de la saga


Calimeros - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nfrancesc galindo 06.03.2021 | 21:36\nHi ha qui s'esparvera pels aldarulls per l'empresonament de Hasél i qui creu que encara s'han cremat pocs contenidors. Jo, ara, escric com un periodista que torna a la redacció amb restes al cap i sobre la roba dels ous llançats en una mobilització en suport del raper. Així que imagineu-me escrivint amb una closca d'ou al cap com una mena de Calimero (per als més joves cal recordar que Calimero era un dibuix animat d'un pollet negre que duia una closca d'ou al cap com si fos un casc). Les restes d'ou que em van caure a sobre no anaven adreçades a mi, sinó que vaig ser un efecte col·lateral, com quan he tornat a la redacció tacat de pintura o amb cops de la policia o dels manifestants. Els periodistes no acostumem a ser l'objectiu, però com que hi ets, perquè hi has de ser, a vegades passen coses. Tornem a Calimero. Es dona la circumstància que en argot militar ´Calimeros' són els policies militars amb casc blanc, per la similitud amb la closca d'ou que encara cobria el cap del pollet. Suposo que també pel menysteniment de reclutes i soldats cap als que havien de vigilar-los. Calimero deia coses com: «Ningú no m'estima, perquè soc petit i negre». Era un ingenu que, literalment, acabava de sortir de l'ou i se sorprenia de les injustícies de la vida: «Això és una injustícia!», exclamava.\nJa que heu imaginat el periodista com a Calimero-escriptor fem un pas més i imaginem els antiavalots amb casc blanc queixant-se de la pintura, els objectes, els cops i el menyspreu del que són objecte i cridant amb la closca d'ou al cap: «Això és una injustícia!». I fem el mateix amb els manifestants. Imaginem-los a tots amb closques d'ou al cap. La gent no es mobilitza per gust, sinó perquè no té més remei. És el cas de les mobilitzacions de la PAH, per exemple. Però també de les independentistes. Mentida! Diran molts. Sí que hi ha alternativa! Hi ha qui interpreta que la mobilització actual per Hasél és pura pirotècnia, mentre que per a d'altres és la conseqüència de la gota que fa vessar el got. Amb tanta precarietat social i corrupció institucional, anar fent desfilar cap a la garjola per delictes vinculats amb la llibertat d'expressió és ja l'última frontera. Com amb el moviment independentista, l'Estat no va ser conscient -o li va resultar indiferent o no va ser capaç de maniobrar- per evitar que moltíssima gent sentís que estava entre l'espasa i la paret, entre la closca d'ou i el casc de combat. Hi ha massa gent en àmbits de poder amb el casc posat que no els deixa escoltar els Calimeros que criden: «Això és una injustícia!».


Game Urgent Burry escapament. Juga gratis en línia\nBusqui els articles Cerca material Escapar Estic buscant Per cercar un producte Surt de l'habitació\nJoc Urgent Burry escapament en línia\nUrgent Burry escapament\nDescripció del joc: Una de les habitacions, una porta, un pany, i només una clau del pany, que pot decidir el destí de la seva fuita. No és molt fàcil d'escapar de l'apartament. Però ni se't passi renunciar sense lluitar. Vostè ha de tractar de sortir d'aquest tancament. Miri acuradament els gerros als mobles, potser alguns d'ells haurà de fer malbé, tallar o trencar algun tipus de cosa. Al costat de escapar!\nEscape de la selva Pas Inferior Ordre de l'Escorpí Dormitori somni Neteja Dora Sala Buscant en Nemo Empenyedor enginyós Sala Blava de l'Polleke Sunken Fortalesa Nova casa de la ciutat d'escapament Ou Casa d'escapament Bosc d'escapament ocell Misteri d'escapament Jungle Run xinès Isabellas Dia de mercat Relax Room Escape\nUna de les habitacions, una porta, un pany, i només una clau del pany, que pot decidir el destí de la seva fuita. No és molt fàcil d'escapar de l'apartament.\n© playgame24.com - Joc gratuït Urgent Burry escapament () El joc en línia flash joc MedlinePlus Urgent Burry escapament de forma gratuïta .. No t'oblidis de votar aquest joc Urgent Burry escapament i compartir aquest joc amb els teus millors amics.


Xeraco i La Vall, final inèdita en el Diputació Autonòmic de Raspall\nMartes, 04 Junio 2019 22:14\nEn la màxima categoria de la 36ª edició del Campionat Autonòmic de Raspall, trofeu Diputació de Valencia, aquestes dues formacions lluitaran per la final que tindrà lloc el dissabte 15 de juny en Beniparrell.\nEn la primera eliminatòria s'enfrontaven la jove formació de La Vall amb Gavarda, i tant en la partida de l'anada com en la de tornada els del club d'Alcantera i Carcer s'emportaven la victoria. En el primer enfrontament, jugat al carrer de Gavarda, Castanyero, Caxu i Adrian plantaren cara als ara finalistes, pero en la partida de tornada, ja en el trinquet de Carcer, Ivan, Rafa, Marc i Murcianet no donaren opció als seus rivals, i aconseguiren classificar-se per a la seua primera final de l'Autonòmic. Xeraco i Bicorp s'enfrontaven en la segona semifinal, que es va decidir quasi en la primera partida, jugada en el trinquet de Xeraco, i on els de la Safor, amb Vicent, Ibiza i Guille, deixaven el marcador en un determinant 40 a 5. La tornada, jugada el passat cap de setmana en el carrer de pilota de Bicorp, era favorable per als locals, que guanyaven 40 per 30, pero el pas a la final era per als actuals subcampions del torneig, Xeraco, que jugaran pel títol per sisena vegada consecutiva.\nPero eixe cap de setmana es disputaran més finals, ja que fins un total de sis categories decidiran els seus campions. El mateix dissabte 15 es disputarà també la corresponent a la primera femenina (Lliga Bankia) entre Bicorp i Beniparrell. En tercera categoria s'enfrontaran per la copa de campions els equips de Gavarda B i Genoves. La Vall B i Bicorp C disputaran la final de quarta B, mentre que en quarta C ho faran l'Alqueria d'Asnar C i Beniparrell I. També hi haurà una altra final femenina, en aquest cas la corresponent a quarta categoria A, amb Sella i Bicorp F com a protagonistes.\nTotes aquestes finals es presentaran el pròxim dimecres 12 de juny, en la Casa de la Cultura de Beniparrell, a partir de les 20:30 hores.


Victòries de Frakin Granollers i Barça Lassa abans de tornar a Europa\nFoto: bmgranollers.cat Bon partit de Borja Lancina\nEntre setmana s'han jugat partits dels equips que participen en competicions europees i els dos equips catalans han obtingut dues molt bones victòries.\nFraikin Granollers 26-22 BM Logronyo\nEls granollerins rebien la visita d'un rival directe en la lluita per la segona plaça i van aconseguir un triomf que, mentre el Bidasoa no jugui, el situa en aquest segon lloc. El partit era una bona prova de cara al partit del diumenge contra el Kiel i els d'Antonio Rama la van passar amb bona nota.\nL'equip granollerí va sortir molt fort i als 15' dominava per 9-4. Una diferència de cinc gols que es mantenia al descans (15-10) i als 10' de la represa (19-14). Van reaccionar els de La Rioja i per uns moments va semblar que podien aconseguir la remuntada (20-18 als 20'). Però tres gols d'Adrià Figueras, Vukasin i Gassama, conjugats amb bones defenses, van tornar a fer pujar la diferència als 5 gols i ja no es va patir pel triomf.\nPer part del Fraikin van destacar en atac Antonio Garcia (7), Adrià Figueras (6) Mamadou Gassama i Borja Lancina (4), i per part visitant Ilic (6) i l'ex-granollerí Del Arco (4).\nEl cañón de La Llagosta de @BMGranollers haciendo honor a su apodo\nLatigazo de @A9Garcia #LigaASOBAL pic.twitter.com/sIfGBzScyP\n— ASOBAL (@balonmanoASOBAL) 7 de febrer de 2019\nEl apellido de @M_Guardia1 no puede ser casualidad...\nEl guardián de @BMGranollers #LigaASOBAL pic.twitter.com/jIqOPvRKHo\nCuenca 20-35 FC Barcelona\nImatge del partit (Foto: lasnoticiasdecuenca.es)\nEl Barça va aconseguir una altra àmplia victòria a la pista sempre complicada del Ciudad Encantada de Cuenca, un equip de la zona mitja alta de la taula, que estava situat a només 4 punts del segon lloc.\nEl Barça va sortir fort (0-3), però l'equip local va plantar cara durant 40 minuts, arribant al minut deu de la segona part amb un marcador de 16-19. A partir d'aquell moment va començar a funcionar a ple rendiment la màquina blaugrana, mentre els manxecs anaven baixant la seva intensitat. Aturades de Gonzalo i contraatacs van permetre fer un parcial de 1-8 en 10 minuts, que va obrir el marcador fins una diferència de 10 gols ja va ser decisiva. I encara va anar creixent fins al final.\nGonzalo Pérez de Vargas va signar un 49% d'aturades i en atac van destacar Dolenec (6), Mem (5), Tomàs i Syprzak (4).\nPer part local Leonardo Dutra (6) i Thiago Alves (5) van ser els màxims realitzadors, mentre que el català Natan Suárez en va anotar 2\nGran gol del gironí Natan Suárez @balonmanoasobal\n@natansuarez7 ganándose a la afición de @BMCdadEncantada desde el minuto 0 #LigaASOBAL pic.twitter.com/lMuhgf3Apv\n— ASOBAL (@balonmanoASOBAL) 6 de febrer de 2019


