Angry Americans: com la ràbia política ajuda a les campanyes però perjudica la democràcia\nQuan s’acosten les eleccions presidencials del 2020, una cosa és clara: Amèrica és una nació enfadada. Des de les protestes per la persistent injustícia racial fins a les contraprotestes vinculades als nacionalistes blancs , la ira es mostra a tot el país.\nLa ira nacional es relaciona amb la desigualtat, la resposta del coronavirus del govern , les preocupacions econòmiques , la raça i la policia . També es deu, en gran part, a decisions deliberades i estratègiques preses pels polítics nord-americans per provocar la ira dels votants pel seu propi avantatge electoral.\nEls intents de Donald Trump per enfurismar la seua base són tan abundants que la revista progressista The Nation el va titllar de " comerciant d'ira ". Mentrestant, el seu oponent, Joe Biden, provoca ràbia cap al president, qualificant Trump de " presència tòxica " que ha " deixat els Estats Units a les fosques ".\nLa retòrica política plena d’ira no és cap novetat. Des d’Andrew Johnson i Richard Nixon fins a Newt Gingrich , els polítics saben des de fa temps que els votants enutjats són votants fidels . La gent donarà suport als candidats del seu partit a nivell local i nacional, sempre que es mantinga prou indignat amb el partit contrari.\nTot i que incitar a la ira dels votants ajuda els candidats a guanyar eleccions, les investigacions del meu llibre, " American Rage: How Anger Shapes Our Politics ", demostren que els efectes de la ira superen les eleccions. I això pot tenir greus conseqüències per a la salut a llarg termini de la democràcia nord-americana.\nConfia en el govern\nLa ira política fa disminuir la confiança dels ciutadans en el govern nacional, cosa que provoca que la gent ho veja amb hostilitat, escepticisme i totalment menyspreu. A causa de l'enfocament de la política cada vegada més nacional , aquesta ràbia sovint es dirigeix directament al govern federal, no als funcionaris estatals o locals.\nAixò crea un problema de governança. Com han demostrat estudiosos anteriors, la confiança facilita la legislació bipartidista i el suport als programes de benestar social que intenten fer la societat més equitativa, entre altres polítiques.\nLa confiança dels nord-americans en el govern ha disminuït durant sis dècades.\nEls erudits han argumentat que l’afiliació al partit determina la confiança en el govern. Quan el partit preferit controla el govern, aquesta confiança és elevada; quan el partit contrari té el poder, és baix.\nTot i que el partidisme afecta la confiança de les persones en diverses institucions polítiques, no pot explicar per què la fe general al govern dels Estats Units ha caigut durant dècades. Al cap i a la fi, el control del partit de Washington canvia sovint.\nLa meua investigació troba que la ira sostinguda és un sospitós més probable de la disminució de la confiança dels nord-americans en el govern.\nTot i que la ira política nord-americana té moltes fonts, va ser l'afirmació de Ronald Reagan del 1981 que "el govern no és la solució al nostre problema, el govern és el problema" que realment va començar a consolidar la ira dels republicans contra el govern federal.\nAquesta afirmació, arrelada en la preferència conservadora per l’individualisme i el lliure mercat davant la intervenció del govern, va cristal·litzar la ira republicana latent amb el que molts consideraven un govern federal activista. Aquesta ira està en plena floració avui.\nLa ràbia pel govern no és simplement un fenomen conservador. Els liberals també estan enfadats, normalment perquè creuen que el govern no fa prou per fer front a les desigualtats racials i socials. Aquesta ira també està en plena floració avui.\nLes persones enfadades tendeixen a jutjar negativament la font de la seua ira. Així, doncs, quan els polítics s’etiqueten contínuament amb epítets bruts i enfurixen la gent fent certes accions o no , el públic respon reduint les seues avaluacions de Washington. Finalment, es qüestionen de què és capaç fins i tot el govern.\nSalut de la democràcia americana\nLa ira fa que els nord-americans adopten actituds contràries als ideals democràtics de la nació, segons la meua investigació. Fa que els nord-americans vegen els partidaris del partit polític oposat com a menys intel·ligents que ells. Probablement lo més perjudicial per a la democràcia, la ràbia també fa que la gent veja els partidaris del partit polític contrari com una amenaça per al benestar del país.\nAquests descobriments ajuden a explicar per què tant els demòcrates com els republicans tendeixen a tenir una visió feble els uns dels altres. Dades recents de les enquestes troben que gairebé dos terços dels republicans veuen els demòcrates com a "ment tancada", mentre que aproximadament la meitat dels demòcrates veuen els republicans com "immorals". El 2016, només la meitat dels republicans i un terç dels demòcrates tenien aquestes opinions. L’antipatia partidària augmenta.\nLes persones enutjades solen voler culpar algú (o algun grup) dels seus problemes, tant si són la causa real com si es percep. Lògicament, les campanyes polítiques funcionen per provocar ràbia al partit contrari. Això vol dir que els seus partidaris culpen ràpidament els qui no estan d'acord amb ells per les deficiències del país.\nEn conseqüència, la ràbia dels votants fa que la política passe més enllà de la competència d’idees i filosofies i es converteixca en un joc de suma zero en què el guany de cada banda és la pèrdua de l’altra. Això debilita el compromís de la gent amb les normes i els valors democràtics que han estat durant molt de temps la peça fonamental del sistema polític nord-americà, com la tolerància i el respecte a les opinions de les minories.\nEl 2018, el Pew Research Center va trobar que el 40% dels nord-americans creia que la democràcia funcionava "no massa bé" o "gens bé". Aquest any, el 62% dels nord-americans enquestats per Pew van acordar que l'estructura del govern dels EUA necessita " canvis significatius ".\nÉs possible que la democràcia no desaparega perquè els candidats continuen provocant la ira dels nord-americans els uns contra els altres i contra el sistema polític. El meu treball constata que els nord-americans descontents no volen una forma de govern completament diferent, malgrat la preocupació mundial que els Estats Units estiguen "girant" cap a l'autoritarisme .\nPerò la ira és corrosiva. Disminueix molt la qualitat de la democràcia nord-americana després que els polítics que van utilitzar la ira com a estratègia de campanya hagen guanyat i abandonat el càrrec.\nArticle original: https://theconversation.com/angry-americans-how-political-rage-helps-campaigns-but-hurts-democracy-145819\nAutoria: Steven Webster Professor ajudant de ciències polítiques de la Universitat d'Indiana\nComunicació Comunicació Política Estats Units TotPolítica Trump USA\nUna nova investigació demostra que els trolls no s...\nAngry Americans: com la ràbia política ajuda a les...\nCom es poden llegir les notícies sobre el coronavi...


Davant la crisi, el compromís de Bridge_ 48 continua sent el de crear aquest pont entre ments creatives, perquè la comunitat pugui seguir la seva passió i construir una carrera dins de la indústria de la música electrònica des d’una experiència virtual única.\nAixí doncs Bridge_48 llança la setmana que vé, del 4 al 8 de Maig, el seu Campus Digital en col·laboració amb Eumes Music. Serà una de les primeres de diverses propostes d’instrucció virtual que el centre vol oferir.\nUn programa d’una setmana en què els assistents rebran l’orientació de productors experts i destacats de la indústria musical, en diferents etapes del procés creatiu.\nS’abordaran temes com la composició musical, el disseny sonor, els modulars, mixing & mastering, finalitzant amb Sound & Music Coaching.\nEn total són 15 h d’instrucció en 1 setmana, de dilluns a divendres. Inclou 5 masterclass de producció musical amb alguns dels artistes i productors més importants a nivell nacional i internacional: Davide Squillace, Coyu, Flug, Shall Ocin, Clockpoets i Juan “el mag” Ribes.\nEn aquest cicle els artistes compartiran recomanacions que determinen la seva identitat sonora. Aquí fem un repàs de qui és qui en aquesta llista d’artistes que impartiran les classes:\nDavide Squillace, amb més de 20 anys de carrera artística, aquest napolità afincat a Barcelona és un dels dinamitzadors culturals més importants de l’escena com a co-fundador de BRIDGE 48 i una interminable discografia.\nCoyu és un dels DJ-productors espanyols més reconeguts a nivell internacional que a més està al capdavant del seu propi segell, Suara, una de les discogràfiques més destacades en l’escena de la música electrònica mundial.\nFlug és lloat pels grans noms del techno mundial. La seva autodisciplina inigualable en l’estudi, la seva humilitat en l’enfocament, la seva passió ferotge i dedicació general a la música electrònica, li han posicionat amb una sòlida carrera com a DJ i productor abanderat del techno més autèntic i actual.\nShall Ocin, mà dreta de Maceo Plex i productor requerit a nivell mundial per la seva oïda privilegiat per crear sons complexos i profunds, estén la seva discografia en segells punters com Drumcode, Ellum, Bedrock o Systematic.\nSavi Clockpoets és un filantrop del coneixement i el maneig dels modulars. Savi posseeix una saviesa de la síntesi modular excepcional. Pertany a la família de co-fundadors de BRIDGE 48 posant tot el seu saber a l’servei dels músics del futur.\nJoan Ribes, enginyer de mastering, més conegut per “el mag” de BRIDGE 48. La seva fama el precedeix per la seva extraordinària visió objectiva en tractament final d’una obra en els seus masterings, i la seva intervenció artística que a través del mixing ordena elements de freqüència , dinàmica i equilibri com pocs.\nBridge 48 és un projecte que va néixer de la unió de destacats professionals de la indústria musical, com Dubfire, Davide Squillace i Dj Herr, amb l’objectiu de crear un espai que donés tots els recursos necessaris als artistes que volen passar al següent nivell de la seva carrera … i així ho han aconseguit.\nPer a més informació al complet sobre el seu nou campus digital i les inscripcions visita aquesta web on trobaràs tots els detalls.


