Temps de Franja digital 8 by Temps de Franja - issuu\nCARTES CREUADESSumariCartes dels lectors2\n19Alternatives a la despoblacióCartes dels lectors\nOpinióImatge coberta: Artur Quintana en un\nmoment de la presentació. Foto: ©Raquel\nFélezTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013TEMPS DE FRANJA digital 8\nEdita:C. Major 4, 44610 Calaceit. T. 978 85 15 21• Associació Cultural del Matarranya\n• Consells Locals de la Franja\n• Institut d’Estudis del Baix Cinca-IEA\n• Centre d’Estudis Ribagorçans (CERib)\nCoordinació: Carles Terès i Isa Calaf\nGestió i administració: Cèlia Badet\nCap de redacció i maquetació gràfica:\nIsabel Calaf • tempsfranja@orange.es\nEl Matarranya: Josep M. Baró, José Miguel\nGràcia, M. D. Gimeno, Carles Sancho.\nEl Baix Cinca: Pep Labat, Rosa Arqué, Carme\nMesseguer i Hugo Sorolla.\nLa Llitera i la Ribagorça: Carles Barrull, Josep\nEspluga, Glòria Francino i Josefina Motis.\nAragó: Màrio Sasot.\nPP.CC.: Hugo Sorolla.Arenys de Lledó és una petita població\ndel Matarranya de només 205 habitants el\n2012 situada al riu Algars. Un exemple de\nfer bé les coses i buscar alternatives per intentar guanyar la partida a la despoblació\ndel territori. Daniel Suárez i Sandra Salvadó\nés una parella que s’han establert recentment al municipi i han creat una empresa\nper ajudar les famílies estrangeres a arrelar-se a la comarca. Treballen online i actualment compten amb quaranta projectes\nque sol·liciten viure i establir-se a les nostres viles. Així Arenys de Lledó és la vila de\nla comarca del Matarranya que ha crescut\nmés, segons el cens de població entre 2011\ni 2012, després de Vall-de-roures. I si fa uns\nanys el municipi tenia molts problemes per\nmantenir l’escola oberta, ara tot s’ha solucionat amb l’augment de l’alumnat que procedeix de diferents nacionalitats.\nPerò per assentar la població cal mantenir i millorar els serveis municipals i això és\nel que Arenys de Lledó fa. Per a continuar\namb el cinema local els caps de setmana,\nque compta amb més de seixanta anys de\nfuncionament ininterromput, el bar, l’hostal i la intensa activitat cultural, han dinamitzat, des del 2003, l’Associació Cultural\nel Galeró a la que pertanyen la totalitat\nd’habitants. Com ells mateixos diuen, és una\nentitat multicultural i un nexe important\nd’unió i integració de tots els seus socis perquè entre els 316 membres, més que veïns,\nhi ha diferents nacionalitats: espanyola, holandesa, suïssa, anglesa, nord-americana,\nalemanya i escocesa. La seua presentació a\ninternet està escrita en català, castellà, an-Fotografia:\nMarina Barrafon, Sigrid Schmidt Von der Twer.glès, francès i alemany per arribar a tothom.\nA més la població compta amb altres serveis bàsics que no tenen alguns municipis\nmés grans: botiga d’alimentació, forn de pa,\nperruqueria, taller mecànic, cooperativa del\nvi, hostal rural i Celler d’Algars. Serà este\nel nou model demogràfic per evitar la despoblació de les nostres viles?Arnau TimonedaSobre la pel·lícula El bosc\nLa periodista Carmen Puyó a l’Heraldo\nde Aragón del 21-12-12 fa una crítica a la\npel·lícula El bosc totalment negativa. No li\nha agradat gens, només destaca un aspecte positiu: la impressionat bellesa dels paratges del Baix Aragó, l’escenari de la història. Fantàstica la seua afirmació! La periodista s’hauria d’haver quedar a la sala\nacabada la projecció per a visionar els\ncrèdits o bé informar-se per no fer el ridícul l’exigent periodista. Quan algú critica de\nmanera tan negativa una pel·lícula ha de\ncontrolar els arguments i la informació que\ndóna per no pixar fora de test com és el seu\ncas i quedar en evidència. Els paratges d’impressionant bellesa no són del Baix Aragó,\nsón d’Arnes de la comarca catalana de la\nTerra Alta i de Vila-rodona de l’Alt Camp.\nDel Matarranya, concretament de la Freixneda, hi ha una escena però a l’interior d’una església. Per tant del Baix Aragó no apareix cap paratge d’impressionant bellesa\ncom ella afirma erròniament.Pere Vergos\nA Temps de Franja volem saber la\nteua opinió. Envia’ns les teues\ncartes, tot indicant el teu nom i\npoblació, a: tempsfranja@orange.esRevisió i confecció titulars de portada:\nOpinió: Esteve Betrià, Quim Gibert, Merxe Llop,\nVicent de Melchor, Juli Micolau, Joaquim\nMontclús, Ramón Mur, Francesc Ricart, M. Teresa\nSerrano, Ramon Sistac, Natxo Sorolla, Carles\nTerès i Joaquim Torrent.