Òmnium Terrassa aprova en assemblea el pla de treball i pressupost per al 2022 - Canal Terrassa\nÒmnium Terrassa ha celebrat aquest dimarts 18 de gener la seva assemblea general de socis anual. En la reunió s’han repassat els actes celebrats al 2021 a Terrassa, Matadepera i Castellbisbal. També s’hi ha presentat el pla de treball amb la proposta de projectes i actes per al 2022 que, juntament amb el seu pressupost, els socis han votat favorablement per unanimitat.\nL’entitat manté aquest any moltes de les iniciatives identitàries d’Òmnium Terrassa com els premis literaris de la Nit del Misteri, el curs d’història, la presentació dels autors terrassencs per Sant Jordi, les xerrades de ciència en català i les presentacions de llibres. També continuarà impulsant el projecte de memòria històrica de la immigració catalana, així com conferències de temes diversos i la commemoració dels fets del 3, 4 i 5 de setembre i l’11 de setembre.\nCom a novetats, se celebrarà per primer cop a Terrassa un Festival de Glosa a l’octubre i la commemoració de l’any Fuster amb un seguit de conferències sobre l’escriptor valencià. Amb motiu dels 60 anys d’Òmnium, Terrassa acollirà una exposició sobre la història de l’entitat del 15 al 28 de febrer a la Biblioteca Central. Aquest 2022 també està prevista una nova (Re)volta per conèixer els barris de Terrassa i presentaran la primera Mostra Sambori, un nou projecte dirigit a infants i joves dins l’àmbit escolar en què participenper presentar obres culturals.


La inversió estrangera s’estanca - El Periòdic d'Andorra\nTot i l’augment de les autoritzacions, el volum mig per inversió es redueix un 9% i el resultat final només creix un 0,2%\nFrancesc Camp durant la presentació de les dades d’inversió estrangera, ahir. | SFGA / CESTEVE\nEl volum total de diners que destinen els inversors estrangers que decideixen instal·lar-se al Principat es va estancar l’any passat, passant dels 96,9 milions del 2015 a tan sols 97,1, el que suposa un augment de tan sols el 0,2%. Aquesta és la dada que va presentar ahir el ministre de Turisme i Comerç, Francesc Camp, en una roda de premsa marcada per l’optimisme en què va destacar, per sobre de tot, que el «nombre de sol·licituds d’inversió estrangera directa continua creixent any rere any», i que, a nivell global, es formalitzen «tres de cada quatre demandes d’inversió», el que representa un percentatge «molt positiu».\nD’altra banda, Camp va fer una exposició en la que no es van poder facilitar el nombre total d’empreses i de llocs de feina que es van crear l’any passat gràcies a la inversió procedent de fora del país perquè «és necessari creuar les dades del mes de desembre amb la CASS». Malgrat l’increment de les sol·licituds favorables (744 al 2016 per les 717 del 2015) i de les que finalment han estat formalitzades (627 al 2016 per les 571 del curs anterior, el que significa un increment del 9,8%), el volum mig per inversió va caure l’any passat gairebé un 9% comparat amb el 2015, passant de 170.000 a tan sols 155.000 euros.\nUna altra dada que no es va poder facilitar als mitjans va ser el volum total del PIB que representa la inversió estrangera, tot i que, segons va dir el ministre, serà molt similar al 3,8% de l’any passat. Segons Camp, la mitjana de l’Eurozona se situa en el 3,4% del PIB, mentre que el World Bank recomana que el percentatge se situï al voltant del 4%, pel que Andorra estaria «dins de la mitjana».\nCrisi BPA / Camp també va parlar de la crisi generada per BPA l’any 2014, un fet que, al seu parer, «no va repercutir en la inversió estrangera» d’aquell període. Segons el ministre, tot i que la crisi financera va tenir una repercussió important en el sector, el còmput global de les inversions foranes va continuar en línia ascendent, passant dels gairebé 50 milions de 2014 als 96,9 del l’any següent, el que va suposar un augment del 95,5%. Camp també va parlar de la crisi que pateix el sector financer, apuntat que es troba en un moment complicat en el que s’han solapat «la crisi general que està patint el sector» des de l’any 2008 i «el procés d’adaptació a l’aplicació de la llei d’intercanvi fiscal».\nPer sectors / El sector que encapçala la inversió estrangera en el període 2012-2016 és el patrimonial (és a dir, la gestió de patrimonis, carteres d’immobles, compra-venda...) amb un 35%; el segueix la prestació de serveis (comptables, financers, d’advocacia...), amb gairebé un 24%, mentre que el sector de la comercialització se situa en tercer lloc amb el 22,5%.\nCamp, per altra banda, va remarcar «l’augment de l’activitat al Registre de Societats Mercantils», especialment «des de l’aplicació de la llei d’inversió estrangera l’any 2012 amb tràmits relacionats amb aquest àmbit». A més, també va explicar que l’any passat «es van registrar més de 19.000 tràmits per un total de 10.000 empreses», el que dóna una mitjana de gairebé «dos tràmits per cada empresa que hi ha al Principat». En aquest sentit, el ministre de Comerç també va destacar la disminució de les cancel·lacions i liquidacions d’empreses des de l’any 2013 com a símptoma de «recuperació econòmics».\nEspanya, a la baixa / Per països, durant el període 2012-2016 la inversió estrangera va estar encapçalada per Espanya, amb un total de 142 milions d’euros i un 51% de la quota. França se situa en sego lloc, amb gairebé el 18% i 50 milions d’euros, mentre que el tercer lloc està representat per aquelles empreses que en el seu moment van sorgir fruit d’una inversió estrangera però que ja reben la consideració d’empreses andorranes, amb un 6% del total i 16,7 milions d’euros.\nTot i el lideratge d’Espanya durant el període esmentat, la quantitat de milions d’euros invertits pel veí del sud ha anat en sentit decreixent a mesura que han anat passant els anys, passant del 81,6% del 2012 a tan sols el 39,6% l’any passat. Pel que fa a les inversions franceses, aquestes han tingut un recorregut més aviat irregular, tot i que sempre han seguit una línia ascendent. De fet, dels 12 milions invertits el 2015 es va passar als 20 del 2016, el que suposa l’augment percentual més gran de tot el període des de l’aplicació de la llei. Suïssa i Luxemburg, amb el 7,7% i el 12,8% de la inversió (any 2016) són els dos països que segueixen el veïns fronterers.