Cinc equips lluitaran per tres places de play-off en les últimes 4 jornades - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nCinc equips lluitaran per tres places de play-off en les últimes 4 jornades\nEl Baxi recupera Dani Garcia, cedit aquest curs a l'Osca de la LEB Or, per reforçar més el lloc de base\nxavier prunés 06.05.2019 | 23:52\nDani Garcia, en un dels partits del Levitec Osca, a la LEB Or Pablo Segura\nDani Garcia, en un dels partits del Levitec Osca, a la LEB Or\nTres places són les que falta determinar: la sisena, la setena i la vuitena. Les que, en un termini de quinze dies, definiran del tot els play-off de la lliga ACB. Ara són per al Joventut (16 victòries), per al Baxi (16) i per al Tecnyconta de Saragossa (16). Però a prop, i amb aspiracions, hi ha l'Iberostar (15) i el MoraBanc Andorra (14). Tots han d'afrontar quatre jornades, les darreres i decisives.\nEl Bàsquet Manresa, que té un doble compromís fonamental aquesta setmana (divendres rebrà l'Andorra, diumenge jugarà a la pista del Joventut), mou peça i ha reforçat la posició de base amb la reincorporació de Dani Garcia, el base mataroní que tenia cedit aquesta temporada a la LEB Or, al Levitec Osca. El club manresà ho va comunicar ahir al matí i el base arriba després que l'equip de l'Alt Aragó hagi quedat a les portes del play-off d'ascens, en el desè lloc (18 victòries-16 derrotes). Amb la lesió de Corey Fisher, el Manresa va aconseguir la cessió de Sergi Garcia, del València Basket. Ara que Dani Garcia ha quedat lliure s'afegeix al grup per descarregar de minuts en la direcció el danès Lundberg. Dani Garcia és un bon repartidor de joc, com va mostrar en els partits amb el Manresa de la temporada passada a la LEB. Al Levitec Osca, aquest jugador de 21 anys i 1,82 metres ha jugat una mitjana de 23 minuts, ha repartit 3,3 assistències per partit i ha anotat 5,1 punts en 34 jornades.\nAmb Erik Murphy oferint bons símptomes de millora de la seva fasciïtis plantar en el partit que els manresans van perdre davant del Baskonia (82-71), ara les mirades se centren en Cady Lalanne i la seva lesió al múscul soli de la cama dreta. La seva participació en els propers partits és dubtosa, tot i que Peñarroya no descartava que s'arrisqués, atès el moment de la temporada definitiu.\nTornar a sumar\nEl Baxi Manresa depèn d'ell, i dues victòries continuen sent una xifra que la lògica marca, en el seu cas, com la necessària per entrar als play-off pel títol. Dels 5 conjunts implicats en la lluita pels tres llocs cobejats, el Manresa i l'Andorra són els únics que tenen 2 partits de locals i 2 a fora. Els homes de Joan Peñarroya, després de jugar amb el MoraBanc (divendres a les 19.15 h) i el Joventut, rebran al Nou Congost el Fuenlabrada i acaben a la pista del Tecnyconta. Pel que fa a l'equip d'Ibon Navar-ro, haurà de derrotar el Baxi per mantenir les aspiracions; després té dos partits seguits al Principat (amb el Barça i el Breogán) i acaba a Màlaga, amb l'Unicaja.\nEl DS Joventut tindrà 3 partits a l'Olímpic (UCAM Múrcia, Baxi i Estudiantes en l'última jornada) i només un a fora (Baskonia). I per al Tecnyconta, també 3 duels al Príncipe Felipe (Burgos, Madrid i Baxi) i només una sortida, a Gran Canària. L'Iberostar Tenerife, en canvi, farà 3 partits com a visitant (Breogán, Obradoiro, Montakit Fuenlabrada) i un de local, contra l'Unicaja. Quan divendres es jugui el Baxi-Andorra ja es coneixeran els resultats del Tecnyconta-San Pablo Burgos (es juga demà), del Breogán-Iberostar (dijous) i del Joventut-UCAM Múrcia (dijous).\nLa FUB i el Baxi posaran en marxa la International Manresa Basketball Academy, a l'estiu. Esports


Una cookie és un fitxer que es descarrega en el seu ordinador a l’accedir a determinades pàgines web. Les cookies permeten a una pàgina web, entre d’altres coses, emmagatzemar i recuperar informació sobre els hàbits de navegació d’un usuari o del seu equip i, depenent de la informació que continguin i de la forma en què utilitzi el seu equip, poden utilitzar-se per a reconèixer l’usuari. El navegador de l’usuari memoritza cookies en el disc dur només durant la sessió actual ocupant un espai de memòria mínim i no perjudicant a l’ordinador. Les cookies no contenen cap classe d’informació personal específica, i la majoria d’elles s’esborren del disc dur al finalitzar la sessió de navegador (les anomenades cookies de sessió). La majoria dels navegadors accepten per defecte les cookies i, amb independència de les mateixes, permeten o impedeixen en la configuració de seguretat les cookies temporals o memoritzades.\n- Cookies tècniques: Son aquelles que permeten a l’usuari la navegació a través d’una pàgina web, plataforma o aplicació i la utilització de les diferents opcions o serveis que en ella existeixin com, per exemple, controlar el tràfic i la comunicació de dades, identificar la sessió, accedir a parts d’accés restringit, recordar els elements que integren una comanda, realitzar el procés de compra d’una comanda, realitzar la sol·licitud d’inscripció o participació en un esdeveniment, utilitzar elements de seguretat durant la navegació, emmagatzemar continguts per la difusió de vídeos o so o compartir continguts a través de xarxes socials.\n- Cookies de personalització: Son aquelles que permeten a l’usuari accedir al servei amb algunes característiques de caràcter general pre-definides en funció d’una sèrie de criteris en el terminal de l’usuari com per exemple serien l’idioma, el tipus de navegació a través del qual s’accedeix al servei, la configuració regional des d’on s’accedeix al servei, etc.\n- Cookies d’anàlisi: Son aquelles que, bé tractades per nosaltres o bé per tercers, ens permeten quantificar el nombre d’usuaris i així realitzar la medició i anàlisi estadístic de la utilització que fan els usuaris del servei ofertat. Per aquesta fi, s’analitza la seva navegació en la nostra pàgina web per tal de millorar l’oferta de productes o serveis que li oferim.\nEn particular, aquest lloc web utilitza Google Analytics, un servei analític de web prestat per Google Inc. amb domicili als Estats Units amb seu central al 1600 Amphitheatre Parkway, Mountain View, California 94043. Per a la prestació d’aquests serveis, s’utilitzen cookies que recopilen l’informació inclosa en la direcció IP de l’usuari, que serà transmesa, tractada i emmagatzemada per Google en els termes fixats en la web Google.com . Incloent-hi la possible transmissió d’aquesta informació a tercers per raons d’exigència legal o quan aquests tercers processin l’informació per compte de Google.\nL’Usuari accepta expressament, per la utilització d’aquest Site, el tractament de la informació recollida en la forma i amb les finalitats anteriorment esmentades. I així mateix reconeix conèixer la possibilitat de rebutjar el tractament de tals dades o informació rebutjant l’ús de Cookies mitjançant la selecció de la configuració adequada per a tal fi en el seu navegador. Tot i que aquesta opció de bloqueig de Cookies en el seu navegador podria no permetre-li la plena utilització de totes les funcionalitats del Website.\nSi té dubtes sobre aquesta política de cookies, pot contactar amb l’administrador des del mail nonaina.nadons@gmail.com


Arxiu de la categoria ‘Barcelona’\nCiutat Meridiana, el barri oblidat de Barcelona\nLa història de la Ciutat Meridiana és la història d’un barri que no hauria d’haver existit mai. La Ciutat Meridiana és el barri més jove de tota la ciutat, per bé que des d’un punt de vista geogràfic, la seva ubicació (tal i com passa als barris veïns de Torre Baró i Vallbona) no és homologable a la resta de barris de la plana barcelonina. Porta d’entrada i sortida de la capital catalana, Ciutat Meridiana és el resultat d’anys d’especulació -tant durant els anys de la dictadura com en els de la democràcia-.\nUn barri que no s’hauria d’haver construït\nDurant els anys cinquanta del segle passat, l’empresari constructor reusenc Enrique Banús (promotor del malagueny Puerto Banús) va comprar uns terrenys destinats a construir un cementiri, al vessant nord de la serra de Collserola. Finalment, aquells terrenys van ser descartats per aquest ús ja que eren massa humits i es trobaven a la zona més ombrívola de la serra.\nPerò aleshores el senyor Banús, amb la conveniència i ajuda del delegat d’esports franquista Juan Antonio Samaranch, l’alcalde Porcioles, el regidor Mariano Ganduxer i del secretari de la Diputació de Barcelona Lluís Sentís van impulsar l’aprovació del Pla Parcial de Font Magués, aprovat pel consistori i les administracions al mes d’octubre de 1963. Aquell pla preveia la urbanització d’un nou barri en la zona de 33 hectàrees que avui configuren el barri de la Ciutat Meridiana.\nEl nou barri es va construir en només quatre anys. Al 1967 el president de la constructora, el polític franquista Juan Antonio Samaranch, va fer l’entrega de claus a l’alcalde Porcioles. Amb tot, aquell era un barri inacabat, ja que no comptava amb caps dels equipaments que el pla original preveia (tals com escoles, mercat, ambulatori…). Un barri de ciment sense serveis per encabir-hi més de deu mil ànimes.\nUn barri obrer amb dignitiat\nEls primers pobladors eren treballadors i treballadores provinents de diversos indrets de la península ibèrica, molts d’origen andalús. A més, els nous pobladors eren majoritàriament joves, amb elevada incidència d’analfabets i amb una taxa d’atur que rondava el 25%, molt superior a la resta de la ciutat de Barcelona. Per tant, ja des del seu naixement, el barri de Ciutat Meridiana naixia amb importants deficiències estructurals, socials i econòmiques, esdevenint l’apèndix d’una Barcelona que li girava l’esquena metafòricament i geogràficament.\nA més, les construccions de protecció oficial inaugurades presentaven evidents deficiències, com ara humitats que van començar a afectar les vivendes un o dos anys després de la seva construcció, i que la constructora va haver de reparar no sense abans intentar culpar als nous inquilins dels evidents defectes de construcció.\nGràcies a la lluita veïnal dels anys 70 i 80, el barri va començar a comptar amb equipaments necessaris pel seu funcionament, tals com escoles, centres medico-sanitaris o espais d’oci (teatres, cinemes). També durant aquells anys el barri va degradar la seva imatge, ja que va guanyar certa fama de barri problemàtic, a causa de la conflictivitat existent, o el tràfic de drogues i la presència de drogoaddictes dins del propi barri. Aquesta xacra social van provocar un accentuat procés de despoblament durant els anys 80 i 90 del segle passat, per bé que amb l’arribada del nou mil·lenni i les noves onades immigratòries van provocar una certa revitalització del barri. Amb tot, l’esclat de la crisi l’any 2008 i les execucions hipotecàries han castigat amb molta cruesa un barri fràgil i vulnerable.\nCom exemple d’aquesta realitat, podem constatar que fins ben entrat el segle XXI no va arribar la connexió amb metro (lleuger) amb la resta de la ciutat (la Línia 11), i encara avui el barri de la Ciutat Meridiana roman oblidat i fins i tot desconegut per bona part dels barcelonins i fins i tot per les autoritats municipals, comarcals i provincials.\nPublicat a Barcelona, Històries d'una vida real | Deixa-hi un comentari »\nLa història del circuit de Montjuïc\nAquests dies s’han complert quaranta anys de la darrera carrera de Fórmula 1 disputada sobre l’asfalt de Montjuic, el baluard natural de la ciutat de Barcelona.\nEl circuit de Montjuïc, un traçat urbà amb forts desnivells, revolts regirats i on els pilots havien de demostrar les seves millors habilitats tècniques, va ser ideat pels membres de la Penya Rhin, el club automobilista per excel·lència del primer terç dels segle passat a Catalunya.\nEl circuit era una brillant successió de revolts dividits en dos grans espais o moments: el primer era un lent i tècnic descens des del revolt de Miramar on els bòlids arribaven llençats a 230 km/h i havien de reduir a primera i passar-lo a no més 60 km/h, passant pel museu Etnogràfic, el revolt de la paella, la Font del Gat, el Museu Arqueològic fins arribar a la Guàrdia Urbana, on començava un tram ràpid per la recta de Rius i Taulet, l’ascens pel poble Espanyol fins coronar de nou la recta de l’estadi, a més de 280 km/h.