\nSubscripcions i publicitat: 978 85 15 21\nProducció: Terès & Antolín s.c.\nDisseny: Carles Terès Bellès\nDipòsit legal: TE-88/2000\nAlbelda: Estanc Conchita. Calaceit: Papereria Abàs. El Torricó: Llibreria Pilarín. Fraga: Llibreria Badia i Kiosko Casanova. Girona:\nLlibreria Les Voltes. Lleida: Llibreria de la Generalitat. Mequinensa: Papereria González. Reus: Llibreria Gaudí. Saidí: Llibreria Panadés\ni Llibreria Sorolla. Saragossa: Papelería Germinal. C. Sepulcro, 21. Tamarit: Estanc Patrito. Tortosa: Llibreria El Temple. Vall-deroures: Llibreria Serret.2SUBSCRIU-T’HI\nT. 978 85 15 21\nRecordem a tots els\nsubscriptors de Temps de Franja\nque ens comuniquin la seva\nadreça de correu electrònic a\nper a rebre els pdf dels\nnúmeros digitalsQuan fins i tot se’ns vol negar la nostra tradiciónoparlants quan parlen castellà) ha\nassegurat que Fraga Cuenta va nàixer arran de “la gran tradición que\nhay en Fraga de contar cuentos”, i\nque “hay muchas leyendas en Fraga,\nque se cuentan sobre todo en el casco antiguo”. Fantàstic!\n“Nuestras costumbres, nuestra historia y todo aquello que nos define\ncomo pueblo”, “la reivindicación de\nlo propio”... En què es deu traduir, tot\naixò, a l’hora de la veritat, a Fraga Cuenta? A què es deuen referir? A la\nllengua que parlem a Fraga des de segles, el català, segur que no. I, òbviament, la conseqüència d’ignorar la\nllengua pròpia és ignorar la literatura popular pròpia, aquí suposadament\nUna literatura popular, a més, que\ndes de fa anys es va publicant aquí i\nallà. És especialment destacable l’extens recull de contes de Carlos González, titulat Despallerofant: recopilació i estudi de relats de tradició\noral recollits a la comarca del Baix\nCinca. I no cal oblidar les aportacions\nJosep Galan, les germanes Andreseta i Pepeta Beán o Mary Zapater en\ndiversos llibres i revistes.\nI també, no cal dir-ho, una literatura\npopular que encara es conserva a la\nmemòria de molts i molt fragatins. Per\naixò encara sobta més que l’Ajuntament organitze aventures intentant\nfer veure que hem sigut una cosa que\nno vam ser. S’ha de ser sapastre per\nvoler reescriure la història quan la vitalitat al carrer de la nostra cultura etEl narrador\nPep Bruno, la\nChacón i la\nLLEIDA TVdeixa en evidència. Un cinisme que\nha sigut denunciat per ben pocs, per\nÉs cert que el PSOE de Fraga\ns’ha queixat a la premsa, sí, però només pel cost. Certament, és sospitós\nque la factura de tot plegat sume\n25.000€. Un despropòsit. I tampoc\ns’entén que es contracten els serveis\nd’una empresa privada quan Fraga té\npersonal de cultura i una xarxa de biblioteques. Però de tot això de la llengua, el PSOE no n’ha dit ni piu.\nDes de les nostres associacions no\npodem mirar a una altra banda davant l’amnèsia gens casual de les\nnostres autoritats. Fa molts anys que\nens neguen la llengua, però és que ara\nfins i tot ens neguen la nostra tradició. Ens amaguen la història i ens diuen que no en tenim. I sembla que la\ncosa tindrà una nova edició l’any vinent. Ho denunciarem tants cops\ncom calga, però és un crit que més\ngent s’hauria de fer propi o arribarà\nel dia en què la nostra tradició caurà en l’oblit i l’altra sí que esdevindrà\nla nostra.TEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Fraga ha acollit, entre els dies 1 i 9\nde febrer, un festival sobre literatura oral: Fraga Cuenta. Al llarg d’aquests dies s’han celebrat diversos\ncontacontes per a petits i grans, trobades amb autors i cursets de narració i il·lustració. Intensament promocionat (xarxes socials, cartells als\nfanals...), Fraga Cuenta ha tingut un\npressupost de 25.000€, que la regidoria de cultura ha pagat a l’empresa que ha desenvolupat l’esdeveniment, Ediciones La Fragatina.