ENTREVISTA a Pere Escudé: “Vull fer de la Taverna del Vinseum un lloc de referència de la cultura del vi” - El Cargol l El setmanari del Penedès l Societat l Política l Economia l Cultura l Vins i Caves l Món casteller l Entrevistes l Esports\nQuè li va impulsar a donar el salt al sector de l'hostaleria?\nHa estat una aventura que em va proposar el Joan Tarrada quan era president dels Tastavins Penedès. Em va semblar una proposta interessant, així que vaig decidir acceptar el repte.\nQuantes referències de vins i caves es poden trobar a la taverna?\nLa carta té, actualment, 147 referències de vins i escumosos del Penedès. La canviem cada setmana i d'aquesta manera els nostres clients poden triar entre quatre vins blancs, negres, rosats, caves i clàssic. Són tots del Penedès, però a partir de gener tindrem també una petita representació de les altres nou denominacions d'origen de Catalunya. La idea és fer de la Taverna del Vinseum un lloc de referència dels vins i de la cultura del vi del nostre país. A més, l'estem transformant també en un petit restaurant i disposem de plats de cuina de mercat.\nQuins plats oferiu?\nCom que la nostra cuinera, la Sussi és gallega, un dels nostres plats estrella és el pop a la gallega i el morro i l'orella a la gallega. Els oferim de dimarts a dissabte. Tenim quatre menús diferents, que van de 15 a 35 euros i sempre, en cada plat, hi posem un vi que jo els aconsello, com a enòleg i somelier per maridar-lo. Els diumenges obrim, però fem només vermuts.\nQuè diferencia la Taverna del Vinseum de la resta de vinacoteques?\nJo crec que costaria força trobar a la comarca i a prop de Barcelona una vinacoteca que tingui 147 vins en una mateixa carta que es puguin tastar tots a copes.\nHi ha cada cop més gent entesa en el món del vi?\nJo diria que qui cada cop està tenint més interés és la gent jove, que té inquietuds i vol experimentar, buscar noves coses i provar-les, mentre que la gent més gran es decanta per productes de cellers més tradicionals. Era decebedor que la gent jove només begués cervesa i refrescs. Ara també beuen més vi, ja que tenen el gust més educat.\nEs demana més vi o cava?\nDepèn del moment. Si la gent ve al migdia o al començament de la tarda demanen més cava, i quan s'acosta l'hora del sopar, més vi.\nDurant la setmana també organitzeu diverses activitats a la taverna.\nSí, els dimarts, cada quinze dies, tenim els vins del celler de la quinzena, una activitat que consisteix en què els visitants del Vinseum tasten vins dels Amics d'Honor del Museu que presenten els mateixos cellers, acompanyats de formatges o embotits. Els dimecres, un cop al mes, fem tastos enmarcats dins el cicle biblioteques amb DO que també organitzem conjuntament amb Vinseum. Fem cursos de tasts de tres o quatre sessions, un cop per setmana, els dijous. Els altres dies fem presentacions i maridatges.\nQuins canvis s’han produït en el sector del vi?\nHem guanyat en qualitat, en vins més naturals i més respectuosos amb el medi ambient. En les elaboracions tradicionals s’és més curós i s'ha refinat molt el procés d'elaboració que hi havia. Ara tenim vins més aromàtics, més brillants, i saborosos perquè la tecnologia ens ho permet, fet que reverteix en qualitats molt millors, que aprecia molt el consumidor.\nAra els cellers aposten cada cop més pels vins premium.\nSí, les bodegues petites i mitjanes cada vegada estan diversificant més les parcel·les, el vi de finca, etc., això fa que tinguin molta més oferta que la que tenien abans, els clàssics blancs, rosats i negres. D'aquesta manera, es pot plantar cara a vins d'altres llocs de món. Les bodegues han fet una aposta per la tecnologia i pels coneixements que fa que cada cop anem afinant més els productes i això, els consumidors, ho agraeixen.\nQuè caldria per aconseguir més prestigi?\nEns falta saber vendre'ns. Tenir mes confiança amb els nostres propis recursos. La comercialització és important, però també la difusió dels productes. Cal que tinguem consciència de marca. De vegades ens costa de creure la nostra pròpia qualitat. La prova són els premis i reconeixements que ens donen als nostres vins i caves i que ben poques vegades aquest consumidor final desconeix. Els hi hem d'explicar, perquè aquests premis volen dir que les coses es fan bé.\nQuè li sembla que cada cop més e mpreses del sector vitivinícola tinguin accionistes de capital forani?\nJo ho veig bé. L'entrada de capital estranger sempre és bona, perquè vol dir que aquests cellers aposten per la continuïtat, pel creixement i, sobre tot, per la qualitat, però no hem de perdre la identitat. Si fem cava, hem de continuar fent cava, no altres productes. Una altra cosa és que comercialitzis un producte amb la marca d'un altre, però les grans empreses d'aquí han de ser respectuoses amb el seu propi nom i el seu propi producte i la seva propia tradició.


Ja arriba La Castanyada - Blog de Fruites i Verdures Esteve\nArriba la tardor i ets dels que corren a comprar les primeres castanyes de la temporada i comencen a fer plans per a La Castanyada? Queda’t i t’expliquem com preparar les millors castanyes per a deixar-los a tots amb la boca oberta.\nQuan s’acosta el final d’octubre, la majoria de persones pensat en la nit més terrorífica de l’any, Halloween. No obstant això, som pocs els catalans que en aquests dies pensem en carbasses, disfresses i a demanar dolços per les cases del nostre veïnat amb el famós “truc o tracte”. Tenint la nostra estimada Castanyada qui necessita de llaminadures?\nLa Castanyada és una festa popular que es celebra a Catalunya la nit prèvia i el Dia de tots els Sants, en la qual és tradició ajuntar-se amb la família per a menjar moniatos, panellets, i castanyes torrades acompanyades amb moscatell. Encara que tradicionalment aquesta festivitat servia per a vetllar als difunts, actualment s’ha convertit en un dia per ajuntar-se amb amics i familiars per a gaudir de l’arribada del fred i deixar enrere els ja llunyans dies d’estiu.\nJa comencem a veure les paradetes de castanyes amb la seva típica castanyera torrant-les. Es diu que la figura tan entranyable de les castanyeres comença quan a finals del segle XVIII, el costum de menjar castanyes per a celebrar el Dia de tots els Sants ja s’havia establert en tota la regió. Veient la demanda del producte en aquella època, moltes dones van treure els seus forns al carrer per a vendre les seves saboroses castanyes torrades a tot aquell que no podia o no volia preparar-les a casa. Amb el temps, les castanyeres més populars van acabar tenint el seu propi lloc fix per a cada hivern, i poc a poc es va instaurar en tots els pobles i ciutats aquest costum en arribar el fred.\nNo hi ha res com menjar-te una paperina de castanyes torrades mentre camines per la ciutat, passeges pel parc o t’abrigalles en el sofà un dia de fred. Moltes vegades tenim ganes boges de menjar castanyes però no tenim cap lloc pròxim on en venguin o no sabem com preparar-les a casa, i és una pena haver-te de quedar amb les ganes, per això t’explicaré com faig jo les millors castanyes perquè puguis intentar fer-les a casa teva aquests dies previs a la Castanyada.\nEl primer i super important és triar bé les castanyes. Han de ser de color marró brillant, relativament grans i pesades, si pot ser de grandària similar entre elles, això t’ajudarà a l’hora de rostir-les al fet que totes et quedin llestes alhora i no trobis cap crua.\nUna vegada triades les nostres castanyes hem de rentar-les bé i deixar que s’assequin per complet, per a després començar a fer els talls. El millor és fer-li a cada castanya en el mig un tall profund en creu perquè, quan anem a rostir-les, l’interior respiri i es cuinin de manera homogènia. Si fer-li aquests dos talls et sembla complicat o veus que pots destrossar la castanya, amb un sol tall que li facis en un lateral serà suficient perquè quedin perfectes.\nPer a torrar-les pots triar entre fer-les al forn, a la paella o al microones. Per a mi, la millor opció és preparar-les a la paella amb foc de gas. En el microones, el resultat no s’assembla molt al qual estem acostumats encara que per a torrar castanyes de manera ràpida per a elaborar altres plats és perfecte, i en al forn, a banda de que és un mètode molt resolutiu en cas que no tinguis la paella adequada, perden aquest toc que dóna el fer-les al foc.\nPer a preparar-les al foc necessitaràs una paella especial que es caracteritza pels forats que té a la seva base i una cuina de gas.\nUna vegada tens tallades totes les teves castanyes i la teva paiella llesta, només hem d’anar tirant castanyes a la paella, procurant que no s’amonteguin unes damunt de les altres, i durant aproximadament mitja hora a foc alt deixar que es vagin torrant. Passada la mitja hora tasta’n una per a comprovar que estan llestes. Depenent del diàmetre de la paiella i la grandària de les castanyes aquest temps pot variar uns minuts.\nEt revelo els meus 3 secrets perquè quedin perfectes:\n– No omplis massa la paella, és millor que facis diverses tandes de poques castanyes perquè quedin perfectament fetes totes elles.\n– Anar movent la paella perquè les castanyes vagin girant i es facin per tots els llocs.\n– Una vegada totes fetes, apaga el foc i tapa-les durant uns minuts amb un drap, t’ajudarà a pelar-les quan te les vulguis menjar.\nSegur que després d’haver-te portat a aquestes tardes menjant castanyes t’han vingut ganes de menjar-ne. Et proposo que visitis la nostra botiga online i facis la teva comanda, nosaltres te les portem a casa i ara que saps com preparar-les no hi ha excusa per a no donar-te aquest capritx el cap de setmana.\nLa mandarina és la fruita més divertida, sobretot per als més petits de la casa,…\nprevious post: Ja és època de mandarines