\nInauguració i primers anys\nLa muntanya de Montjuïc havia estat l’escenari de l’exposició universal de 1929, que va canviar la fisonomia i urbanització de la muntanya de Montjuïc. La disponibilitat de grans i amples avingudes (l’amplada del circuit oscil·lava entre els nou i els dotze metres) i l’atractiu natural de la pròpia muntanya la convertien en un escenari idoni per la pràctica dels esports de motor.\nLa quarta edició del Gran Premi Penya Rhin va ser rebatejat com la “Copa Barcelona”, i l’edició de 1933 va servir per inaugurar el traçat del circuit urbà de Montjuic. La prova, celebrada el 25 de juny de 1933 i estava oberta per cotxes de 750 quilos de pes. Aquella carrera inaugural la va guanyar el pilot italo-xilè Juan Zanelli al volant d’un Alfa Romeo 8c-2300.\nGraella de sortida del Gran Premi de 1933\nEl circuit de Montjuïc va demostrar tot el seu potencial i va comptar amb la complicitat del públic barceloní, abocat a les curses d’automobilisme a la muntanya urbana.\nMontjuic va tornar a ser utilitzat als Grans Premis de 1934, amb victòria de l’italià Achille Varzi al volant d’un Alfa Romeo 2900 de l’escuderia Ferrari, i de 1935, amb una vibrant batalla entre el Mercedes de l’alemany Rudolf Caracciola i l’Alfa Romeo de Tazio Nuvolari, amb victòria final del germànic i la seva fletxa de plata.\nPerò la carrera més emocionant de la història del traçat urbà de Montjuïc fou, sense cap mena de dubte, la de l’any 1936, setmanes abans de l’esclat de la Guerra Civil Espanyola. Aquell 1936 havien desembarcat a l’asfalt barceloní màquines i pilots llegendaris com Bernd Rosenmayer i el seu Auto Union, el Bugatti de Jean-Michel Villimie, el Maserati de Giuseppe Farina, el Mercedes de Caracciola i l’Alfa Romeo de Tazio Nuvolari. Aquell dia, “il mantovano volante” (Nuvolari) va aconseguir una victòria “in extremis” sobre el campió alemany, amb un marge inferior a un segon a la línia de meta, davant l’èxtasi de l’afició catalana, que havia gaudit d’allò més en una cursa plena d’avançaments i alternatives al capdavant.\nMalauradament, la Guerra Civil, la Segona Guerra Mundial i la posterior post-guerra i depuració franquista van debilitar la força social i econòmica de la Penya Rhin, sospitosa de ser una institució prodemocràtica i catalanista, i els següents Grans Premis dels anys 50 es van reubicar al nou circuit de Pedralbes.\nDurant aquells anys el circuit urbà només era utilitzat per les competicions de motociclisme, que van celebrar de manera ininterrompuda el Gran Premi d’Espanya de motociclisme des de 1933 fins 1975 (amb el parèntesi corresponent a la Guerra Civil).\nMontjuic va tornar a ser escenari de carreres d’automobilisme, ara ja batejada com Fórmula 1, l’any 1968. El Gran Premi d’Espanya de F1 es celebrava de manera alterna entre el circuit urbà de Montjuïc i el traçat madrileny del Jarama.\nMontjuïc va hostatjar els Grans Premis de 1969 i 1971, amb victòries del britànic Jackie Stewart al volant d’un Tyrrell-Ford, i el de 1973, amb victòria del brasiler Emerson Fittipaldi. Però Montjuïc s’havia quedat petit per cotxes tant potents com aquells monoplaces de finals dels anys 60 i inicis dels 70. El circuit, tècnic i molt estimat pels pilots, fins i tot presentava greus dèficits de seguretat, al no incloure garanties ni escapatòries en cas d’accident.\nI aleshores va arribar el Gran Premi de 1975, celebrat el 27 d’abril (dia de Montserrat, patrona de Catalunya). Barcelona no recorda un dia de Montserrat més trist que aquell d’ara fa quaranta anys. En la volta 26, el monoplaça de Rolf Stommelen va perdre l’aleró posterior a la recta de l’estadi olímpic matant cinc espectadors. La cursa va ser detinguda i es va declarar guanyador a Jochen Mass.\nAquell accident fou el punt final al circuit de Montjuc i les curses de velocitat urbanes. Tanmateix, aquella desgràcia va portar la iniciativa de dotar un nou circuit al país, més segur i eficient…\nPublicat a Barcelona, Curiositats i anècdotes | 2 comentaris »\nPublicat a Barcelona, Catalunya, Feixisme, Franquisme, Històries d'una vida real, Segona República | 2 comentaris »\nHispano-Suiza, una llegenda de l’automoció\nLa companyia catalana Hispano-Suiza va ser una de les firmes més prestigioses del món de l’automobilisme durant el primer terç del segle XX. Una casa d’automòbils -i posteriorment fabricant també de motors d’aeronàutica- d’enorme prestigi social.\nL’Hispano-Suiza es va fundar a Barcelona l’any 1904 pels socis Francesc Seix, Damià Mateu (pare del polític Miquel Mateu, primer alcalde franquista de Barcelona i destacat membre de Falange) i l’enginyer suís Marc Birkigt. En una època en què cada cotxe era fabricat de forma gairebé artesanal, l’Hispano-Suiza va saber-se guanyar una reputació i un nom que duren fins als nostres dies. Inicialment establerts a un local al carrer Villarroel, l’any 1908 el negoci havia adquirit una envergadura tal que va obligar als tres socis buscar un nou emplaçament més gran per allotjar l’activitat industrial de l’empresa. El destí escollit fou uns terrenys a la vora del barri de Sant Andreu, actualment conegut com Parc de la Pegaso.\nHispano-Suiza 10CV, el primer model de la marca (any 1904)\nEls anys d’èxit\nEls primers anys van ser un èxit per l’Hispano-Suiza, que sota la direcció tècnica del senyor Birkigt, va expandir el negoci més enllà dels Pirineus, amb la creació d’una filial francesa que ben aviat es va consolidar al capdamunt dels fabricants d’automòbils a escala mundial. Amb clients il·lustres com l’aleshores rei d’Espanya Alfons XIII, el príncep Lluís II de Mònaco, el rei Gustau V de Suècia o personalitats de tots els temps com Guggenheim, Rotschild, René Lacoste, Pablo Picasso, André Citroën, Ava Gardner o John Lenon van tenir exemplars d’aquesta marca.\nDurant la Primera Guerra Mundial, l’Hispano-Suiza va començar a produir motors d’aviació amb finalitat militar per abastir l’exèrcit francès, augmentant les comandes i multiplicant els beneficis de l’empresa. Durant aquells anys la marca de Barcelona va adoptar la cigonya com a símbol distintiu de la companyia, en honor de l’as de l’aviació francesa Georges Guynemer.\nPerò la marca catalana va iniciar el seu particular descens als inferns a la dècada dels 30. L’empresa no va saber reinventar-se després de la davallada de comandes després de la Primera Guerra Mundial, i en un context social i econòmic convuls (anys de pistolerisme, crisi econòmica, desastres militars i dictadura de Miguel Primo de Rivera) l’empresa no va poder trobar una quota de mercat que consolides l’empresa com un referent mundial.\nL’adveniment de la Segona República, la popularització de noves marques d’automòbils a preus més populars (gràcies al sistema de producció en cadena) i la mort de l’industrial Damià Mateu (seguit d’un relleu generacional poc eficient) van condemnar l’empresa a un segon pla.\nHispano-Suiza T-60, el darrer model de la marca fabricat a Barcelona.\nAmb l’esclat de la Guerra Civil, l’Hispano-Suiza va ser col·lectivitzada i destinada a l’abastiment de material per les tropes republicanes. Un cop finalitzada la guerra, l’empresa va retornar als seus propietaris, però el president de l’empresa Miquel Mateu, primer alcalde franquista de Barcelona, estava més preocupat per la seva carrera política a Falange que no pas pel destí d’una empresa que finalment va ser expropiada pel govern franquista mitjançat l’INI (Instituto Nacional de Industria) l’any 1946 i fusionada a l’empresa de titularitat estatal ENASA, que va començar a produir vehicles amb la marca comercial Pegaso.\nLa que sí que va tenir continuïtat va ser la filial francesa de l’Hispano-Suiza, que es va integrar al conglomerat gal Safran, dedicat a l’aeronàutica i indústria militar i que ha sobreviscut fins als nostres dies.\nPublicat a Barcelona, Franquisme, Històries d'un món real | Deixa-hi un comentari »\nAquests dies es compleixen setanta-cinc anys dels bombardejos de l’aviació feixista sobre la ciutat de Barcelona. Malauradament, el malson de les bombes caigudes des del cel es perllongaria un llarg temps a tota Catalunya. La capital catalana (al igual que la resta del país) va mostrar una capacitat sobrehumana de resistència cívica davant el terror i la injustícia en forma de bombardeig sobre població civil, que no tenia més objectiu que castigar a una rereguarda indefensa i minvar la moral de les persones que patien un càstig brutal, inhumà i cruel.\nLa Generalitat republicana i l’Ajuntament de la ciutat van promoure la construcció de refugis subterranis i la utilització de les estacions de metro per salvar el màxim número de vides humanes, alhora que va instal·lar unes bateries antiaèries al castell de Montjuïc i unes altres al turó de la Rovira, al districte de l’actual Horta-Guinardó, a la primavera de 1937. L’efectivitat d’aquesta instal·lació militar va ser escassa, per dos motius diferents. El primer motiu fou que en molts casos els bombarders feixistes entraven pel cantó del riu Besós i descarregaven la seva càrrega mortal sobre la ciutat fora del radi d’acció de la instal·lació defensiva del turó de la Rovira i de Montjuïc. El segon motiu va ser que quan la instal·lació va estar operativa al 100% (el mes de gener de 1939) la pròpia ciutat de Barcelona estava a punt de caure a les mans de l’exèrcit franquista, i el propi estat major republicà va ordenar la seva destrucció amb explosius per evitar que aquesta plaça forta caigués en mans dels enemics.\nDesprés de la guerra la instal·lació va quedar en l’oblit, fins que els anys seixanta i setanta del segle passat van suposar una edificació massiva i descontrolada de barraques a banda i banda del turó, i les pròpies instal·lacions militars (els búnquers i magatzems) van passar a ser vivendes dels obrers que habitaven la zona.\nAmb la celebració dels Jocs Olímpics, l’any 1992, la ciutat va voler tancar definitivament els diversos espais de barraquisme de la ciutat, com ara l’espai el Turó de la Rovira. D’aleshores ençà, les bateries van quedar deixades de la mà de déu i dels organismes i administracions públiques, i l’espai es va degradar molt, ja que diversos grups de joves i adolescents aprofitaven l’espai per pujar-hi a fer “botellón” o pintar les parets del jaciment, donada la manca de vigilància policial a la zona i les magnífiques vistes que hi ha al capdamunt del turó.\nVista parcial de les bateries del Turó de la Rovira, molt deteriorades i pintades.\nFa un parell d’anys el MUHBA (Museu d’Història de Barcelona) va fer-se càrrec del jaciment, ja que el titular de l’emplaçament és l’Institut de Cultura de l’Ajuntament de Barcelona.Durant aquests mesos el consistori ha netejat l’espai, ha dignificat el jaciment i ha programat diverses visites guiades, però els grups d’incívics que visiten les restes, pinten el jaciment i no netegen l’espai després de la seva estància han deteriorat, un altre vegada, l’espai. Tant de bo l’Ajuntament i les diverses administracions prenguin nota de l’estat de les bateries antiaèries, ja que aquestes suposen un material didàctic excel·lent per explicar les ferides encara no tancades del nostre passat, alhora que dignifica la memòria de totes les víctimes de la barbàrie feixista a Barcelona i arreu de Catalunya.\nPublicat a Barcelona, Franquisme | 1 comentari »\n50 anys de la gran nevada de Barcelona\nQue al nostre país nevi arran de costa és un fet excepcional. Que ho faci durant hores, i que a sobre la neu acabi agafant i prenent gruix escapa del que hauria de ser natural. I que ha sobre ho faci el dia de Nadal i sense generar grans danys ni afectacions, voreja el llindar del sobrenatural.\nPrecisament va passar això el dia de Nadal de fa 50 anys. Una borrasca amb l’epicentre a la zona de Sardenya, acompanyada d’una sobtada entrada de vent siberià va provocar un ràpid descens de les temperatures (la nit de 24 al 25 de desembre la mínima va caure fins als -2, catorze punts més que el dia anterior), acompanyada d’una precipitació en forma de neu que va caure entre les dotze de la nit i les vuit del matí del dia 25 de desembre de 1962 que deixar vint litres per metre quadrat en forma de neu), formant gruixos que oscil·laven entre els deu i els setanta centímetres.\nLa neu va arribar fins a la línia de costa, al port de Barcelona.\nAprofitant el dia festiu, molts barcelonins van decidir treure els esquís i fer algunes baixades aprofitant els carrers de la ciutat. En aquests sentit, molts barcelonins van aprofitar per fer esquí de fons pels carrers del centre de la ciutat o per llençar-se per aquells que tenen un desnivell més fort, com alguns carrers dels barris del Guinardó o del Carmel.