\nTal com era d’esperar, a Fraga Cuenta s’ha ignorat la llengua pròpia de\nla localitat, el català, ja que no s’ha\nprogramat cap activitat en aquesta\nllengua. Cap sorpresa: com ja saben\nels nostres lectors, és la tònica habitual de l’Ajuntament, entestat des de\nfa anys a fer veure que Fraga és Cadis o Sòria, o siga, que és monolingüe\ncastellana. De fet, la regidoria de cultura potser caldria rebatejar-la com\na regidoria d’aculturació, ja que\naquest és el seu primer i últim objectiu.\nRes nou, com dèiem. Ara bé, amb\nFraga Cuenta l’Ajuntament de Fraga encara ha anat més enllà. I és que\nles autoritats fragatines han tingut la\nbarra de justificar Fraga Cuenta com\nun esdeveniment per a reivindicar els\ntrets característics de Fraga.\nAixí, l’alcalde de Fraga, Santiago\nEscandil, ha assegurat que l’objectiu\ndel festival és recuperació de “la\nnarración como herramienta de transmisión de valores y sentimientos de\npertenencia en un momento en el que\nla estandarización de costumbres y los\ncambios sociales y demográficos obligan a un esfuerzo suplementario\npara poner en valor la historia y las\ntradiciones de nuestra Ciudad. [...] La\nliteratura, y en concreto el cuento, se\nponen así al servicio de nuestras\ncostumbres, nuestra historia y todo\naquello que nos define como pueblo”.\nI la regidora de cultura, Carmen\nQuerol, per la seua banda, s’ha referit al “carácter de reivindicación de\nlo propio que tiene este certamen”.\nI en una entrevista a Lleida TV (televisió en llengua catalana on la regidora va parlar en castellà amb\naquell deix característic dels catala-EDITORIALEDITORIALAny Salvador Espriu\nde cap consol”\n3MATARRANYAASCUMA a Sabadell\nEl Casal Pere Quart de Sabadell és\nconegut popularment com les Voltes\nde Ca l’Oliver. Fou construït el 1862\nper Pere Oliver, besavi patern de\nJoan Oliver. El projecte inicial, obra\nde l’arquitecte Gabriel Batllevell, incloïa disset porxades a la Rambla. La\nseu actual del Casal Pere Quart correspon a la residència familiar dels\nOliver, encara que Joan Oliver no nasqué en aquest edifici sinó a la casa del\ncarrer del Jardí, 8.\nEl dia 15 de febrer, en aquest espai, Òmnium Cultural de Sabadell i\nl’Associació Cultural del MatarranyaTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Llengua, Cultura, País\nLlengua, Cultura, País és el lema d’Omnium Cultural. Per a\nmolts de nosaltres va ser una emocionant descoberta la feinada\nque, per impulsar aquests tres aspectes de la nostra identitat\ncomuna, es fa a la comarca del Matarranya, representada en\naquestes Jornades per ASCUMA, amb alguns components de\nla qual vàrem poder compartir unes hores d’intens intercanvi\nde vivències i activitats. La força expressiva i capacitat artística del Duo Recapte ens va literalment obrir un camí de coneixença de Desideri Lombarte que ja no s’acabarà mai.\nEls autors dels dos llibres presentats, Carles Terès i Joaquim\nMonclús van mostrar la gran qualitat dels escriptors del Ma-tarranya, i ens van deixar amb moltes ganes de conèixer la resta de la producció literària d’aquestes terres, que la mostra Ataüllar el món des del Molinar i de la revista Temps de Franja, ens\nvaren descobrir. El quartet vocal Som Amorós va tancar les Jornades amb un recull de cançons de totes les contrades de parla catalana.\nVolem agrair a tots la seva visita a Sabadell, amb la seguretat que ens retrobarem ben aviat en el camí de defensa de la\nllengua, de la cultura i del país.Josep Boltaina Foz\nOMNIUM CULTURAL DE SABADELLLlengua i seducció (2)\nDivendres, 8/3/13, Hotel Casanova (Av. Madrid 54)\n21:00 Sopar tertúlia amb motiu dels 90 números, 15 anys de Fogaril i calaixera amb Mari Zapater, editora de la revista.\nPresentarà: Pep Labat, professor de l’IES Ramón J. Sender.\nDissabte, 9/3/13, Palau Montcada (c/ St. Josep de Calassanç 12)\n10:00 Obertura a càrrec de Francesc Ricart, coordinador del Casal Jaume I de Fraga.\n10:15 Ponència De que parlem quan parlem de Llengua i seducció a càrrec de Quim Gibert, psicòleg. Presentarà: Francesc Ricart.\n11:00 Ponència Seduir amb la llengua? a càrrec de Ferran Suay, doctor en psicologia per la UV i dinamitzador de Tallers per la\nLlengua. Presentarà: Eugeni Casanova, periodista\n12:15 Ponència Clarió: explorant els racons de la Llei a càrrec de Pepa Nogués, secretària de Clarió, associació de pares i mares\ndel Matarranya en defensa del català; i Vicent de Melchor, doctor en filologia catalana per la UAB.