Grups d'Acompanyament -\nEmpowerment of Mental Illness Service Users: Lifelong Learning Integration and Action\nEnvia’ns el teu Art\nDins de l’experiència pròpia en Grups d’Acompanyament entre persones amb problemes de salut mental o diversitat emocional i/o mental ens hem trobat sovint amb situacions de dubtes o fins i tot límits ètics de cóm exercir aquests acompanyaments d’una forma eficaç, autèntica i compromesa.\nUna problemàtica habitual en grups de voluntaris es la manca de seguiment i el tracte diferent que es dona a les persones depenent de les simpaties o empatia amb les mateixes.\nA mida que l’Associació Emilia BCN s’ha vist implicada en el desenvolupament de la figura del Tècnic en Acompanyament i Suport Mutu (TeAM), anomenat Peer to Peer a d’altres països, hem vist la importància de la capacitació pel Suport Mutu i la seva aplicació en els grups de voluntaris per l’Acompanyament.\nAixí dons, a partir del desenvolupament de la formació del TeAM hem vist com pot aquest exercir com a dinamitzador i coordinador de grups d’Acompanyament, tan a nivell d’associacions de persones amb diversitat mental, com a l’àmbit assistencial soci-sanitari tant ambulatori com hospitalari.\nEl Tècnic en Acompanyament i Suport Mutu té a la guia de Grups d’Acompanyament una eina per la formació i coordinació dels voluntaris o d’altres TeAMs en l’exercici dels Grups d’Acompanyament.\nLa persona formada pot exercir d’una forma intencionada com a voluntari en l’Acompanyament des del model de la recuperació i el suport entre iguals, habilitant-se en el ús eficaç del llenguatge i l’experiència pròpia i aproximant-se als riscos, els límits i la ètica en l’acompanyament.\nCurs per voluntaris\nAcompanyaments en salut mental amb experiència pròpia\nConèixer la importància dels Grups d’Acompanyament i el Suport entre Iguals des del model de la Recuperació.\nAplicar dinàmiques de grup i escenificacions “role-playing” per familiaritzar-se amb les mateixes en la consecució d’objectius d’aprenentatge.\nEntendre la importància de la capacitació en el exercici de l’Acompanyament.\nAl final de les sessions de formació i les pràctiques, els voluntaris i/o els TeAMs han de ser capaços de:\nConèixer els principis basats en la recuperació i les relacions de Suport Mutu.\nConèixer les bases i característiques dels Grups d’Acompanyament\nReflexionar en els valors i dificultats de l’Acompanyament i la seva aplicació des de l’experiència pròpia.\nVeure el paral·lelisme en els límits i el codi ètic entre els Grups d’acompanyament amb poca capacitació i l’acompanyament exercit des de la capacitació i la formació\nPracticar i analitzar la importància dels exercicis participatius i de debat per l’aprenentatge eficaç.\nAssolir els objectius específics de cada sessió.\nComparar l’acompanyament des del voluntariat sense una capacitació i l’Acompanyament fet des de la capacitació.\nEntendre la diferencia entre els Grups d’Ajuda Mutua i les funcions del Grup d’Acompanyament.\nConèixer la funció de l’Agent o Tècnic d’Acompanyament i Suport Mutu com a coordinador d’un grup d’Acompanyament.\nConèixer la sistematització del seguiment, de la informació i l’avaluació de les intervencions.\nConèixer i aplicar els principis ètics, els límits i l’autocura en la pràctica eficaç de l’Acompanyament entre iguals.\nTemari i actuacions\nSEMANA 1 2 hores La Recuperació: Un procés individual.\nL’autodeterminació i l’empoderament. La utilitat de la pròpia història de vida i de recuperació.\nSEMANA 1 2 h El Suport Mutu: Relació amb la Recuperació.\nQuè és i què no és Suport Mutu. La voluntarietat en la relació. Tipus de Suport Mutu.\nL’ Acompanyament informal, els grups de voluntaris per l’Acompanyament i els Grups d’Ajuda Mutua\nSEMANA 2 2 h L’ús del llenguatge i la comunicació.\nAssertivitat, empatia, escolta activa\nSEMANA 2 2 h Simulacions per l’autoavaluació.\nOn som? Integració dels aprenentatges.\nSEMANA 3 2 h Ús de l’experiència i l’autoconeixement.\nLa història de vida i les eines pròpies\nSEMANA 3 2 h Creació del Grup d’Acompanyament amb formació.\nProjecte de pràctiques en el Suport Mutu, bases, sistematització i avaluació de casos\nSEMANA 4 2 h El risc i els límits. L’Autogestió i l’ Autocura.\nEl final de la relació entre iguals.\nPrevenció del suïcidi, principis ètics, confidencialitat. Prevenció de recaigudes i d’estrès\nEines de planificació del benestar\nSEMANA 4 2 hores Posta en comú, dificultats, dubtes.\nSEMANA 5 2 hores Continuem avançant: Simulacions per l’autoavaluació.\nSEMANA 6 3 hores Es supervisara el seguiment dels cassos i del grup de forma telefónica (1,5h) i reunió presencial (1,5h)\nSEMANA 7 3 hores Es supervisara el seguiment dels cassos i del grup de forma telefónica (1,5h) i reunió presencial (1,5h)\nSEMANA 8 3 hores Confecció d’informes, avaluació del grup.\nPosta en comú, dificultats, dubtes.\nPosted in Grups Acompanyament\nNo és culpa meva! 14 març, 2022\nSensibilització Sobre Discriminació i Estigma a Estudiants d’ESO 11 febrer, 2022\nIV Edició del Curs de Tècnic en Acompanyament i Suport Mutu (TeAM) 5 desembre, 2021\nDenúncia amb Motiu del Dia Internacional de les Persones amb Discapacitat 5 desembre, 2021\nComunicat per a la Fundació de la Marató de TV3 per Avançar en la Salut Mental Comunitària i Superar Reduccionismes en Salut 20 juny, 2021\nCarrer de Llull 410, 08019 Barcelona.