\nAlguns barcelonins van aprofitar per practicar esquí de fons al Passeig de Gràcia o la Gran Via.\nDes d’aquell dia, ha nevat en moltes més ocasions sobre la ciutat de Barcelona i els voltants, però mai amb la mateixa força i intensitat que ho va fer aquell dia de Nadal de 1962, tot just fa mig segle.\nPublicat a Barcelona, Curiositats i anècdotes | Deixa-hi un comentari »\nHistòricament parlant, Barcelona és un invent artificial. Barcelona és el resultat de la suma (o absorció, millor dit) de la Ciutat Vella (enclaustrada dins les seves muralles com a càstig des de 1714) i un seguit de municipis al seu voltant: Sant Martí de Provençals, Gràcia, Sants, Sarrià, Sant Gervasi, Horta, Les Corts i Vallvidrera. Entre 1897 i 1921 tots aquests municipis van ser annexionats a Barcelona, però en molts casos no han acabat de perdre mai la seva identitat, o si es vol, la seva consciència col·lectiva.\nDins de la personalitat pròpia de cada barri han quedat, també, algunes anècdotes i tradicions arrelades a cada racó dels barris barcelonins (com ara les festivitats pròpies de cada barri), com també velles rivalitats que han trobat noves vies de canalització amb l’aparició d’entitats socials, culturals i esportives.\nPer exemple, la rivalitat entre els barris de Gràcia i Sant Andreu sempre ha existit. Tots dos barris (antigues vil·les que conserven un fort sentiment identitari) eren poblacions eminentment obreres, afavorides per la proximitat a Barcelona (cas de Gràcia) o per ser un important nus de comunicacions per on hi passaven camins i vies de tren (cas de Sant Andreu). Els dos barris competien per organitzar les millors festes majors de la ciutat (batalla que finalment sembla haver guanyat Gràcia). Però segurament el futbol ha actuat de catalitzador d’aquestes velles rivalitats entre barris de la ciutat, amb el naixement del derbi més apassionant de Barcelona, l’Europa (equip del barri de Gràcia) i el Sant Andreu. Malgrat que l’Europa és un club en hores baixes amb un passat gloriós (a la dècada dels anys 2o i 30 del segle passat l’Europa va arribar a jugar a Primera Divisió i a una final del Campionat d’Espanya) i el Sant Andreu un equip modest de barri que mai ha passat de Segona Divisió, la rivalitat entre els dos clubs i les seves aficions és, si es vol, fins i tot més gran que la existent entre Barça i Espanyol.\nUn altre exemple de rivalitats esportives i culturals és la rivalitat castellera existent entre la colla castellera de Sants i la de Barcelona. L’antic municipi de Santa Maria de Sants es veure beneficiat en el seu creixement pel pas de les vies del ferrocarril, com el cas del barri de Sant Andreu. Al igual que Sant Andreu o Gràcia, Sants era un barri eminentment industrial i obrer, amb una rica vida associativa i veïnal. A més a més, Sants té una colla castellera força potent, els Castellers de Sants, que mantenen una forta rivalitat amb la colla dels Castellers de Barcelona, en una reminiscència del passat autònom de Sants. Fins i tot, els Castellers de Sants s’han sentit sovint agreujats i maltractats pel consistori barceloní, denunciant tractes de favor amb la colla de la ciutat. Val a dir que les rivalitats castelleres són molt menys viscerals que no pas les rivalitats futbolístiques.\nEspecialment significatiu és el cas del nucli de Vallvidrera. L’antic municipi de Vallvidrera va patir una doble absorció, ja que al 1890 fou annexionat al municipi de Sant Vicenç de Sarrià, i en una absorció posterior (l’any 1921) al municipi de Barcelona. Per les seves característiques especials (enfilada a la serra de Collserola i físicament separada de Barcelona) els habitants de Vallvidrera han mantingut viva la seva personalitat singular i col·lectiva. Tant és així que fins i tot existeix un moviment que proposa la secessió d’aquest barri de la resta de la ciutat de Barcelona.\nEncara podríem relacionar molts més barris amb personalitat pròpia, que troben un mitjà d’expressió mitjançant equips i entitats esportives, ja siguin de futbol (cas del Júpiter a Poble Nou, el Sants, la UE Horta), de rugbi (cas dels Gòtics), de tenis (La Salut), de waterpolo (Barceloneta, Poble Nou), centres excursionistes (cas del Centre Excursionista de Gràcia)…\nDe ben segur que em deixo una pila d’entitats, associacions, clubs i organitzacions per esmentar. La pròpia diversitat dels barris de Barcelona (no només per la seva fisonomia o ubicació geogràfica) és una de les grans riqueses i dels secrets més amagats que encara té la ciutat comtal. Malauradament l’Ajuntament de la ciutat (amb independència del color de l’equip de govern municipal) fa anys que aposta per la cara turística i comercial de la ciutat, sense potenciar la cultura de base i la riquesa cultual, social i esportiva dels diferents barris de la ciutat.\nPublicat a Barcelona, Curiositats i anècdotes, Esports i història | 2 comentaris »\nEl Pla Macià i el GATCPAC\nEn Francesc Macià, primer president de la Catalunya Republicana, tenia un somni, una vella aspiració. Calia reformar Barcelona, dotar-la d’una estructura racional que seguís el traç de reforma i eixample iniciat pel Pla Cerdà a la capital catalana, tot ordenant-ne el creixement i el desenvolupament higiènic, racional i pràctic de la ciutat comtal. Tanmateix, era absolutament necessari el sanejament de la Ciutat Vella, amb una actuació prioritària i especial al barri del Raval (aleshores popularment conegut com el barri xino) i a la façana marítima i portuària de la ciutat, creant un gran eix de comunicació transversal entre els rius Llobregat i Besós seguint la línia de la costa.\nDurant els anys 30 del segle passat va formar-se un grup d’excel·lents arquitectes racionalistes al principat, sovint eclipsats i oblidats per la gran fornada d’arquitectes modernistes d’un parell de dècades abans). Entre aquells arquitectes calia destacar noms com Josep Lluís Sert i Josep Torres i Clavé, entre altres. Algunes de les seves actuacions a la ciutat de Barcelona encara esdevenen avui en dia models de l’arquitectura racionalista. En aquest sentit, podem destacar el Dispensari Antituberculós (avui en dia conegut com CAP Raval Nord), o la Casa Bloc de Sant Andreu. Aquell grup d’arquitectes van associar-se, al 1929 (coincidint amb l’Exposició Universal de Barcelona) sota el nom de GATCPAC (Grup d’Artistes i Tècnics Catalans pel Progrés de l’Arquitectura Contemporània). Entre altres, els membres del GATCPAC eren seguidors de les teories constructives de Sullivan i admiradors del pla de reforma urbanística d’Ildefons Cerdà.\nEl govern de la Generalitat republicana (un govern d’esquerres i progressista) va decidir aprofitar el capital humà i tècnic per resoldre les necessitats urbanes de la capital de Catalunya. D’aquesta manera va néixer el Pla Macià, un projecte urbanístic patrocinat pel propi president català que proposava l’expansió de Barcelona i el sanejament del centre urbà de la ciutat. Aquest projecte, iniciat l’any 1932 i abandonat definitivament al 1934 (coincidint amb els fets d’octubre i l’empresonament dels membres del govern de la Generalitat). El projecte va ser encarregat als membres de GATCPAC (encapçalats per Sert, Subirana i Torres i Clavé), que van cercar l’assessorament d’algunes de les figures arquitectòniques més importants del seu temps, com ara Le Corbusier i el seu cosí Pierre Jeanneret.\nIl·lustració que mostra parcialment el projecte de reforma proposat pel Pla Macià.\nAquest projecte havia d’articular una Barcelona moderna i oberta al mar, amb la urbanització del que avui dia coneixem com la Vila Olímpica fins al riu Besós per un cantó, i de la muntanya de Montjuïc (on proposaven derruir el Castell de Montjuïc i construir-hi un edifici modern i racionalista polivalent com centre de convencions o un hotel) i la costa del delta del Llobregat fins a enllaçar amb La Ciutat de Repòs i Vacances (un altre dels projectes estrella del GATCPAC) , i articulant un seguit d’eixos que continuessin els ja descrits i plantejats per Ildefons Cerdà, mitjançant la Meridiana (i la seva completa urbanització segons els postulats racionalistes) i la Diagonal.\nTanmateix, el projecte va quedar en l’aire degut als condicionants polítics, econòmics i socials dels anys 30, i mai es va portar a terme el Pla Macià, el somni d’un president que volia fer de Barcelona la capital cultural, industrial i social del sud d’Europa, avançant-se gairebé seixanta anys a la futura millora i reforma urbana, que es duria a terme per preparar la ciutat per les olimpíades de 1992.\nNota: Aquests dies podeu gaudir de l‘exposició sobre Le Corbusier i el Pla Macià al MACBA, en una vista totalment imprescindible si esteu interessats sobre el tema. També és prou interessant la lectura de l’article publicat a la revista AC, publicació vinculada al GATPAC.\nPublicat a Barcelona, Curiositats i anècdotes, Històries d'un món real, Segona República | 1 comentari »\nL’AVE, l’estació intermodal de la Sagrera i el patrimoni històric català\nLes obres de l’AVE a la zona de la futura estació intermodal de la Sagrera ha permès que surti a la llum un dels jaciments arqueològics més importants de la ciutat i de tot el principat dels darrers anys. En el darrer any i mig els arqueòlegs han trobat i documentat diverses restes arqueològiques que van des de una interessantíssima fosa comú del neolític fins a un edifici i a un pont del segle XIX, passant per diversos jaciments tals com restes de sitges funeràries prehistòriques, unes altres sitges ibèriques, una interessantíssima domus romana o algunes restes medievals.\nGràfic dels jaciments trobats a la Sagrera. Font: El Periódico\nLa importància d’aquest jaciment pot reescriure part dels plantejaments i les teories de la prehistòria a la ciutat comtal, alhora que pot esdevenir molt important per a comprendre la evolució demogràfica del pla de Barcelona, ja que segons sembla, els cossos trobats en una de les fosses prehistòriques haurien mort a causa d’una epidèmia infecciosa, de la que encara desconeixem la naturalesa.\nEls jaciments de la Sagrera encara guarden més sorpreses, ja que els arqueòlegs han trobat un fossar del segle XVII amb les restes de trenta soldats que haurien patit una mort violenta (Bandolers? Guerra dels Segadors? Guerra de Successió?) dels que no en teníem constància fins a la data.\nPerò segurament la joia de la corona de tot el jaciment sigui la domus romana, datada entre els segles I i IV dC i de la qual encara no s’ha acabat de delimitar la seva extensió ni la seva importància, ni tampoc la seva integració amb l’entorn. En aquesta vil·la romana hi ha un interessant mosaic en molt bon estat de conservació, així com una zona termal i diverses estances dependents d’un dels jaciments d’època romana més importants de la ciutat de Barcelona. Per acabar de delimitar la àrea i l’espai d’aquesta vil·la caldrà esperar a que es desmantelli l’actual pont del Treball i que els investigadors puguin continuar amb les prospeccions.\nLa vil·la romana de la Sagrera pot aportar informació vital sobre la Barcino romana.\nD’acord a les decisions de les administracions (Ajuntament, Generalitat i govern espanyol) el jaciment no romandrà obert si no que es tornarà a sepultar amb capes de formigó i ciment per tal de poder enllestir les obres de l’alta velocitat, considerades prioritàries per les administracions. Dóna la casualitat que un dels accessos a la futura estació intermodal de la Sagrera serà just a sobre de la antiga vil·la romana.\nEn la meva opinió (i aquest és un matís absolutament personal i arbitrari) caldria redefinir el nostres interessos, objectius i prioritats com a societat del segle XXI. Potser la connexió ferroviària d’alta velocitat sigui molt important (no ho dubto pas) per potenciar les connexions amb el Rosselló, l’Occitània i París, però no qualsevol preu. Estem disposats a deixar perdre part del nostre patrimoni, de la nostra identitat com a societat en nom del progrés? Renunciar a allò que ens fa únics i diferents per una infraestructura de dubtosa rendibilitat econòmica?\nPublicat a Barcelona, Històries d'una vida real, Reflexions | 1 comentari »