\n12:45 Ponència La llengua és una font de plaer a càrrec de Màrius Serra, enigmista. Presentarà: Glòria Francino, professora de\nl’INS Torrevicens de Lleida.\n17:00 Visita guiada a Lo Castell. Punt de trobada: rotonda del Sotet.\n10:00-13:00 Visites guiades als monestirs d’Avinganya i d’Escarp.\nOrganització: Casal Jaume I de Fraga, amb el suport de la Institució de les Lletres Catalanes, la Fundació Pública Institut d’Estudis Ilerdencs de la\nDiputació de Lleida i d'Òmnium Cultural de Ponent.4MATARRANYAMúsica, poesia i emocions\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013van presentar les Jornades del Matarranya a Sabadell.\nA les 6 de la tarda es van obrir les\nexposicions a la planta baixa de l’edifici i al voltant de les 17 h, la presidenta d’Òmnium Cultural de Sabadell i el president d’Ascuma, Josep\nMaria Baró, obriren els actes i donaren la benvinguda als assistents.\nTot seguit presentaren les exposicions: Carles Sancho, “Ataüllar el\nmón des del Molinar” i Josep Miquel\nGràcia, “Quan érem emigrants”.\nA la Sala d’Actes del 1r pis, després de la presentació de Josep Boltaina, alma mater dels actes, van\ndonar a conèixer l’Associació Cultural del Matarranya, el seu president, Josep Maria Baró, Carles Sancho i Josep Miquel Gràcia.\nPassades les 20 hores arribà l’actuació estel·lar, el Duo Recapte\n(Antoni Bengochea i Màrio Sasot)\namb l’espectacle “Ataüllar el món\ndes del Molinar. Desideri Lombarte, in memoriam”. Com sempre, un\nèxit força aplaudit, en aquest cas pels\nNo mancaren les lloances a l’espectacle i a l’ASCUMA en general,\nmentre els assistents assaborien unes\nbones coquetes, mantegats, ametllats\ni vi de nous del Matarranaya.\nEl dia 21 es van presentar també\na Sabadell els llibres de dos franjolins i socis d’ASCUMA, Joaquim\nMonclús i Carles Terès. Es tracta d’El\nMatarranya. Crònica de viatge i Licantropia respectivament. Van assistir\nun bon nombre de persones amb desitjos de conèixer la literatura del\nMatarranya, representada per\naquests dos autors. La Jornada conclogué amb l’actuació del Quartet\nvocal “Som Amorós”.Sorpresa, emocions diverses i complicitats múltiples van confluir en una nit màgica el passat 15 de febrer, al Casal “Pere Quart” durant el concert que va donar allà\nel Duo Recapte en el marc de les “Jornades del Matarranya a Sabadell” organitzades per Omnium Cultural d’aquesta vila i l’Associació Cultural del Matarrranya.\nAntoni Bengochea (veu) i Màrio Sasot (bandúrria) oferiren l’espectacle “Ataüllar el món des del Molinar. Desideri Lombarte, in memoriam” davant de més de cent\npersones, entre les que hi havia membres associats d’Omnium Sabadell, franjolins\nresidents a Catalunya, membres d’ASCUMA, i nombrosos sabadellencs i vallesans\namb ancestres matarranyencs.\nEl concert va ser seguit amb molta atenció per un públic atent i entregat, que gaudí de les diferents etapes i variants de la poesia de Desideri: els curts i sentits sonets\nque parlen de la terra, la vida, l’amor i la mort, o els romanços narratius més irònics,\nque ajudaven a comprendre els diversos aspectes de la temàtica lombartiana, les etapes que va passar en la seua (curta) existència i la seua sensibilitat i optimisme vitals.\nEl públic mostrà el seu deler i satisfacció amb nombrosos aplaudiments al llarg de\nVANITAS VANITATISFins quan abusareu de la nostra paciència? (Res de nou davall lo sol) // Vicent de Melchor\nConscientment o no, els següents són els resultats que depararie una aplicació continuada de la política lingüística del l’actual Govern, com ja ha denunciat també Iniciativa Cultural de\nla Franja. Tradueixo de The Language Death [La mort de les llengües] (Cambridge: UP, 2001, cap. 3) del conegut catedràtic gal·lès\nde Lingüística, David Crystal: “L’antipatia [contra les llengües minoritàries] pot prendre formes més subtils. La gent trobe que té\nmenys oportunitats de fer servir la llengua, perquè se l’ha marginat oficialment. No la trobe en dominis oficials, com ara les oficines de l’Administració o els bancs locals. No la trobe en els mitjans