fins al curs vinent | Jordi Bordes | Teatre | La República\nfins al curs vinent fins al curs vinent fins al curs vinent fins al curs vinent + fins al curs vinent E-mail\nEspectacular. L’espectacle ‘Estat d’excepció’ alterna acrobàcies amb un discurs entre còmic i escèptic. Hi ha vida el curs vinent MARTA GARCIA CARDELLACH.\nfins al curs vinent fins al curs vinent fins al curs vinent fins al curs vinent fins al curs vinent E-mail\nSi ‘Luaº’ dona l’oportunitat a una jove coreògrafa que debuta, la proposta de circ aspira a reivindicar el gènere: és la primera Producció Nacional de Circ de Catalunya. Hi ha més vida\nAmb la fi del Grec i els pocs festivals operatius, per culpa de la Covid-19, el sector aspira al fet que la temporada vinent recuperi una certa normalitat. És molt probable que aquestes quatre obres comentades hi tinguin continuïtat...\nEl Grec s’ha acabat amb el millor regust possible: el del cos baldat i suat satisfet per haver aconseguit una proesa: haver completat el calendari tot i l’amenaça constant del possible tancament de teatres. Ho ha fet amb peces que han aprofitat el Grec per estrenar-se o per provar-se i que tindran continuïtat a la cartellera de Catalunya. I és que el que avui necessita el sector és la garantia que hi haurà un curs vinent. Que les incerteses s’han de poder combatre des de la màxima que #laculturaéssegura. Aquestes propostes, a més, demostren que hi ha talent, valentia i ganes d’arriscar de les companyies i artistes. I questa és la millor recepte per reconciliar-se amb les taquilles.\nCompanyia: Roseland Musical\nLloc i dia: Sala OM. Mercat de les Flors, dimecres, 8 de juliol\nRoseland Musical ha renunciat a explicar un conte i, valenta, s’ha atrevit a coreografiar la geometria. Cada intèrpret representa una figura i es mou en conseqüència: un quadrat, un triangle i una rodona. Probablement, hauria donat més joc si s’hagués plantejat la figura tridimensional (un cub, una piràmide triangular i una esfera, com ja insinuen en els moviments). L’obra juga amb bons punts de sortida. Com ara decidir que ballaran els tres intèrprets pel pati de butaques (habilitat amb una màscara amb llum com la que Franc Aleu va fer servir per a l’òpera Turandot, al Liceu. Com que el moviment és entre butaques, complint mesures de distància física per la Covid-19, es pot distingir l’expressió dels rostres. També és interessant donar moviments diferents i imaginar com és l’univers a partir d’aquella forma geomètrica. Li falta interrelació, segurament, però és una altra bona troballa. Però no li juga a favor la veu en off, que passa a ser massa reiterativa, mecànica i aplana tot allò a què els intèrprets s’esforcen a donar relleu, forma, profunditat estètica. Al final, la tecnologia es queda amb el reclam i el que queda és un bon treball de moviments dels intèrprets que els ha faltat integrar, en coherència, en conjunt.\nL’entusiasme de Roseland Musical per integrar noves tecnologies en els seus espectacle de dansa familiar és lloable. Però el resultat no sempre es correspon amb el seu esforç, lamentablement. Després de jugar amb la tridimensionalitat amb una doble pantalla de projecció a Pinocchio i Viatge al centre de la Terra, ara han volgut fer un pas més passant ulleres de dos colors al públic per tenir la sensació (en alguns moment puntuals de la peça) que les figures geomètriques s’abraonen cap a platea.\nCompanyia: La Veronal\nLloc i dia: MNAC, 24 de juliol. Temporada prevista al Mercat de les Flors 20/21.\nLuis Buñuel és l’aridesa de la vinya del Baix Aragó però també és el surrealisme que propicia el vi. Marcos Morau, amb les nou ballarines de La Vernal, juga a transformar les icones més fosques en universos icònics. Fins a arribar al personatge sense rostre, que podria recordar els quadres de Magritte (que bé evocava Aracaladanza a Nubes). O les cuques de llum que podrien ser ulls ben lluents a punt de passar el tall del ganivet de Viridiana. El treball de La Veronal a la Sala Oval del MNAC també ha estat complex perquè ha hagut de combatre en un espai immens i amb la llum que es va ponent. S’ha resolt amb uns grans plafons de llum, com els que s’utilitzen per als rodatges i amb una llum molt blanca (que només puntualment es tenyeix a vermell en el gran plafó que, a més, redueix la distància amb el terra i concentra les ballarines). Molt diferent ha estat aquest ball amb el qual els de La Veronal dialogaven amb els quadres, al Museu d’Olot: Siena site. Ara, el resultat és molt més compacte, continu, de relat coreogràfic, en comptes de precioses escenes o càpsules dialogades am els quadres.\nLa Veronal atrapa els espectadors amb una dansa enigmàtica que arrela en una dramatúrgia suggeridora de molts mons artístics (des del plàstic fins al cinèfil i el literari). Ara, en aquesta revisió d’una obra que Morau va fer per encàrrec al Ballet de Lorraine (2016), va més enllà del kova, la manera d’entendre la dansa d’aquesta companyia que, precisament, el 2016 es van atrevir a presentar en acció performativa davant del públic privilegiat al SAT! (Kova, geographic tools) La Veronal és una companyia amb molt talent que continua fent recerca. Aquesta és una bona notícia, d’entrada. Però és que, a més, el món de quadres és d’una bellesa i rotunditat que aclapara. Probablement haver començat amb les Benaurances a l’entorn de la creu és un principi massa impactant per poder aguantar el llistó d’intensitat, però la coreografia coral (amb apunts de solo on sí que respira el Kova, com el que es tira dins de l’aigua a pulmó necessita agafar aire, esporàdicament) es desplaça com si fos una panoràmica cinematogràfica, sense talls, amb nou ballarines amb uns vestits d’arrel folklòrica que passen a ser quadres tètrics o alliberadors.\nLa Veronal es va atrevir a eliminar el text projectat (que donava una base situacional per a l’espectador menys acostumat a deixar-se endur per la dansa) ja fa un temps. Construeix la partitura coreogràfica i després li atorga un espai, una música i un context. Sembla impossible, però aquesta és la seva manera de treballar. La dificultat de no tenir programa de mà (conseqüències de la Covid-19) fa que no es pugui entendre bé els textos que sí que hi ha en un codi QR al programa digital (i que paga la pena llegir abans, per trobar el context de Buñuel, més enllà del seu folklorisme religiós). Les ballarines reciten el text en francès però la sonoritat del MNAC no és la ideal per entendre (sobretot, si hi ha la frontera idiomàtica). Són nou ballarines a escena: tota una declaració de principis de La Veronal per atorgar el paper protagonista a la dona en una societat folklòrica en què la religió les limita i elles accepten aquest espai i el transmeten a les seves filles i fills. Fins a l’esclat del surrealisme, que obre l’escletxa a l’aire, a la llibertat, a les faldilles voleiant, sense mocador per recollir el cabell. Costa trobar el vessant revolucionari (que sí que es revela en el text que reciten en francès) en aquesta coreografia. Però és indubtable la rotunditat dels tambors de Calanda, i aquest moviment coral, que investiga més enllà dels duets i els trios. L’obra tornarà al Mercat de les Flors, del 22 al 25 d’abril, una magnífica oportunitat per reviure’l.\nCoreografia: Andrea Jiménez\nLloc i dia: Sala OM, Mercat de les Flors. Dilluns, 27 de juliol.\nLuaº és una intuïció, el debut professional d’Andrea Jiménez en un aparador contrastat. Aquest naixement, amb temps i suports a la dramatúrgia, pot marcar l’inici d’una carrera, el somni de tot artista novell i també de l’Institut del Teatre que els dona eines per reivindicar-se. Aquesta oportunitat, l’ha aprofitada Andrea Jiménez. Luaº demostra que, així com el flamenc més pur té una revisió trencadora, també la dansa espanyola pot fer un pas més i ser desinhibida per mirar d’explicar alguna emoció més enllà dels quadres perfectes de repertori. De la verticalitat que marca l’equilibri i que projecta línies infinites amb els braços de gran intensitat, es passa a un cos que es revincla fent contorsions i que arrossega els peus, carregant elèctricament l’escena. Jiménez marca els quatre moments del cicle de la menstruació, canviant el disseny de llums i l’espai sonor. També la dansa va evolucionant, fins a aconseguir una vitalitat immensa, amb un duet de contacte (fins llavors, les cinc ballarines ni es toquen) que es tanca amb un final picat. Els ovaris no tenen memòria i són capaços de repetir l’acció, en bucle durant dècades. El cos de la ballarina, en canvi, sí que percep un rastre i és difícil buidar-se de nou per repetir el primer quadre (amb el ciclorama vermell al fons que retalla el seu relleu). Una altra troballa d’aquesta peça (que potser no ha sabut desgranar prou aquesta evolució del cicle) és la presència de cossos diferents. Sovint, els quadres corals de dansa espanyola tenen uns cànons molt establerts i, a Luaº, es pren una llibertat indispensable per parlar d’una temàtica tan universal com és la fertilitat. La danzaora Rocío Molina va abordar la seva maternitat en el muntatge Grito pelao. Andrea Jiménez explora en els canvis d’ànims i de vitalitat durant el cicle menstrual. L’amargor i la pressió social d’aquest fet, en canvi, tenen una arrel molt més castissa amb propostes com ara Yerma, de García Lorca.\nDirector: Joan Ramon Graell\nLloc i dia: Sala MAC, Mercat de les Flors, 28 de juliol. Gira per 15 places de Catalunya.\nLa primera Producció Nacional de Circ de Catalunya és un notable exercici de combinació de disciplines: des del funambulisme fins a la doble barra fixa, el trapezi, el mà a mà i la bàscula. La construcció de l’espai també és molt suggeridora perquè basteix l’esquelet d’un carpa dins d’un escenari, només traçat amb cordes que, a mesura que avança l’espectacle, es van utilitzant. L’arrencada amb una sardana ballant l’himne del circ també és de traca. Segurament, per la falta de temps, s’han treballat principalment les coreografies corals, que han acabat sent un altre dels mèrits de la peça.\nPer ara, hi ha dos mons musicals. És molt seductor el que creen els mateixos intèrprets (amb un clarinet, una guitarra, o picant de mans i amb les sabates, que prenen forma de sintonia perquè es van gravant pistes en loop); la música enllaunada, en canvi, serveix per il·lustrar les accions més acrobàtiques però que es noten tallades per fer evident el final del número. Són necessàries accions de diferents velocitats (i músiques) per donar ritme a la peça. A hores d’ara, el que es troba a faltar més en la peça és la dramatúrgia que vinculi els diferents números acrobàtics (de força, risc i equilibri) amb la denúncia de la precarietat de la peça. No s’entén la lluita entre la parella, ni els crits de queixa. En canvi, quan s’aturen una estona i es posen a parlar amb la iaia pel telèfon (seria ideal disposar de micròfon dalt del trapezi) tot casa i es fa evident.\nEn l’estrena, van voler ensenyar un petit vídeo sobre les dificultats de decidir com avançar un espectacle, amb els artistes confinats a casa seva. Ja queda molt clara la dificultat quan, enmig de la sardana inicial, la música s’atura, els músics se separen un metre l’un de l’altre i segueixen ballant, però de seguida es desintegra aquell joc, aquella unió tan preciosa inicial. Com gairebé sempre, el circ connecta quan es veu la força i la relació de complicitat dels intèrprets. El circ és plaent quan els artistes disfruten. Si es volen remarcar els moments de dolor i lluita han de quedar molt ben explicats per no desorientar l’espectador.La llum de guàrdia fa pampallugues, com un vaixell a la deriva, com un far que procura evitar el cataclisme fatal. El seu afany és dignificar aquesta professió i donar-li una cobertura amb la gira. Per ara, ja hi ha 15 municipis que tenen previst contractar-los. Un principi esperançador. Si s’ajusten els petits buits dramatúrgics i d’encadenament d’accions en aquests mesos, celebraran molt haver fet la tria. I no dubtaran a repetir l’aventura. La pandèmia els ha truncat els assaigs i han arribat encara en procés però, d’altra banda, els ha fet evident la precarietat i la incertesa d’una professió que, com la resta de les arts en viu, només desitja que hi hagi un curs vinent amb els teatres oberts.\nLa República 08-08-2020, Pàgina 38