Duel entre 'ex' en uns Oscar per fer remoure consciències\n01 octubre 2020 18:25\nEls divorciats James Cameron, amb Avatar, i Kathryn Bigelow, amb En tierra hostil, són els grans favorits de la gala d'aquests premis, que se celebra avui a Los Angeles. Quentin Tarantino, amb vuit estatuetes, es col·loca en la tercera posició d'una cerimònia en què hi pot haver sorpreses\nFrancesca Marí | 07 març 2010\nAmb nou nominacions per hom, l'exmatrimoni format pels directors James Cameron (Avatar) i Kathryn Bigelow (En tierra hostil) és el ferm favorit de la 82a edició dels Oscar, que tindrà lloc avui al teatre Kodak de Los Angeles. Els segueix de ben a prop l'imparable Quentin Tarantino i Malditos bastardos, amb vuit nominacions. És més, vist el sistema de votacions establert enguany per l'Acadèmia de Hollywood, no es descarta que la trama bèl·lica de Tarantino s'arribi a endur la preuada estatueta com a millor pel·lícula.\nLa gran novetat d'aquesta edició són les deu cintes candidates a l'Oscar com a millor film, que batallaran en un munt de travesses en què pot sortir 'qualsevol'. I és que el sistema de votacions fixat per a enguany, i recuperat de la dècada dels quaranta, entregarà l'estatueta a la pel·lícula que obtingui major consens entre el 50% dels membres de l'Acadèmia. Les càbales, doncs, són moltes.\nMés clara sembla l'estatueta per al millor director, que alguns crítics vaticinen que s'emportarà Kathryn Bigelow pel seu treball sobre el conflicte a l'Iraq. Seria la primera vegada que Hollywood reconeixeria la tasca en la direcció d'una dona. En tierra hostil és una pel·lícula que, en el fons, fa remoure consciències antibel·licistes, talment el que ha creat el seu exmarit James Cameron amb el món de Pandora. Això sí, en aquest cas, la lluita (massa previsible) està relacionada amb el medi ambient i la destrucció del planeta. Els grans elogis per a Cameron són pel que fa a la innovació tecnològica, fins ara mai vista i que ha arrasat en les taquilles d'arreu del món.\nQuant a les nominacions com a millor actor, Jeff Bridges (Crazy heart) lidera les apostes i s'enfronta a noms consagrats com Morgan Freeman (Invictus), George Clooney (Up in the air), Colin Firth (Un hombre soltero) i Jeremy Renner (En tierra hostil). Cal esmentar que Jeff Bridges ja s'ha enduit el Globus d'Or, el premi del Sindicat d'Actors nord-americans i el Critic's Choice, atorgat per la major associació de crítics dels EUA, per la seva interpretació.\nEn la categoria d'actrius, els comptes són més mals de fer, perquè s'intueix un fort estira-i-arronsa entre les cinc candidates. Sandra Bullock podria marcar les diferències, encara que Meryl Streep també es posiciona com una de les principals favorites. Segons la crítica nord-americana, l'estatueta d'aquesta categoria serà una de les més renyides dels darrers temps. A més d'Streep i Bullock, es disputen l'Oscar Helen Mirren, Carey Mulligan i la gairebé desconeguda Gabourey Sidibe, que s'hi ha fet un lloc important amb Precious.\nPe, més que improbable\nEl polèmic rol de Mo'Nique a Precious la converteix en la gran favorita per emportar-se el guardó com a millor actriu secundària. En aquest apartat també hi competeix l'espanyola Penélope Cruz. La madrilenya, amb una estatueta ja en el palmarès, s'enfronta enguany a quatre aspirants 'novelles', però tot i això hi té poques probabilitats. Així ho reconeixia aquesta setmana el seu amic Pedro Almodóvar, qui apuntava Mo'Nique com a vencedora enfront de Vera Farmiga, Anna Kendrick i Maggie Gyllenhaal.\nEn la categoria masculina, el caçajueus Christoph Waltz es col·loca com a ferm candidat dins l'entramat ideat per Tarantino. L'actor és un dels més reputats d'Àustria i ara s'haurà de fer un nom en una catifa vermella plena de celebritats. No debades, s'enfronta a la llarga llista de títols de Matt Damon, el reconegut Stanley Tucci, el veterà canadenc Christopher Plummer i Woody Harrelson, que opta a un Oscar per segona vegada.\nLa gala, que es podrà veure pel canal 24 hores de TVE la matinada de diumenge a dilluns, no estarà absenta de polèmica. Els motius d'enguany han estat l'anunci de l'Acadèmia de prohibir l'entrada al Kodak al productor d'En tierra hostil Nicolas Chartier, que transgredí les normes d'aquests premis en demanar el vot per a la seva pel·lícula.\nAquesta cinta, per cert, malgrat ser una ferma favorita, ha rebut la demanda d'un soldat de l'Exèrcit nord-americà que denuncia que s'ha basat en les seves activitats a l'Iraq (desmantellar bombes) sense avisar-lo.


Rmu revisió de taquilles de portell de ressonància: transportador de mtb i engranatges en marxa - Mtb\nBicicletes, eines, cerveses, fins i tot una dutxa: el primer taulell de porteria RMU inclou més funcions del que esperaran els ciclistes de muntanya.\nViure a Colorado significa dues coses. Primer, teniu un Jeep, un Subaru o un camioneta. En segon lloc, necessita una bicicleta de muntanya. I aquestes dues coses solen anar de la mà, cosa que vol dir que invertireu en un cremallera o, si sou propietaris de camions, en un porta-porta.\nUn coixí de portell porta alguns avantatges sobre un bastidor. En primer lloc, és més fàcil d’instal·lar i treure, generalment més barat, i sovint pot acollir més bicicletes. I fins ara, els propietaris de camions han tingut relativament poques funcions a considerar quan compren un coixinet. Però quan la marca Rocky Mountain Underground (RMU) va llançar la seva primera plataforma, va posar en evidència la indústria.\nEl Tailgate Locker no proporciona només protecció i seguretat per a camions i bicicletes, sinó que afegeix moltes funcions per complementar les típiques aventures en bicicleta de muntanya. Des d’un refrigerador de cervesa fins a un organitzador d’eines, una estació d’esbandit i diverses butxaques d’engranatges diversos, el Taulgate Locker ofereix més funcionalitats de les que hem vist a la categoria.\nEn resum:Hem provat durant mesos el Canó Tailgate RMU a Colorado, tant en un antic cos de Ranger com al nou Chevy Bison. Tot i que no tenia els seus inconvenients, el Tailgate Locker, en gran mesura, va resultar guanyador per les seves intel·ligents opcions d’emmagatzematge d’engranatges, un disseny senzill, una construcció resistent i una estètica nítida.\nRevisió del transportista MTB Carrier Tailgate Locker\nAl principi, no estava segur si el Taulgate Locker, disponible en petits (per a camions de mida mitjana) i gran (per a camions de mida completa), s’adaptaria al meu Mazda B4000 de 2001. Tot i que està basat en el vell i popular xassís de Ford Ranger, els moderns camions de mida mitjana van nanar els seus homòlegs anteriors i inicials del mil·lenni.\nPerò, tot i que una mica gran, el coixí es va fixar sobre el portell i es va fixar amb tres braços d'alumini. La instal·lació no va trigar més de 5 minuts. També vaig provar el coixí amb un Chevy Colorado Bison, un camió de mida mitjana sensiblement més gran. Tot i que considerablement més atractiu, el coixinet semblava més adequat a aquesta construcció més gran de mida mitjana.\nLa part inferior del coixinet presenta un revestiment de feltre, que protegeix els acabats dels vehicles. A més, les línies de feltre a la part inferior de cadascun dels cinc tirants del tub superior, que els propietaris de bicicletes de carboni apreciaran.\nTot i que ho vaig provar amb dues bicicletes de muntanya, el Tailgate Locker pot portar fins a cinc. El funcionament de la porta de la porta segueix amb una porta de cremallera i cremallera. Si està obert, aquest accessori també permet que els camions amb càmera de retrovisor vegin què hi ha darrere del camió. Al Bison (no tenia tanta tecnologia a la meva Mazda), això va funcionar bé.\nRevisió de taulers de tauletes de la RMU MTB Pad Review: Pros\nCom s'ha assenyalat, el coixinet és un equip de muntatge. Una vegada encès, carregar i assegurar bicis és igual de simple i intuïtiu. Feu passar les cintes de Velcro per sobre del tub superior i fixeu-lo. A les proves que hi havia, hi havia una extensió àmplia per anar-hi al voltant d'una varietat de bicicletes de muntanya i mides de bastidors.\nEn total, el Taulgate Locker té quatre butxaques d’emmagatzematge, i cadascuna va resultar ben pensada. A la part exterior del portell, el coixinet ofereix un emmagatzematge d'eines al costat dret i una butxaca del kit d'esbandit a l'esquerra. A la butxaca de l’eina, hi trobareu dues butxaques interiors amb cremallera i un obert d’ampolles pràctic. Això és excel·lent per posar en pràctica eines addicionals per a reparacions prèvies o posteriors a la muntanya que no porteu amb vosaltres.\nroba sobre el real d'avui\nNo he utilitzat la butxaca del kit d'esbandit, però ofereix una mica d'espai per a aquells que pensin que és necessària una petita dutxa després d'un passeig polsegós (sense cap judici).\nA l'interior del portell, hi ha dues butxaques més grans amb cremallera. La que conté la cervesa pot imprimir-la delimita clarament on es poden emmagatzemar fins a 24 llaunes de 12 unces amb una mica de gel. Els gromets que hi ha a la part inferior d'aquest compartiment revelen una previsió hàbil, ja que permet que el gel fos.\nHo vaig fer servir un parell de cops: una vegada amb gel, una vegada sense. Sense gel, va mantenir la cervesa freda durant la meva durada de 45 minuts. Però no m'esperaria que continués fent cerveses fredes durant uns dies com una refrigeració adequada.\nÉs més, el Tailgate Locker té una funda per permetre que un bloqueig per cable funcioni amb la longitud del mateix. Vaig utilitzar això per assegurar el coixí per fixar-lo al fons del llit. A 250 dòlars, no estic segur que voldria que algú que caminava pel meu carreró per desfer els braços i marxar amb aquest coixinet.\ncom tancar un ganivet\nTot i que les mànigues també es podrien fer servir per bloquejar les bicicletes per la porta del portell, principalment vaig trobar que oferia tranquil·litat per assegurar el coixinet.\nFinalment, el Tailgate Locker té un aspecte nítid. El niló de 630 deniers amb maquinari d'alumini taronja ofereix tant un emmagatzematge impermeable com un aspecte sorprenentment elegant, especialment en comparació amb altres pastilles del mercat.\nRevisió del coixinet de la fitxa de tauletes de la RMU: cons\nSi bé l'execució general del Tailgate Locker és sòlida, els compradors no haurien de tenir algun inconvenient.\nPrimer, torna al kit d’esbandit. La construcció impermeable, resistent a l’abrasió i resistent a l’abrasió és força imperdonable. Tot i que és ideal per suportar danys, no ofereix molta quantitat per emmagatzemar articles.\nVaig intentar posar una petita dutxa portàtil a la butxaca del kit d'esbandida i vaig notar que la incapacitat de les coixinetes per estirar significa que estarà restringit en el que podeu fer. Un cop d'ull ràpid a les revisions dels usuaris va revelar que no era l'únic. Un altre usuari va trobar que havien de deixar la butxaca descomposta per acomodar-se al seu kit d’esbandit.\nEl refrigerador mantenia el que anunciava, però també tenia un ajust ajustat. Però la butxaca de l’eina diversa de l’esquena funcionava per portar els meus buits a casa, sempre que els esclafava.\nEn segon lloc, estrènyer les sivelles era una mica complicat per a la Mazda. Tan apretat com pogués aconseguir-ho, el coixí es quedava una mica solt en aquell camió petit. El Bison no tenia aquest tipus de problema. I, en general, el Tailgate Locker sembla un refredat en excés. Això no és dolent si necessiteu un bomber, coixinet de portell de gran característica, però la combinació de Velcro i cremalleres a moltes de les butxaques sembla redundant i excessiva.\nAixò va ser especialment cert amb la solapa de la càmera posterior: el Velcro només hauria estat suficient, però l'addició de cremalleres a banda i banda feia una mica més de treball d'una altra manera senzilla. A més, heu de replegar la solapa de manera manual per alliberar la càmera. És prou fàcil, però una altra corretja de velcro et permetria obrir la solapa mentre feu una còpia de seguretat.\nAquest no és un gran problema, només algunes consideracions per a aquells que es pregunten què esperar.\nArmari Taulgate RMU: Cal comprar?\nGarantia de vida nalgena\nA l’hora de decidir si el taulell d’adhesió RMU és o no adequat, hi ha una única consideració: Quant esteu disposat a gastar. El producte en si està ben construït, ben dissenyat, generalment fàcil d’utilitzar i atractiu. Marca totes les caselles que fan altres pastilles i aporta més utilitat.\nPerò costa 250 dòlars. Això suposa uns 100 dòlars o més per sobre de la competició. Dit això, no veig cap raó que no duri sempre que el camió o les bicicletes. Com ens agrada dir: 'Compra una vegada, plora una vegada'\nTot i que costós, el taulell de taulell de la RMU es manté al cap i a les espatlles per sobre de la competició i obre les portes noves al que els ciclistes de muntanya haurien d’esperar d’un portell.