de comunicació. No la trobe com a llengua d’educació. La\nllengua, així, desapareix del costat “seriós” de la vida. La seuapresència encara pot ser forta en alguns àmbits [...], però estos\nsón percebuts com a àmbits amb menys estatus. Des d’un punt\nde vista polític, la llengua s’està convertint en invisible [cursives\nmeues]. El sociolingüista Joshua Fishman es va referir una vegada\na est estat de coses com a ‘folklorització d’una llengua’: l’ús d’una llengua autòctona només en àmbits irrellevants i sense importància. És fàcil de veure com pot morir una llengua amb el\ntemps, simplement despullant-la dels seus dominis [...]. Es convertix així en una forma de conducta només familiar per a l’entusiaste, l’especialiste o el buscador de curiositats.” De tot això\nse’n diu “diglòssia”, en sociolingüística, i és el pa de cada dia a\nla Franja —però també ho era a Catalunya fa cinquanta anys.5MATARRANYA\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013El català de la Codonyera\n// LLUÍS ROIG\nA les 19:30 h del passat dimecres 13\nde febrer, es va presentar a Saragossa el llibre d’Artur Quintana i Font,\nEl català de la Codonyera, editat per\nGara d’Edizions. A l’Aula de la Institución Fernando el Católico, un\nnombrós grup de persones romangué\nben interessat des de l’obertura de\nl’acte per Carlos Forcadell, director\nde la Institución Fernando el Católico, i durant les intervencions de:\nChusé Aragüés, com a cap de Gara\nEdizions i Javier Giralt, cap del Departamento de Lingüística General e\nHispànica de la Universitat de Saragossa. El professor Giralt manifestà\nsentir-se molt honorat de presentar el\nllibre i va fer un documentat repàs\ndels treballs del Dr. Quintana, de com\nes van conèixer, de l’estructura de l’obra i dels seus valors filològics i lingüístics, en especial del seu vocabulari de la cultura popular de la Codonyera. El Dr. Quintana va fer esment de la seua arribada a la Codonyera, de les seues estades estivals i\nde la seua vinculació definitiva, de\ncom era el “lloc” fa 50 anys, de la situació –abans i ara– de la llengua...\nEns va oferir multitud de frases fetes\ni curiositats de la Codonyera, farcides\nd’humor, però sempre amb una finalitat didàctica, i va agrair tant els\neditors com les institucions col·laboradors, Institución Fernando el Católico i Prensas Universitarias. L’acte es va cloure amb la intervenció de\nTomàs Bosque, poeta i músic de la\nCodonyera. Tomás cantà amb sensi-Presentació\nl’Aula de la\nJOSÉ MIGUEL GRÀCIAbilitat i mestria i va fer cantar el públic, acabant amb la cançó tradicional, “Roda la mola”, amb modificacions i arranjaments d’ell mateix.\nEn la tornada participà tot el públic.\nL’autor diu en la introducció del llibre: “Aquest treball es fonamenta en\nla meva tesi doctoral, El parlar de la\nCodonyera. Resultat d’unes enquestes.\nPremi Nicolau d’Olwer 1973, redactada l’any 1972 i publicada al número XVII de la revista Estudis Romànics, Barcelona: Institut d’Estudis\nCatalans 1976-1980 , pàgines 1253. El text que ara publico n’és una\nversió corregida i considerablement\nampliada especialment en el capítol\ndedicat al vocabulari, que té ara gairebé un 25% més de mots.” Més endavant l’autor diu. “El parlar de la\nCodonyera és una variant del català\noccidental, amb característiques comarcals, i fins i tot, locals prou remarcables. Tanmateix no té justifi-cació parlar ací de català de transició\na l’aragonès o al castellà o bé al revés,...”\nNo cal dir que l’obra és d’una profunditat i amplitud lingüístiques inusitades tractant-se de una variant\ndialectal del català d’una població\nd’uns 400 habitants. L’autoritat i coneixements del Dr. Quintana la fa insuperable.\nTant de bo s’hagués pogut presentar a la Codonyera! Els reprovables\nfets succeïts en aquesta població el\nmarç de 2010, quan un nombrós grup\nde persones –afavorides per autoritats locals i alguns partits polítics– que\nvan impedir la presentació de la Llei\nde Llengües, han fet repensar recentment el lloc de presentació del llibre. Posar pals a les rodes de la cultura qualifica el tarannà intel·lectual\nde qui ho fa, l’obstruir un acte cultural demostra quins són els valors cívics i democràtics dels seus actors. Els\ndelictes els sancionen les lleis.L’ARGADELLLa protecció del patrimoni comú // Juli Micolau\nJa fa anys que van declarar Conjunt Històric-Artístic els pobles matarranyencs de Ràfels, Beseit, la Freixneda, Calaceit i Vall\nde roures, una decisió encertada per a protegir el patrimoni arquitectònic, evitant el deteriorament del casc antic d’eixes viles.