Trampes mortals caçaciclistes | Espanya | EL PAÍS Catalunya\nTrampes mortals caçaciclistes\nAugmenten les denúncies dels aficionats a la bicicleta de boicots als camins\nValderredible / Santiago 9 AGO 2015 - 08:13\tCEST\nCiclistes al Parc Nacional de la Serra de Guadarrama. Santi Burgos\nJesús Ángel Santos, veí de Zamora de 43 anys, pare de família i ciclista aficionat, va morir el 25 de juliol passat a Arenillas de Ebro (Valderredible, Cantàbria) per un cable entravessat en un camí abalisat del Gran Recorregut que parteix de Fontibre i va buscant la llera del riu fins a la desembocadura. L'obstacle, situat a l'altura del maluc, era un pastor elèctric d'aquests que s'utilitzen per controlar el bestiar, però en aquell lloc, estès entre dos pals, tallant el pas en una via assenyalada i oficial, no podia ser-hi. Santos va ensopegar amb el cable i es va partir el coll a la caiguda.\nHi ha dos veïns de la zona imputats per homicidi imprudent per la primera mort a Espanya a causa dels obstacles que els ciclistes es troben a la muntanya. El nombre augmenta, segons els ciclistes, i en alguns casos estan col·locats de tal forma que semblen autèntics paranys. Els esportistes creuen que els posen persones que no volen compartir la muntanya i intenten mantenir-los allunyats de camps de cultiu, pastures o vedats de caça.\nLa Xunta i col·lectius de muntanya preparen un codi de bones pràctiques\nHi ha hagut denúncies a Galícia, Madrid, Astúries, Cantàbria, el País Basc o Andalusia de filferros espinosos entravessats en camins, de claus enterrats a terra, de clots oberts o enormes pedres després d'un canvi de rasant… I hi ha hagut ferits. Alguns, per talls al coll. A d'altres, com a David Fernández, un filferro espinós li va desfigurar la cara la primavera de 2014 quan va sortir a passejar entre les localitats asturianes de Bueño i Palomar.\nEn el cas fatal de Cantàbria, els vilatans rebutgen parlar de “paranys”, encara que algun admet la imprudència de col·locar el cable (que no hi era dos dies abans de l'accident) a la meitat d'una pastura que travessa la ruta. El pastor elèctric tenia lligada una bossa de plàstic (se solen posar per advertir de l'obstacle), però estava just després d'una baixada de més de 100 metres i diverses corbes. “És una desgràcia, un cas molt trist, però no entenc que ningú vulgui fer mal”, diu Raúl Guillarón, secretari general de l'Associació Agrària de Joves Agricultors i Ramaders (Asaja) de Cantàbria.\nAlguns obstacles es col·loquen sense consciència de les terribles conseqüències que poden tenir, però uns altres tenen la ferma intenció d'intimidar, segons Víctor Tarodo, vicepresident de la Associació Internacional de Bicicleta tot terreny (Imba, en les seves sigles en anglès). “Era només qüestió de temps que hi hagués alguna desgràcia com aquesta”, es lamenta.\n“Hi ha paranys on hi ha muntanya. Perquè la muntanya està plena d'interessos”, explica Juan Torrado, president d'Asciga (Associació de Ciclistes Gallecs). “Allà hi coincidim propietaris de terrenys, ramaders, caçadors, piròmans que no volen ser descoberts… I els últims a arribar vam ser els esportistes. Alguns creuen que els espantem les preses, uns altres es queixen perquè hi ha algun ciclista que, sense permís, obre pistes noves”. Cada vegada que els ciclistes localitzen un obstacle, alerten la Guàrdia Civil, però si no hi ha víctimes l'experiència els diu que “al final no es busquen culpabilitats”, afegeix Torrado.\nFonts de la Guàrdia Civil en reconeixen l'existència i la seva perillositat, però comenten que no totes es posen per als ciclistes. Per exemple, n'hi ha amb punxes col·locades per caçadors furtius perquè els motoristes del Seprona o els agents forestals no puguin perseguir-los.\nUn altre ciclista està a l'espera de judici després de patir\nuna lesió medul·lar\nGalícia és la zona on hi ha hagut més problemes amb presumptes paranys per a ciclistes —i també per a motoristes aficionats, encara que aquests últims tenen legalment vetat l'accés a molts més espais naturals—. I en aquesta autonomia s'ha produït un altre dels accidents més greus. Va ser el de Diego González, un veí de Vigo que el 2014, amb 37 anys, va saltar pels aires en xocar amb una enorme pedra col·locada enmig d'una baixada per a ciclistes, amagada després d'un salt en el terreny. Va patir una lesió medul·lar que l'ha deixat sense sensibilitat des del coll, a tot el cos. Per aquest cas estan imputats quatre membres de la Comunitat de Muntanyes de Valadares, una zona forestal al terme municipal de Vigo. Però el judici encara no té data i la víctima no ha cobrat cap tipus d'indemnització.\nEl mes passat, dues dècades després dels seus duels sobre dues rodes al Tour i al Giro, Induráin i Chiappucci es van trobar en una prova esportiva a Galícia i van signar dos mallots: un per Diego i un altre per sortejar entre admiradors i aconseguir una mica de diners per al ciclista ferit.\nA la recerca de convivència\nDesprés de l'accident de Diego, es van convocar reunions entre els diferents col·lectius que comparteixen la muntanya i representants de la Xunta de Galícia. L'objectiu, de moment no aconseguit, era elaborar una espècie de codi de bones pràctiques. “No hi ha col·lectius culpables, hi ha gent que comet barbaritats, però n'hi ha entre els caçadors i els ramaders i també entre els ciclistes”, assegura Tarodo. “Del que es tracta és de perseguir aquells que actuïn malament i de posar-nos d'acord per compartir l'espai natural”, afegeix.\nDes de la Reial Federació de Caça rebutgen qualsevol pràctica que pugui posar en perill una persona, no obstant això, reclamen que es posi ordre i se senyalitzi clarament per distingir els camins d'ús públic —encara que travessin finques particulars— dels espais privats en els quals s'han obert rutes sense miraments. Aquesta necessitat l'admet Juan José Trueba, president de la Federació de Ciclisme de Cantàbria. Aquesta ha demanat als esportistes que els enviïn fotografies dels punts conflictius. “Ens n'han arribat quatre o cinc i són totes de pastors elèctrics”. diu Trueba.\nA la zona on es va matar Jesús Ángel Santos hi ha més d'un punt on acostumen a posar aquests cables. En una ruta clarament assenyalada i inclosa al catàleg de camins naturals del Ministeri de Medi Ambient, la solució seria substituir-los per passos canadencs (terres de barres metàl·liques pels quals els animals no s'atreveixen a passar) o portes metàl·liques de fàcil obertura per al passejant. Són més cares, però infinitament menys perilloses.