@NeoGenesis - Opinion\nCreado: Lunes, 15 Julio 2019\tPublicado: Lunes, 15 Julio 2019\tEscrito por Daniel\nEstic veient un Govern que viu al món de ‘The Matrix’\nNo fa gaire vam tenir les eleccions generals, on vam poder escoltar moltes promeses en l’àmbit social, com sous més dignes i habitatges a preus assequibles. Entre altres promeses. I aviat ens trobarem amb unes pròximes eleccions comunals i tornarem a escoltar moltes més promeses. Que dubto molt que s’acompleixin, i no soc l’únic que ho pensa. De moment, escoltant les últimes notícies puc dir que després que s’hagi format el nou Govern s’ha millorat, però encara manca moltíssim.\nTantes promeses... que encara no s’han complert i on es presenta una Andorra futurista, una Andorra on tota l’última tecnologia està a punt d’implantar-se. On hi haurà heliports, aeroports comercials, telecabines al pic de Carroi, places amb accessos elevats, túnels soterranis per a vehicles i fins i tot per a vianants. Un país que estarà ja fora de la crisi, on tot és possible, exceptuant les apujades de sous als treballadors i les classes mitjanes o de les pensions. On ja hi ha una reforma de la Funció Pública. En fi... podem veure que hi ha hagut uns quants hipòcrites que han promès el que han volgut per comprar vots. Es tracta d’una història molt habitual, però aquesta vegada hi ha hagut més surrealisme.\nDe fet, jo trobo a faltar un projecte en el qual el primer andorrà arribés a la Lluna i edificis gratacels... quelcom més fàcil que un tren de l’Hospitalet-près- l’Andorre al Pas de la casa. I és clar, un casino, sí, però demanem més: amb cases de putes. Per què no van prometre que el copríncep francès podria venir, no amb helicòpter militar, sinó directament en jet privat. O instaurar patinets voladors per als vianants i una Administració robòtica ultraintel·ligent com a la pel·lícula Jo robot però als Pirineus.\nPer què deliro així? Perquè estic veient un Govern actual que viu al món de The Matrix i no vol veure que molts habitants no disposen de recursos per un lloguer digne, menys per tenir ordinadors i fer tràmits online.\nUn Govern que no sembla haver après de la vergonya de The Cloud i que ens indica on acabaran bona part dels projectes que ha anunciat o proposat o insinuat i que no farà mai net del tot amb el xou BPA. I al qual no li importen els nostres projectes o idees. Sí, no em desagradaria veure un andorrà a la Lluna, però si Andorra és un país on tot és possible voldria que no calléssim tant davant un Govern que sembla indiferent al que volem o necessitem. Potser tot serà possible per a la majoria, sí, però al 3000, no el 2019. Cada vegada és més visible l’engany cap als votants i la poca seriositat és més visible, i segueixen sense fer-nos cas. Els importen més els aeroports que la gent, i així anem.\nCreado: Martes, 18 Junio 2019\tPublicado: Martes, 18 Junio 2019\tEscrito por Daniel\nEl nostre país ha tingut darrerament diversos canvis que han estat més positius per als de fora que per a la resta. I crec que potser tocaria cuidar qui fa possible que els de fora vinguin i estan fent país. Seria hora, doncs, que aquests tinguin reconeixement i drets. Andorra s’ha basat durant força temps en el turisme, però poc s’ha pensat –torno a repetir-ho– en els qui el fan possible.\nUna gent que últimament està patint i és important repetir-ho: la majoria de la gent pateix pel dia a dia. La majoria dels habitants del Principat tenen problemes per sobreviure i tirar endavant. Estem parlant de la gent que es deixa la pell perquè el país sigui el que és. Són la gent que fa el possible perquè les coses funcionin i sense massa reconeixement dels seus drets i conèixer gaire els drets que tenen i els ajuts que poden assolir.\nNecessiten que se’ls ajudi, són la majoria i que no es faci l’estàtua davant les seves demandes, que és el que sempre s’ha fet.\nHem de mirar el futur, i penso que Andorra canviarà, però s’ha d’ajudar a fer possible que aquest canvi es produeixi. I més ara que hi ha canvi de Govern i aviat als comuns.\nPer això, crec que el poble ha de lluitar més pels seus drets i la seva dignitat. Uns drets que ens garanteixin una vida més digna. El país necessita modernitzar-se i m’atreveixo a suggerir algunes coses.\nEn primer lloc hem de tenir present que hi ha una meitat del país que no vota a les eleccions però té una vida i comerços en molts casos. Recordem que paguen impostos però no voten. Què fem?\nPotser estaria bé crear un raonador dels comuns, algú destinat a escoltar únicament les reclamacions respecte els comuns. D’aquesta manera s’escoltaria més la veu de la gent que té necessitats al respecte.\nI recordem que els canvis costen, però no són impossibles. Sobretot si la gent es queixa i es mobilitza.\nI això següent hi està relacionat. Es necessiten més persones que no callin, que no tinguin tanta por a dir-hi la seva. Per exemple, jo opino pel que veig i escolto i ho faig per intentar que la gent tiri endavant, amb tots els encerts i desencerts que pugui tenir. Per posar el meu gra de sorra en aquest procés de canvi.\nRecapitulo: és hora de canviar el nostre país, demanant que es compleixin els nostres drets i exercint-los. Virtus Unita Fortior és el lema d’Andorra, la virtut unida és més forta. Que sigui així.\nCreado: Martes, 09 Abril 2019\tPublicado: Martes, 09 Abril 2019\tEscrito por Daniel\nMentre uns i altres estaven de campanya, moltes persones lluitaven per sobreviure\nEntre els diversos textos legals que s’han fet per complir amb el conveni de Nova York dels drets de les persones amb discapacitat hi ha diverses obligacions dels establiments públics. Per exemple, s’exigeix que el servei encarregat de proposar i gestionar les polítiques d’ocupació i d’intermediació en el mercat de treball ha de promoure i afavorir la contractació d’empleats amb discapacitat a les empreses que cerquen treballadors.\nLa llei, per tant, és força clara, però sembla que l’aplicació i el seu reglament no és efectiu ni es porta a la pràctica. El ministre de Justícia i Afers Socials té l’obligació de fer complir la llei i, de fet, Xavier Espot la va aprovar. Però també va presentar la dimissió, suposadament per poder fer front a la campanya electoral. Ara bé, això deixa els temes laborals, d’habitatge i socials com a irrellevants durant un temps. Això sí, la secretària d’Estat, Ester Fenoll, va fer un discurs molt encès de defensa d’aquestes polítiques laborals inclusives a la Conferència de Ministres de Treball d’Iberoamèrica del 4 de març passat.\nTot això està molt bé, però mentre uns i altres estaven de campanya hi ha moltes persones que no poden fer front a les despeses necessàries per poder viure amb un mínim de dignitat. Han de lluitar a contracorrent per subsistir –simplement subsistir– i han d’assumir que ni les lleis poden aconseguir que es canviï la seva situació socioeconòmica. I també que haurien de conèixer més les lleis socials, potser llegir-les, per saber millor els drets.\nTot això seguirà igual mentre no sigui una realitat, una guia fàcil d’ajuts socials, l’anomenada Cartera Social. Sembla que per al Govern actual és una política això de no informar per no acomplir les lleis aprovades, mentre algun candidat dimiteix del càrrec, mentre se’ns vol fer creure que Andorra va bé.\nSenyors ministres i membres del Govern, creuen lògics els seus actes i promeses en aquests àmbits?\nEn fi, si es fan lleis sense sentit, és molt fàcil que mai s’acompleixin. En ocupació inclusiva tota persona que sol·licita feina a la pràctica ha d’inscriure’s a un programa específic. Doncs bé, només existeixen una vintena d’empreses inclusives al Principat. I el nombre de persones amb discapacitat és molt més elevat. Repeteixo: només poden trobar una ocupació, fonamentalment, a aquestes empreses. És vergonyosa aquesta situació que fa que les societats s’aprofitin de les persones amb diversitat funcional i discapacitat.\nEl programa Siol i el servei d’inserció laboral de l’Escola Especialitzada Nostra Senyora de Meritxell, encarregat de donar feina als discapacitats i suport específic, no té cap feina disponible, tot i que té una partida del Govern. Això sense donar cap rendiment després de més d’un any de funcionament. Així funcionen els serveis socials que diuen promoure la inclusió però fomenten la desigualtat i el precariat entre les persones amb discapacitat. I afegeixo: no només amb aquest col·lectiu. En l’àmbit de l’habitatge s’ha ampliat un any més, només un any, el contracte d’arrendament amb l’aprovació de mesures al nou pressupost del 2019, i això casualment poc abans que el cap de Govern, Antoni Martí, anunciés les eleccions generals.\nMoltes gràcies Demòcrates per Andorra (DA) i apreciat Govern, per crear més precarietat al nostre país. Aquest any els afectats per aquesta mesura, alguns, disposaran de més temps per buscar un nou pis, però recordin que els habitatges ronden els 900 euros al mes de lloguer, més el dipòsit\nMoltes gràcies a DA i a l’apreciat Govern, per sembrar la precarietat al nostre país i fugir dels càrrecs com ha fet Xavier Espot i molts altres més. Expliqueu-nos: on estan aquí les ajudes que tant prometeu, que tant publiciteu i que tantes vegades dieu que són efectives? Jo no les veig.\nFont:www.bondia.ad carta de un cuitada Andorra\nUn missatge per Andorra ...\nCreado: Miércoles, 27 Febrero 2019\tPublicado: Miércoles, 27 Febrero 2019\tEscrito por Daniel\nFont: Gabriel Ubach Valdivia\nCreado: Lunes, 25 Febrero 2019\tPublicado: Lunes, 25 Febrero 2019\tEscrito por Daniel\nCreado: Miércoles, 09 Enero 2019\tPublicado: Miércoles, 09 Enero 2019\tEscrito por Daniel\nQüestió de valors i drets


El violí vermell: de març 2007\nS’estrena l’esperada versió cinematogràfica de La Flauta Màgica, l’òpera de Mozart, dirigida per Kenneth Brannagh.\nNo farem una crítica de la pel·lícula. Podeu llegir on trobar-ne d'encertades i justes al final d'aquest comentari.\nAvui oferim unes pinzellades de context, que sempre van bé a l’hora de veure la pel·lícula o de comentar-la amb els companys de feina, tot demostrant que som gent il·lustrada.\nComencem pels que han tingut la iniciativa de fer aquesta versió de La Flauta: la Peter Moores Foundation; una fundació anglesa dedicada a la filantropia i que beu dels principis en què es basa La Flauta Màgica.\nLa persona escollida per encapçalar el projecte és el director i actor Kenneth Brannagh, popular per les seves adaptacions d’obres de Shakespeare al cinema, com ara Enric Vè, Hamlet o Molt soroll per no res. Un director que dóna gran importància al paper de la música a les seves pel·lícules.\nSi us preocupa el tractament que rep l’obra de Mozart, direm que el film ofereix la versió íntegra de l’òpera, no és cap argument que s’hi inspiri o que la versioni lliurement. Això sí, els autors del guió situen la història en un escenari fàcilment identificable com el d’un camp de batalla de la Primera Guerra Mundial. No obstant això, l’adeqüació d’aquest context a les característiques dels personatges de l’òpera és una de les troballes de la pel·lícula.\nL’autèntic guionista és Emanuel Schikaneder, autor del llibret original, naturalment; però, en aquesta ocasió, Branagh s’ha unit a l’escriptor, director i actor, el prestigiós Stephen Fry, per fer-ne l’adaptació a l’anglès. Perquè, això, sí, cal avisar els puristes, aquesta Flauta Màgica es canta en anglès.\nPel que fa als intèrprets, són cantants operístics que actuen, i que actuen de debò: Joseph Kaiser és Tamino; Amy Carson, Pamina; Benjamin Jay Davis, Papageno; i, destacadíssims, Lyubov Petrova és la Reina de la Nit i Rene Pape, Sarastro. James Conlon dirigeix l'Orquesta de Cambra d'Europa.