\nTambé s’ha declarat Patrimoni de la Humanitat el Santuari de\nla Mare de Déu de la Font, de Pena-roja de Tastavins, d’estil gòtic-mudèjar. De la mateixa manera és considerat l’Art Rupestre Llevantí de Beseit i Queretes.\nVingueren, gairebé alhora, els LIC-Lloc d’Importància Comunitària (els Ports de Beseit, el riu Algars i el riu Matarranya),\nterritoris que actuen com a corredors biològics entre els tossals\nde Beseit i el riu Ebre, protegint així la fauna aquàtica i terrestre i la seua flora amb tota classe de vegetació.6I, sabent-ho, a la Freixneda se’ls va plantejar amb una Reserva de la Biosfera amb tot el que això comporta –en el seu moment va aixecar una gran polseguera de comentaris motivats pels\nestrictes requisits per a ser-ho– però, lamentablement, es va desestimar la proposta.\nDit això, ara el que cal és una aposta clara i decidida per a defensar la nostra llengua, un exercici clar que li correspon a la gent\ndel propi territori on s’ha d’involucrar en la seua dignificació, sense esperar massa d’alguns governs de torn ubicats allà dellà, què\nel que fan és dificultar, sovint, la vida d’un patrimoni lingüístic\nque no se’l creuen prou, senzillament, per que no és d’ells. La supervivència de TOT lo nostre patrimoni comú depèn de vostès.\nPAX et LUX.El 14 de febrer per la tarda, a la llibreria La Central del carrer Mallorca, es va fer la presentació del llibre Vine com estàs de Mercè Ibarz,\neditat per PROA. Van participar en\nla presentació l’editor literari Jordi\nCornudella, el cronista cinematogràfic Jaume Figueras, la professora de fotografia i cinema Núria Aidelman i el cineasta Fran Ruvira, director i coproductor de Ferida Arrel:\nJordi Cornudella va fer constar la\nseva alegria que el llibre hagi pogut\nsortir després d’alguns entrebancs.\nVa destacar que en els llibres de la\nMercè Ibarz hi ha dos mons: el\nmón de la ficció i el món real, i un\nfil invisible que uneix La terra retirada amb Vine com estàs. Mercè\nIbarz va dir que volia que el seu llibre fos presentat per lectors i no per\ncrítics literaris. El fet que aquests lectors provinguin del món del cinema\nva fer que la presentació fos molt especial.\nJaume Figueras, que ha declarat en\nalguna ocasió que va arribar al cinema a través del periodisme, ens va\ndir que no està acostumat a parlar\nde llibres i que li costa molt llegir ficció, però ha llegit Vine com estàs\namb molta facilitat. Va destacar el\nllenguatge de les narracions i el coneixement que té l’autora dels fets\nhistòrics. Figueras veu, en el primer\ni llarg capítol del llibre, “La guerra\nvista des del mas”, una pel·lícula.\nConsidera que les referències cinematogràfiques estan presents en\ntot el relat. Pensa que l’actriu Mercè Arànega podria interpretar el paper de donya Malena. Creu que es\npodria escenificar el llenguatge que\nutilitzen Cinto i el seu germà amb els\nanimals i que veia quins actors ho\nNúria Aidelman ens va dir que\nveu imatges a tot el llibre. Es va preguntar què és essencial en el llibre.\nConsidera que les imatges estan\nconstruïdes per paraules i va destacar una frase de l’autora “llegir no\nés el mateix que dir les paraules, vames enllà”.\nNúria Aidelman va fer llegir a\nMercè Ibarz un text del capítol\n“Com a amistat”, i va destacar el\ncanvi d’escenaris, d’ambients i el recorregut d’un personatge a un altre.\nVa parlar de la importància de la\nmare de l’autora i de com es va construint el relat i com es passa d’un carrer a un altre, dels carrers d’Horta\nal Paral·lel, els canvis de registre, la\nimportància de l’aigua, del diàleg, de\nla mirada, etc.