Seguiment de les negociacions de la Mesa General de Funció Pública - CCOO Edu Cat Central\nHome / CCOO Educació Pública / IFTTT / Seguiment de les negociacions de la Mesa General de Funció Pública\nSeguiment de les negociacions de la Mesa General de Funció Pública\nde novembre 02, 2016 - CCOO Educació Pública, IFTTT\nLa passada setmana, la Mesa General de la Funció Pública es va reunir amb els sindicats representatius per tal de continuar les negociacions que ens han de permetre recuperar les condicions de treball que teníem abans de 2012, tal i com es recull a la Resolució del Parlament de Catalunya i l’Acord de la Mesa General del mes de juny.\n1. Pla Igualtat d’Oportunitats entre dones i homes de l’Administració de la Generalitat de Catalunya.\nS’acorda traslladar l’aprovació a la propera reunió de la Mesa per poder aprofundir més el debat.\n2. Constitució grups de treball per continuar les negociacions.\nS’acorda la creació de dos grups de treball, que ja estan constituïts formalment, tal i com es va decidir a l’anterior reunió de 9 de juny de 2016, per debatre els diferents temes i fer propostes a la Mesa.\nLa Federació d’Educació de CCOO estarà representada a ambdós grups:\nRecuperació del 100% en cas d’Incapacitat temporal\n(establir condicions comuns)\nRecuperació del Fons Acció Social\nRecuperació del Complement de productivitat, DPO, Estadis ...\nElaboració del Calendari retorn pagues extra 2013 i 2014\nSituació Personal interí i laboral temporal a conseqüència de les sentències del TJUE\nLa primera fase de treball conclourà el 30 de novembre.\nEls sindicats hem recordat que a l’acta dels acords també vam demanar que es donés trasllat a la mesa sectorial corresponent la negociació de la recuperació de :\n· El pagament del mes de juliol al professorat que hagi fet substitucions durant més de 6 mesos.\n· La reducció de 2 hores lectives al personal docent de més de 55 anys.\nSobre l’Oferta d’Ocupació Pública de 7.000 places feta pel President de la Generalitat al Parlament, els sindicats manifestem que és clarament insuficient per a la recuperació de la reducció de plantilles dels darrers anys per reduir la temporalitat de forma significativa.\n3. Pressupostos de la Generalitat i Llei de Mesures per a 2017\nLa representació del Govern ens explica el marc econòmic en que s’haurà de situar la proposta de Pressupostos i Llei de Mesures. Quedem de tractar-ho amb una futura reunió de la Mesa.\nEl que és teu és teu, #LluitaAmbCCOO\nSeguiment de les negociacions de la Mesa General de Funció Pública Reviewed by CCOO Educació Catalunya Central on de novembre 02, 2016 Rating: 5


La policia localitza una família que ha abandonat 15 cadells de gos | Consell Comarcal del Maresme\nInici Centre d'Atenció d'Animals Domèstics de Companyia del Maresme La policia localitza una família que ha abandonat 15 cadells de gos\nLa policia localitza una família que ha abandonat 15 cadells de gos\nLa col·laboració policial entre els agents municipals de Sant Cebrià de Vallalta i de Tordera ha permés localitzar una família que havia abandonat 15 gossets procedents de dues cadellades. Els animals es troben al CAAD Maresme a on els van portar dues dones que van manifestar haver-los trobat abandonats.\nEls gossets van arribar al Centre d’Atenció d’Animals Domèstics de Companyia del Maresme en perfecte estat de salut. La primera inspecció veterinària va determinar que procedien de dues cadellades i que entre el naixement d’uns i el dels altres hi havia pocs dies de diferència. Tenint en compte l’indret on les dones havien dit que s’havien trobat els animals, el CAAD Maresme va alertar les policies locals de Sant Cebrià de Vallalta i de Tordera. Les pesquises policials van acabar amb èxit i els agents municipals van trobar la llar d’on procedien els gossets. Es tracta d’una família de Tordera que té dues gosses i que ha acabat reconeixent l’abandonament de les cadellades al·legant que no disposen de recursos econòmics per fer-se càrrec dels animals. El CAAD Maresme recorda que la Llei de protecció dels animals, justament amb l’objectiu de reduir els abandonaments de mascotes, estableix l´obligatorietat d´esterilitzar els animals de companyia que són objecte de comercialització o de transacció. I, en tot cas, estableix que els propietaris són els responsables de les cries dels seus animals de companyia. A més, l’abandonament d’animals està tipificat com a una infracció greu. Les instal·lacions del CAAD Maresme es troben a hores d’ara al límit de la seva capacitat com a conseqüència de l’actuació incívica d’aquells propietaris que han abandonat el seu animal de companyia en algun dels 18 municipis de la comarca als quals dóna servei aquest Centre d’Acollida d’Animals. I, una de les causes freqüents d’abandonament és la cria incontrolada. Actualment hi ha al CAAD Maresme una quarantena de cadells pendents de ser adoptats. El Centre d’Atenció d’Animals de Companyia del Maresme, situat a Can Carmany (darrera el cementiri d’Argentona), torna a fer una crida per potenciar l’adopció d’animals. Les persones interessades poden consultar la llista d’animals que busquen adoptant a la pagina web\n. També es poden posar en contacte amb els responsables del Centre trucant al telèfon: 93 797 42 72.\nArticle anteriorAjuntaments del Maresme estudien la implantació de l’ordenança d’estalvi d’aigua\nArticle següentFestival d’Estiu Alella 2008: Orquestra de Cambra Terrassa 48


Llar d'infants La Baldufa: MONKY\nHan estat uns dies molt intensos. El Monky un dia va aparèixer a La Baldufa amb una carta que deia que volia quedar-se a la nostra escola i anar a casa dels nens i nenes. De seguida vam anar a ensenyar-li a la Maria perquè el comptés per dinar cada dia.\nDes de que va arribar que ha fet totes les activitats amb nosaltres: pintura, fitxes, psicomotricitat, excursions...\nPer saber a quina casa ha d'anar ens posem tots en rotllana i cantem: Un cigró petit. Les primeres cases que va tocar van se la de la Mariona i el Miquel. Cada dilluns i cada divendres va a casa d'algú.\nCom que al conte el Max (que és el protagonista) li fa un llitet al Monky amb una capsa de cartró, nosaltres hem fet igual: hem pintat una caixa i hem portat un nino per fer-lo dormir. Quan sonava la cançó de bressol alguns nens i nenes li feien massatges al seu nino perquè s'adormís millor.\nPublicat per LaBaldufa a 9:54\nAnònim 19 de febrer de 2015, a les 5:50\nTenim uns nens i nenes guapíssims i divertidíssims!!!\nInfinites gràcies per compartir aquets moments amb nosaltres!!!\nAVUI HA NEVAT A LA BALDUFA