\nAquest espai, que tracta de música i cinema, poques vegades tindrà un exemple més rodó d’aquesta unió que amb aquesta Flauta Màgica. Una obra que és més que una òpera i que hauria de ser, com deia Ingmar Bergman, una companya de vida.\nTrobareu una crítica de la pel·lícula a:\nMozartmania, del professor Jaume Radigales\n- The Painted Veil. Ens arriba la banda sonora de la pel·lícula El velo pintado. Es tracta d'un nou treball del compositor Alexandre Desplat, segurament el valor més emergent de la música cinematogràfica de masses actual. En aquesta banda sonora es fa acompanyar del prestigiós -i jove- pianista Lang Lang, protagonista de la partitura. La música de The Painted Veil va guanyar recentment el Globus d'Or a la millor banda sonora original i també el Premi dels Crítics Cinematogràfics de Los Angeles. Aquesta banda sonora ha estat editada per Deutsche Grammophon.\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 16:00 Cap comentari:\nHa sortit a la venda l’edició en dvd de la pel·lícula Copying Beethoven, dirigida per Agnieszka Holland, estrenada a casa nostra fa pocs mesos.\nLa pel·lícula tracta de la història –totalment inventada– d’una relació entre aquest compositor i una noia que li fa de copista durant els darrers mesos de la vida del compositor. Un temps en el qual Beethoven enllesteix la seva Novena Simfonia, l’obra culminant de la seva carrera.\nEl cinema no ha sigut indiferent a aquesta obra cimera de la història de la música.\nNo entrarem en temes estadístics, però sí que ens aturarem en les tres modalitats més corrents en l’ús que el cinema ha fet de la Novena Simfonia de Beethoven, i sobretot, del seu quart moviment, el de l’anomenat Himne a l’Alegria.\nComençarem pel seu ús més tòpic: com passa amb l’Al·leluya d’El Messies de Haendel, l’Himne a l’alegria, pel seu caràcter explosiu i triomfant, ha sigut utilitzat sovint en moments d’eufòria dels protagonistes –ja siguin aquests bons o dolents–, de ressolució dels seus conflictes o en escenes de disbauxa generalitzada. Títols com: Ace Ventura, La jungla de cristal, o Sister Act II amb una peculiar versió gospel, en són una mostra.\nL’himne a l’Alegria pot ser interpretat també com l’expressió màxima d’aquell espai de llibertat que tot individu té dret a sentir íntimament. Curiosament, qui millor va saber retratar-ho va ser Stanley Kubrick, pervertint-ho. Beethoven, i la Novena Simfonia era l’única cosa que el protagonista de La Taronja Mecànica, un delinqüent sense escrúpols, admirava i respectava.\nFinalment, l’Himne a l’Alegria, i tota la Novena Simfonia en general, és un símbol i un clam de la fraternitat, la llibertat i la igualtat humanes. I què millor, en aquest sentit, que recordar la seva aparició a El Club de los Poetas Muertos, on el director Peter Weir uneix la possibilitat de la poesia, la immortalitat de la joventut i la grandesa de quart moviment de la Novena, per renovar-nos la promesa a la qual com a éssers humans estem obligats amb l’esperit d’aquesta obra musical.\nCom deia al principi, ha aparegut en dvd Copying Beethoven, que té, precisament, com a escena culminant de la pel·lícula, l’estrena de la Novena Simfonia, amb un Beethoven sord dirigint l’orquestra. Valgui aquesta notícia per retornar de tant en tant a la meravella d’aquesta música, ja sigui a la pel·lícula o a casa escoltant-ne tranquilament qualsevol versió discogràfica, tot esperant que l’Himne soni prou fort perquè el sentin tots els sords que no volen sentir que ens envolten.\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 22:44 1 comentari:\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 22:17 Cap comentari:\nSurten dels seus amagatalls amb la por de morir als ulls. De sota un llit, del doble fons d'un armari. Són jueus del gueto de Cracòvia la nit després de l'evacuació. Els seus familiars, els seus amics, ja van cap als camps de concentració. Però el seu sigil és inútil. Els soldats de les SS els esperaven i comença la matança. Homes d'uniforme metrallen a discrecció i fereixen homes, dones i nens que criden.\nUn dels nazis descobreix un piano en una habitació. S'asseu al teclat i toca.\nDos soldats companys seus l'observen i discuteixen: – És Bach? – És Mozart? Hi ha crits de terror de persones que estan sent assassinades. Crits que es barregen amb la música d'un piano que interpreta una bella obra de Bach. O de Mozart.\nAquest és el gran valor de la música que el compositor John Williams va escollir i va compondre per a la pel·lícula La llista de Schindler. Una música que va en contra de la música. Que es desnaturalitza a ella mateixa com en el film l'home es deshumanitza.\nUna música que ens recorda que un nazi que assassina nens pot delectar-se, com nosaltres, amb la música de Bach. O de Mozart. Per això a la pel·lícula sentim un tendre cor infantil mentre es produeix la matança de l'evacuació del greto, o una agradable i civilitzada cançó que ens desitja bona nit de forma romàntica sona pels altaveus d'un camp de concentració mentre s'escull la gent destinada a morir a les cambres de gas.\nLa llista de Schindler: una música que ens recorda que en el món conviuen la bellesa i l'horror, i totes dues coses són patrimoni, per igual, no de psicòpates, sinó de gent com nosaltres, que ens agrada la música.\nUs recomano tornar a veure la pel·lícula. Però aquesta vegada prestant atenció als moments en què hi hagi música. Descobrireu, segurament, que la melodia més bella i humana, com el famós tema principal de la banda sonora, també pot provocar-nos l'horror. Alhora que la sentim bella. Com el mateix home.\nVe't aquí un exemple de com la música –en aquest cas la música de cinema– pot ser encara una eina de lluita, artística, per remoure les consciències a través de la bellesa. Objectiu de l'autèntic art, segons diuen.\nEra Bach? Era Mozart? Era Bach. Però, realment, a qui li importa si és la música de fons de l'assassinat d'un innocent?\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 22:01 Cap comentari:\n- Apareix al mercat el dvd de la pel·lícula En tierra de ángeles. Pel·lícula sueca. El seu protagonista és un director d'orquestra que per allunyar-se de la pressió de la seva carrera es retira a un poble remot. Allà entra en contacte amb la coral del poble i lentament s'hi relaciona.\n- Apareix el dvd de la pel·lícula Copying Beethoven. Pel·lícula dirigida per Agnieszka Holland, protagonitzada per Ed Harris i Diane Kruger. Es fabula amb una impossible relacíó entre Beethoven i una jove músic que li fa de copista, durant els darrers mesos de vida del compositor, quan està acabant la seva Novena Simfonia.\n- Novetat discogràfica: Britten on Film. Música de cinema del compositor Benjamin Britten. Una novetat important, pel compositor, i necessària, per tractar-se de peces que no havien sigut enregistrades abans.\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 21:45 Cap comentari:\nDels anys 30 ençà, virtuosos del violí de diverses generacions s’han apropat a la música de cinema de manera activa. La majoria, col·laborant en bandes sonores, ja sigui tot interpretant els temes solistes de les mateixes o, fins i tot, amb una aparició parcial en pantalla al doblar als actors quan aquests interpreten a violinistes.\nEstocolm, 1872 – Estocolm, 1960. Compositor, director d’orquestra i violinista. També va destacar com a pintor i escriptor.\nVa estudiar al Conservatori d’Estocolm des de 1887 fins 1891, on posteriorment hi va ser professor de composició. El 1908 va ser elegit membre de la Reial Acadèmia de Música. De 1910 fins 1939 va ser director de música de la Universitat d’Uppsala. Se’l considera un dels compositors més importants de Suècia.\nÉs el compositor de diverses bandes sonores: Svarta rosor (1932), Synnöve Solbakken (1934), Med folket för fosterlandet (1938), Mans kvinna (1945), Singoalla (1949), The Stanger Left No Card (1952) i Den Förlorade sonen (TV, 1964).\nNova York, 1916 – Berlin, 1999.\nVa començar els seus estudis de violí als tres anys, va fer el seu primer recital als set i amb dotze actuava amb l’Orquestra Filarmònica de Berlin. Va combinar la seva carrera de virtuós violinista amb una tasca continua de filantropisme a favor dels drets dels oprimits i l’educació. L’any 1997 va rebre el Premio Príncipe de Asturias de la Concordia.\nEl arco mágico (Bernard Knowles, 1946). Pel·lícula biogràfica de Niccolò Paganini interpretada per Steward Granger, Yehudi Menuhin interpreta els temes d’aquest compositor que s’escolten a la pel·lícula.\nZelazowa Wola (Polònia), 1918 – Kassel (Alemanya), 1988. Nacionalitzat mexicà.\nDe 1933 a 1939 estudia composició a París amb Nadia Boulanger i durant la Segona Guerra Mundial treballa com a intèrpret pel govern polonès a l’exili. Es va fer ciutadà mexicà el 1946. Es va dedicar a l’ensenyament abans d’acabar la seva carrera com a concertista. Va fer moltes gires durant la seva vida.\nFeliz año amor mío (Tulio Demicheli, 1957). Henryk Szerying interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula mexicana, amb música original Raúl Lavista.\nKremenets (Ucraïna), 1920 - Nova York, 2001.\nLa seva familia va anar a viure a San Francisco quan ell tenia un any. Als vuit anys va ingressar al Conservatori d’aquesta ciutat. Debutà en públic el 1936. Famós pels seus grans enregistraments i per apadrinar joves talents com Yo-Yo Ma, Itzhak Perlman i Pinchas Zukerman.\nDe amor también se muere (Jean Negulesco, 1946). Isaac Stern interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, amb temes de Dvorack i Wagner i música original de Franz Waxman. També surt al film doblant a l’actor protagonista, John Garfield, que interpreta a un violinista.\nEl violinista en el tejado (Norman Jewison, 1971). Itzhak Perlman interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula musical, amb la música original de Jerry Bock i adptada a la pantalla per John Williams.\nL’any 1979 el govern de la República Popular de la Xina el convida a una gira. Aquesta experiència va ser rodada en un film De Mao a Mozart, dirigit per Murray Lerner, que va guanyar l’Oscar de 1980 al millor documental.\nTurí, 1941. Violinista i director d’orquestra italià. Considerat un dels millors intèrprets de violí italians.\nVa començar els seus estudis de violí a Nàpols. Als 13 anys va oferir el seu primer recital professional. Guanyador, l’any 1956, de la Competencia de Génova, i dos anys després el concurs de violí Paganini. L’any 1992. Fundador del Festival de Cordes de Crémona (1971), i de l’Academia Walter Stauffer (1986). L’any 1996 refunda la Orquesta da Camera Italiana (OCI), els integrants de la qual són els millors alumnes de l’Academia Walter Stauffer. Són molt destacables les seves interpretacions de Paganini. Ha estat director operístic, també.\nStradivari (Giacomo Battiato, 1989). La vida d’Antonio Stradivari, el més cèlebre constructor de violins de la història. Salvatore Accardo, al violí, i Rinaldo Alessandrini, al clave, són els autèntics intèrprets dels instruments que sonen en la pel·lícula, protagonitzada per Anthony Quinn. La banda sonora és de Francesco Tampori, que també interpreta el violí.\nPaganini (Klaus Kinski, 1989). Film sobre la vida de Paganini, des del punt de vista particular del director Klaus Kinski, que també interpreta al virtuós del violí. Accardo és l’intèrpret dels temes que sonen al film.\nJaffa (Israel), 1945. Un dels millors i més famosos violinistes de la segona meitat del segle XX.\nVa estudiar a la Acadèmia de Música de Jaffa, abans de mudar-se als Estats Units per a estudiar a la Juilliard School. Va debutar al Carnegie Hall el 1963. A més de tocar i gravar música clàssica també toca jazz. Va contraure la polio als quatre anys, per la qual cosa toca el violí sempre assegut.