\nFran Ruvira va exposar que la\nMercè escrivia en imatges i que\nVine com estàs és un collage entre el\npassat i el present. L’autora fa constants referències al cinema perquè\nés una espectadora. Per a Ruvira, el\ncinema és la memòria col·lectiva, laFran Ruvira,\nJAUME LAHUERTABAIX CINCA// VIRGILI IBARZTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Presentació a Barcelona de Vine com estàs,\nde Mercè Ibarzmirada de frontera, dels llenguatges\nde gènere com a identitat. Considera\nque a la segona part del llibre s’aconsegueix eliminar les fronteres entre les històries amb un fil molt subtil. Ruvira va fer llegir a l’autora el\ntext de l’arribada a l’estació de Zuric de “Com vull que estiguis”.\nFinalment es va projectar el tràiler de Vine com estàs de Fran Rovira.\nÉs un magnífic collage que presenta una sèrie d’elements que surten\na les narracions i situa molt be el llibre. Es pot veure a la pàgina web de\nProa. Mercè Ibarz va tancar l’acte\ndient que a les presentacions de llibres s’ha de parlar del contingut: a\nla primera part del llibre parla de la\nguerra civil i a la segona, de la postguerra.Llengua, imatge i pensament\nL’acte va acabar amb la signatura de llibres per part de l’autora i un intercanvi d’impressions entre el públic sobre una presentació tan original. A mi em va fer recordar la lectura de Estética y psicología del cine de Jean Mitry, que va ser el primer professor de cine de la Sorbona. He buscat el text sobre “La idea y la imagen” que ens\nva sortir a l’examen: Esto nos devuelve al problema de la “representación subjetiva”;\na saber si las ideas, los juicios, son estados de conciencia, impresiones no formuladas\nque se traducen en el lenguaje o si, por el contrario, el pensamiento se forma en las estructuras que le suministra la lengua al mismo tiempo que se formula a través de ella.\nSea como fuere, la idea siempre cristaliza en una imagen.7BAIX CINCA\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Assemblea general de l’IEBC-IEA\n// ROSA ARQUÉEl 27 de gener es va celebrar l’assemblea general ordinària de socis\nde l’Institut d’Estudis del Baix\nCinca. El president de l’associació\ni la vice-presidenta van presentar la\nmemòria d’activitats i la memòria\neconòmica de l’any 2012 i després\nvan anunciar les activitats i el pressupost pel 2013.\nEs va destacar l’èxit de la celebració de la gala anual de l’IEBC\na Mequinensa, les Jornades Cinga\nFòrum de setembre, la definitiva\npublicació del projecte La Ribera\ndel Cinca, l’inici de la reedició de\nLes cançons de la nostra gent de Josep Galán, el projecte del cançoner\ninfantil Toca manetes, la coediciódel Mapa lingüístic d’Aragó, la\ncontinuïtat de les Beques d’investigació Amanda Llebot i el calendari 2013 amb les fotografies dels\nmosaics de Vil·la Fortunatus. Malgrat la situació econòmica, que no\nfacilita la feina cultural de cap associació, a l’IEBC es continua treballant amb ganes.\nCom a punt negatiu, es va ressaltar la desaparició de l’oferta de\ncursos de català per a persones\nadultes, subvencionats per la DGA,\ndestinats a l’obtenció dels nivells B\ni C de la Junta Permanent de Català. La subvenció ha desaparegut\ni enguany no hi ha hagut prou persones preinscrites ni a Fraga ni a“Los besugos del café inundado” guanya\nel Premi Luis Buñuel del Públic\nLo film curt de ficció “Los besugos del café inundado”, dirigit per Enric Novials Copons, inspirat en el tema de la desaparició d’un poble per la construcció d’un pantà\ni rodat a Mequinensa, ha guanyat el Premi del Públic del I Concurs de Cortos de Ficción del Festival de Cine Luis Buñuel.\nAquest Festival, organitzat per la Universitat de Saragossa i el Centro “Luis Buñuel” de Calanda, aplega més d’una trentena de curts, seleccionats per Javier Espada, director del centro Buñuel de Calanda, y el crític i cineasta Gonzalo Ferrer, que\nsegons els seus criteris tinguin alguna relació temàtica o estilística amb el cine de Buñuel o el surrealisme\nL’equip que va participar en la pel·lícula mostrà la seua satisfacció per la resposta\ni la reacció del públic davant d’aquesta obra i afirmen que això els anima a seguir en\nla tasca de la creació de curts i a assolir nous reptes.Màrio Sasot8Mequinensa, així que des de la\njunta es va decidir no continuar\namb eixa oferta i esperar que les coses milloren.