CaixaBank celebra la seva primera junta a València - Diari de Girona\nCaixaBank celebra la seva primera junta a València\nEl banc va tancar l'any 2017 amb un benefici rècord de 1.684 milions d'euros, un\nefe/ddg 06.04.2018 | 07:06\nCaixaBank celebra avui la seva primera junta general d'accionistes a València, ciutat a la qual el mes d'octubre passat va traslladar la seva seu social i fiscal per la crisi política a Catalunya.\nLa junta, que fins ara se celebrava a Barcelona, està prevista a partir de les 11:00 hores al Palau de Congressos de València i hi assistiran el president i el conseller delegat de l'entitat, Jordi Gual i Gonzalo Gortázar, respectivament, que presentaran als accionistes els resultats de l'exercici 2017, que el banc va tancar amb un benefici rècord de 1.684 milions d'euros, gairebé un 61% més que el 2016, després de la integració del portuguès BPI.\nDesprés de fer-se efectiu el trasllat de seu, CaixaBank ja va presentar a València els resultats dels nou primers mesos del 2017 i també els anuals. La junta ha de donar llum verd al repartiment d'un dividend complementari en efectiu de 0,08 euros bruts per acció amb càrrec als beneficis del 2017. Una vegada satisfet aquest dividend, previsiblement el 13 d'abril, l'import total de la remuneració a l'accionista corresponent a 2017 haurà estat de 0,15 euros bruts per acció, sent l'import abonat en efectiu equivalent al 53% del benefici net consolidat, segons CaixaBank.\nL'entitat aprofitarà també aquesta sessió per reflectir en els seus estatuts socials que el domicili social de l'entitat «podrà traslladar-se a un altre lloc del territori nacional per acord del consell d'administració».\nD'aquesta forma, CaixaBank adaptarà els seus estatuts a allò previst en el decret llei aprovat pel Govern el passat 6 d'octubre, en plena crisi política a Catalunya, que permet traslladar el domicili social d'una empresa a una altra comunitat sense necessitat de passar per junta d'accionistes.\nPer altra part, CaixaBank ha estat triat per quart any consecutiu com a millor banc a Espanya per la revista nord-americana Global Finance, segons va detallar l'entitat aquest dijous en un comunicat.\nLa publicació ha tingut en compte elements com la implantació al territori, la rendibilitat, el servei al client i la innovació en els productes, i ha valorat que CaixaBank «ha establert les bases per a èxits futurs ajustant-se a les necessitats dels seus clients en un entorn i un mercat altament competitius».\nEl president de CaixaBank, Jordi Gual, va recalcar que aquest guardó suposa un nou reconeixement a una manera de fer banca, que va detallar que «està compromesa amb l'entorn, socialment responsable, amb vocació social i que contribueix al desenvolupament de les persones i del conjunt de la societat». Per la seva part, el seu conseller delegat, Gonzalo Gortázar, va assenyalar que CaixaBank «ha tornat a demostrar una sòlida posició de solvència, ampliant el lideratge al mercat ibèric, oferint serveis més eficients als nostres clients».\nLa publicació, amb seu a Nova York, lliura aquests premis des de fa 25 anys i les entitats guardonades s'escullen després de les consultes amb executius financers, banquers i analistes internacionals, segons l'entitat bancària.


Montse Mas Carrillo: El Congrés d’Intervenció Psicosocial en Emergències, una cita necessària - Social.cat\nDimecres, 19 de gener de 2022 | 08:45 h\nMontse Mas Carrillo\nMontse Mas, comissionada del I Congrés d'Intervenció Psicosocial en Emergències. Graduada en Treball Social, formada en Peritatge forense social, amb un Postgrau de Formació psicosocial i adquisició d'habilitats en grup i Postgrau en Lideratge, direcció i consultoria d'equips. Supervisora d'equips, coordinadora de l'Equip d'Emergències del Col·legi i formadora en l'àmbit de la intervenció psicosocial en emergències al TSCAT.\nEl Col·legi Oficial de Treball Social de Catalunya (TSCAT) organitza el pròxim mes d'abril el I Congrés d'Intervenció Psicosocial en Emergències. Una cita necessària, encara més degut a la situació actual de pandèmia que estem patint i oberta a professionals del sector social, sanitari, periodístic, del món de la psicologia, etc. per tal de reflexionar sobre les intervencions psicosocials en l'emergència des d'una mirada polièdrica i diversa.\nAmb un programa carregat de perfils de prestigi i d'expertesa en l'àmbit de les emergències, els assistents al congrés també podran gaudir, entre altres ponents de gran interès, de la presència del psiquiatre i investigador Luis Rojas Marcos, reconeguda figura a escala mundial com a professional expert en la gestió, intervenció i recuperació en situacions d'impacte, que ens parlarà de com superar les adversitats després d'una catàstrofe, emergència o situació d'impacte.\nLa cita organitzada pel TSCAT tindrà tres objectius: visibilitzar la necessitat de la intervenció psicosocial en situacions d'emergències, compartir les diferents experiències que tindrem l'oportunitat de conèixer, adonar-nos de la qualitat i l'eficiència de les intervencions i, una vegada més, posar en valor el rol de les treballadores socials. Està demostrat que qualsevol situació d'emergència o urgència, de catàstrofes o pandèmies provoca un patiment a la població i demana una intervenció psicosocial d'acompanyament, de relació d'ajuda i de contenció emocional. En aquestes situacions d'impacte les treballadores socials, juntament amb altres professionals que intervenen a una emergència, som professionals essencials per a l'acompanyament de les persones que han estat víctimes d'una situació d'alt impacte emocional.\nEl TSCAT ha estructurat el congrés en tres eixos fonamentals, la gestió, la intervenció i la recuperació. L'eix de la gestió tractarà sobre com hem de preparar-nos per poder donar qualitat a la intervenció. Sovint les emergències arriben de forma inesperada. Tots els grups de professionals operatius que intervenen en una emergència han d'haver planificat amb anterioritat les seves funcions i tasques. Cada grup tècnic, com els cossos de seguretat, policia científica, bombers, metges forenses, SEM, psicòlegs, treballadores socials, tècnics de Protecció Civil o Creu Roja, entre d'altres, tenen els seus protocols d'intervenció amb l'objectiu d'ajudar la població afectada. Una bona planificació i la comunicació en una emergència són elements importants i és per això que són els temes que obriran el congrés.\nRespecte a la intervenció psicosocial, necessària i essència pròpia en les emergències, és rellevant que els diferents perfils de professionals que intervenen entenguem que compartim els mateixos propòsits. En la mesura que treballem junts els resultats milloraran. Parlarem de la intervenció psicosocial en diferents emergències, de la intervenció psicosocial en la crisi sanitària de la pandèmia, parlarem i coneixerem de primera mà com es va intervenir en els atemptats de Barcelona i Madrid, parlarem de la relació d'ajuda, parlarem del que necessita la població en aquests moments de patiment, de l'ètica en emergències o de les noves formes d'intervenció com la no presencialitat, i coneixerem de primera mà com s'han sentit les víctimes en diferents situacions d'emergències.\nEl tercer eix del congrés serà la recuperació i ho abordarem amb tres mirades diferents, la professional, la de la comunitat i la personal. En la mirada més professional els assistents podran participar en uns tallers simultanis amb el propòsit d'aprofundir en la gestió emocional i l'autocura i potenciar les habilitats resilients de l'equip d'intervenció. També coneixerem quins condicionants s'han de donar per aconseguir que una comunitat sigui resilient i ajudi i acompanyi a la recuperació. Coneixerem quines habilitats d'afrontament i competències emocionals hem de tenir adquirides per poder superar una situació d'alt impacte emocional.\nEn definitiva, una cita necessària que estarà basada i impulsada en tot moment per professionals amb molta experiència ben segur que ens faran reflexionar sobre i aprofundir pel que la a la intervenció psicosocial en emergències.