\nLa llista de Schindler (Steven Spielberg, 1993). Itzhak Perlman interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per John Williams.\nFantasia 2000 (1999). En aquesta nova versió de la llegendària Fantasia, de Walt Disney, Perlman hi apareix breument, interpretant-se a si mateix, tocant.\nHero (Zhang Yimou, 2002). Itzhak Perlman interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per Tan Dun.\nMemòries d’una Geisha (Rob Marshall, 2005). Itzhak Perlman interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per John Williams.\nRheinfelden, Alemanya, 1963.\nComença tocant el piano als cinc anys. Poc després estudia violí amb Erna Honigberger i Aida Stücki. Amb només 15 anys fa un primer enregistrament els concerts per a violí K.216 i K.219 de Mozart, amb Karajan i l’Orquestra Filarmònica de Berlín. El 1985, amb 22 anys va ser nomenada membre honorària de la Royal Academy of Music (Londres). El 1988 toca i enregistra en CD i DVD la integral de les sonates per a violí de Beethoven. També és reconeguda la seva interpretació de música d’autors contemporanis.\nLa seva vinculació amb la música cinematogràfica és per via matrimonial: ha estat casada amb el compositor i director André Previn, autor de moltes bandes sonores.\nBloomington, Indiana (EUA), 1967.\nFa els seus estudis de violí a la Universitat d’Indiana amb Josef Gingold. Als 14 anys actúa com a solista amb l’Orquestra de Filadelfia, dirigida per Ricardo Mutti. L’any 1985 debuta al Carnegie Hall amb l’Orquestra Sinfònica de Saint Louis. Des d’aleshores ha tocat amb les orquestres i els directors més importants del món.\nEl violí vermell (François Girard, 1998). Joshua Bell interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per John Corigliano. A més, va fer el paper d’un violinista d’Oxford.\nMúsica del corazón (Wes Craven, 1999). Joshua Bell apareix interpretant-se a si mateix en aquest film sobre una professora de violí en un barri marginal de Nova York, interpretat per la Meryl Streep.\nIris (Richard Eire, 2000). Joshua Bell interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per James Horner.\nLa última primavera (Charles Dance, 2004). Joshua Bell interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per Nigel Hess. A més, era ell qui actuava en el lloc de l’actor quan el personatge principal de la pel·lícula, un violinista, havia de tocar.\nNovosibirsk (Rússia), 1974.\nRep les seves primeres classes de violí als cinc anys de la mà de Galina Turtschaninova. Més endavant va estudiar amb Zakhar Bron, i només amb deu anys va guanyar la Competencia Juvenil Wieniawski a Polònia. Aviat es va convertir en solista de la Orquesta Royal Concertgebouw, la Filarmònica de la BBC i la Orquestra Simfònica de l’Estat de la URSS. L’any 1995, el seu enregistrament dels concerts per a violí de Prokofiev i Dmitri Shostakovich va guanyar els premis de Gramophone com a millor enregistrament de l’any i millor enregistrament de concert. Actualment és professor visitant a l’Acadèmia Reial de Música de Londres.\nAnna Karenina (Bernard Rose, 1997). Maxim Vengerov interpreta la part solista dels temes clàssics de la banda sonora d’aquesta pel·lícula.\nLexington, Virginia (EUA), 1979.\nVa començar a estudiar violí abans dels quatre anys, al conservatori Peabody, i als nou va donar el seu primer recital en solitari. L’any 1990, amb deu anys, va començar a estudiar al Curtis Institute of Music de Filadelfia, amb Jascha Brodsky. L’any 1991 va fer el seu debut amb l’Orquestra Sinfònica de Baltimore. Ha fet estudir de música de cambra, contrapunt, harmonia, història de la música, composició i direcció. També de literatura, poesia, anglès, alemany i història.\nEl bosque (M. Night Shyamalan, 2004). Hilary Hahn interpreta la part solista de la banda sonora d’aquesta pel·lícula, composada per James Newton Howard.\nEn definitiva, d’Alfvén a Hahn, d’Isaac Stern a Joshua Bell, tot plegat una mostra més de l’agermanament que ha existit de sempre entre la música clàssica i la música de cinema.\nPublicat per Xavier Cazeneuve a les 19:23 Cap comentari:


Judici (dret) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Processos)\nEl judici d'Oscar Wilde (The Illustrated Police News, 1895)\nUn judici o juí és una controvèrsia jurídica i actual entre parts i sotmès al coneixement d'un tribunal de justícia. Això pressuposa l'existència d'una controvèrsia, és a dir, la sustentació de drets i interessos contradictoris o contraposats al defensat per la part contrària, i que la perjudica. El judici constitueix el contingut material o de fons del procés, el qual serà resolt per l'òrgan jurisdiccional a través d'un procediment. Per norma general, el jutge s'encarregarà de discernir quina de les dues parts es fonamenta amb major base en l'Estat de Dret que empara el país en el qual s'ha desenvolupat l'activitat que ha posat en conflicte a dues o més persones.\nEl judici verbal és un tipus de procediment judicial, civil o penal, que es caracteritza pel fet que el jutge convoca les parts a una compareixença única, durant la qual hauran d'exposar les seves raons, proposaran les proves, que es faran en el mateix acte; i faran conclusions verbals. Excepcionalment es pot suspendre l'acte per poder fer alguna prova que no s'hagi pogut obtenir o que el jutge consideri adient. En l'àmbit penal rep la denominació de judici de faltes, i s'inicia per simple denúncia; mentre que en el civil cal demanda escrita. Els judicis verbals estan reservats als assumptes que es consideren de poca importància o quantia i pretenen agilitzar les decisions judicials evitant tràmits complexes.\n↑ «juí». Diccionari normatiu valencià. Acadèmia Valenciana de la Llengua.\nVegeu Judici (dret) en el Viccionari, el diccionari lliure.Viccionari\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Judici (dret)\nAixò és un esborrany sobre dret. Amplieu-lo! (citant les fonts)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Judici_(dret)&oldid=19901597»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 11 maig 2018 a les 12:55.


La Castanyera ens ve a veure! – Sagrat Cor de Sarrià\nHome Llar d'infants\tLa Castanyera ens ve a veure!\nL’última setmana d’octubre els nens i nenes de la Llar han rebut una visita molt i molt esperada: la Castanyera! La camisa li anava petita, la faldilla li feia campana i…portava un cistell amb un munt de castanyes!\nHan cantat tots junts cançons de la tardor i li han fet un petó per donar-li les gràcies per haver vingut a la Llar a veure’ls!\nMoltes gràcies Castanyera i fins l’any que ve!


La selecció també derrota Malta i lluitarà per les medalles (57-75)\nMiguel Martí esmaixant davant de Neil Sultana.\nActualitzada 05/08/2021 a les 07:08\nLa selecció masculina de bàsquet sub-18 va derrotar 57 a 75 Malta i va assegurar-se un lloc a les semifinals i la lluita per les medalles de l’Europeu C de la categoria que s’està celebrant a Albània. Després de desfer-se dimarts de Gibraltar, els nois de Cristian Vegas no van donar ahir cap opció a Malta i van encarrilar el partit ben d’hora.\nEls maltesos van aguantar només un quart (19-23), però al descans l’electrònic ja reflectia un 32 a 45 favorable als tricolors, amb una diferència que va anar augmentant a la segona meitat fins a situar-se en els 18 punts amb què va acabar el partit (57-75).\nIgual que va passar al matx contra Gibraltar, davant de Malta el millor jugador de la selecció va ser Miguel Martí, que va finalitzar amb 19 punts, 11 rebots i 3 assistències, que li van suposar enfilar-se fins als 28 crèdits de valoració. Pel que fa a anotació, també van destacar Oriol Betrian amb 12 punts i Leo López amb 11.\nAndorra tancarà avui la fase de grups amb un duel directe per la primera plaça contra Luxemburg (13.00 hores), que també va guanyar els dos partits. Les semifinals seran dissabte i la hipotètica final es disputaria diumenge.


Hora i data actual: Dilluns 18/01/2021 2:51\nEntrada Autor: m.h.t. » Dimarts 01/12/2020 19:03\nL'AMB ja va penjant la versió actualitzada dels plànols de bus municipals al web:\nhttp://www.ambmobilitat.cat/Principales ... ipios.aspx\nBegues s'ha inclòs amb Gavà. S'ha afegit Molins de Rei. S'han oblidat interurbanes a la zona Besòs (de costum).\nm.h.t. l’ha editat per darrera vegada el dia: Dimarts 01/12/2020 19:15, en total s’ha editat 1 vegada.\nEntrada Autor: Granolleri » Dimarts 01/12/2020 19:13\nAl plànol de Molins de Rei no surten les línies d'Autocorb.\nEntrada Autor: m.h.t. » Dimarts 01/12/2020 19:27\nDimarts 01/12/2020 19:13\nNi les d'Autos Castellbisbal (L4 Molins-Rubí i L67 BCN/Molins-El Papiol-Castellb.)\nNi cap interurbana a St. Adrià, Sta. Coloma, Montgat i Tiana. I a Montcada només les A4 i 620 perquè ja sortien a l'edició anterior.\nI ja veurem Badalona, que falta per actualitzar. A l'actual sí hi apareixen.\nEntrada Autor: Renfe445 » Dimarts 01/12/2020 23:37\nHomeeeeeeee, ja surt la línia 902. Encara que sembla que només surt la línia sense variacions no?\nEncara es veuen horribles, ho sento. El plànol esquemàtic tres quarts del mateix. OK, han de fer-ho en un any i han de traçar molts municipis, cosa que no queda temps per fer un treball de camp exhaustiu com el que vaig fer jo amb el meu plànol de Badalona. Però no sé, es pot millorar.\nEntrada Autor: robertotlh » Dimecres 02/12/2020 14:46\nA Hospitalet no surt la L11 que existeix des de fa més d'un any i mig\nEntrada Autor: m.h.t. » Dimecres 02/12/2020 17:20\nDimecres 02/12/2020 14:46\nPotser t'han llegit, doncs han penjat la versió actualitzada\nManca, això sí, la Bellvitge-Sitges-Vilanova (BusGarraf). Que mai surt als plànols, i ja li podrien posar distintiu numèric.\nEntrada Autor: Renfe445 » Dimecres 02/12/2020 18:12\nEstà bé que facin l'actualització a desembre. Moltes companyies habitualment fan el canvi d'horaris a desembre.\nEl que passa és que a l'AMB et canvien les línies cada 2x3. Un març et posen la M 27 i la M 28, en juny et posen la V 33, així de manera escalonada.\nEntrada Autor: uriol108 » Dijous 03/12/2020 14:28\nVeig que el bus nocturn N-80 ja no para per Badalona, a Montgat ja enfila la Autopista C-32 i fins a Barcelona, abans recordo que deixava baixar passatge a Badalona, que entrava pel que era l'antiga N-II, però ara ni això, els que vulguin anar de Mataró a Badalona a la nit com ho han de fer ?\nEntrada Autor: victor273 » Dijous 03/12/2020 14:35\nJo crec que la decisió d'incloure línies interurbanes de la Generalitat es fa segons si volen les operadores o els ajuntaments, perquè sinó no s'entén. A Montcada, per exemple, crec que hauria estat necessari representar totes les línies de Sarbus, Sagalés i, sobretot, Font, ja que Montcada forma juntament amb Ripollet i Cerdanyola un àmbit funcional complet i les línies de Font són un tant fantasma que no tene presència a Google Maps.\nDe tota manera, la meva opinió personal és que de fer aquests plànols se n'hauria d'encarregar l'ATM que es qui engloba tots els transports integrats i fer-ho amb tots els municipis de la RMB. D'aquesta manera no tindríem aquestes situacions amb plànols a mitges i desinformació.\nDijous 03/12/2020 14:28\nPel que fa a la N80, es pot baixar a Badalona si es ve des de Mataró en sentit Barcelona o pujar en sentit Mataró però no fer trajectes entre Barcelona i Badalona, restricció que s'aplica fins a Montgat.


Anomena i desa...: Càmera de vigilància a Ubuntu per 25€?\nTècnic lingüístic 25 de juliol de 2011 a les 10:32\n¿«Cambra»? Més aviat deu ser càmera.\nBé, és la meua petita aportació a un bloc molt interessant.\nJordi 25 de juliol de 2011 a les 21:08\nGràcies! Ja ho he corregit, qualsevol discuteix a un tècnic lingüístic ;-)\nLa veritat és que no sé d'on ho havia tret, però estava convençut que era cambra. I mira que sona malament... I amb raó :-)