\nPer l’any 2013 l’IEBC-IEA, a\nl’igual que anys anteriors, té previst\ncontinuar la tasca de promoció i\nnormalització de la llengua catalana en l’ús públic i la reivindicació\nd’aquesta davant les institucions. A\nmés, l’IEBC pretén, per una part,\nfomentar el coneixement i conservació del patrimoni cultural i natural de la comarca i per altra, afavorir la cultura feta a i sobre el Baix\nCinca en el sentit més ample, sobretot a través de beques de recerca\ni edicions de llibres. Per últim,\nl’IEBC continuarà participant en\ntotes aquelles activitats coordinades\nper la Iniciativa Cultural de la\nFranja i la Plataforma Aragó Trilingüe.\nPer aconseguir aquest objectius,\ndes de l’IEBC-IEA s’han previst\nmoltes activitats, entre les que es\nvan destacar: Jornades Cinga (moviments sòcio-sanitaris de la Comarca), edició de Les cançons de la\nnostra gent i dels Anuaris Cinga 14\ni 15, les coedicions de Toca manetes i Història medieval de Saidí,\nacord de cessió de l’Atis amb l’Ajuntament de Fraga, eixides naturalistes i actuació de “La Garbinada” amb una obra basada en textos\nde J. Moncada. Totes les activitats\nes difondran al facebook de l’IEBC.BAIX CINCAProtesta a la mina\ndicatives per exigir al govern d’Aragó que pressionés al Ministeri i\nque obligués a Endesa a acceptar el\ncarbó de Mequinensa. Cinc miners\nes van tancar a la mina i d’altres es\nvan encadenar a l’entrada de la\ncentral hidroelèctrica que Endesa té\nal poble. Mentrestant, Luisa Fernanda Rudi (PP), presidenta del govern aragonès, va dir que s’estava\nnegociant amb tothom per mirar de\nmodificar el Decret de Garantia i\nevitar així el tancament de Carbonífera del Ebro.\nFinalment, els esforços van valdre\nla pena i el Decret de Garantia de\nSubministrament de 2013 publicat al\nBOE inclou 90.000 tones per Carbonífera del Ebro, això sí, l’extracció d’eix carbó està condicionada a\nun informe tècnic independent. Ara\ncal esperar que el Govern d’Aragónegocie amb Endesa perquè l’empresa elèctrica assegura que no vol\ncarbó de Mequinensa ja que, segons\nells, pot malmetre les calderes de la\ntèrmica.TEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013La situació de la indústria del\ncarbó fa dies que no és bona ni al\nBaix Cinca ni a les altres comarques\naragoneses. Les mines han anant\ntancant per poc rendiment econòmic, segons han dit els responsables\nde la seva gestió i pareix que les subvencions estatals no han estat suficients per mantenir en funcionament\nel sector miner que durant tants anys\nha ofert treball al Baix Cinca. Ara,\na més a més, lo Ministeri d’Indústria\nno havia inclòs l’empresa Carbonífera del Ebro en l’esborrany del Decret de Garantia de Subministrament de 2013 i això vol dir que eixa\nempresa aragonesa no podia vendre\ncarbó a la central tèrmica d’Andorra\n(Endesa) i en conseqüència hauria\nDavant d’aquesta perspectiva, la\nplantilla va preparar accions reivin-ESTAMPES RIBERENQUESEl bes que encara no hem fet // Quim Gibert\nEl saguaro és un cactus altíssim del desert de Sonora (Arizona).\nCombat l’enorme calentor atès que disposa de moltes arrels, gran\npart de les quals s’estenen horitzontalment per tal de xuclar l’aigua\nde la rosada. També disposa d’una arrel principal, de més gruix, que\ns’endinsa terra endins tot cercant aigua.\nAls antípodes del saguaro, hi ha l’andròsace. Viu prop de les glaceres, per davall dels 0 graus, a mercè d’intenses ventades. El seu hàbitat és en roques pelades, les quals queden cobertes per capes de\nflors. Aprofita les poques setmanes de bonança estiuenca, un cop el\ngel s’ha desfet, perquè l’arrel central s’interni fins a dos metres de\nprofunditat per captar l’aigua no congelada.\nEn els tròpics, hi ha dues plantes més que destaquen per la seva\nbravura, el tec i el mangle negre. El primer és un arbre d’arrels ben\nclavades al sòl humit de la selva, que actuen de contrafort. Les dures arrels del tec s’escampen a una distància considerable, fet que li\npermet nodrir-se de la descomposició de natura morta. El mangle\nnegre, que creix a les desembocadures fluvials, ha de resistir el contacte amb l’aigua salada. És un arbust d’arrels grandioses que emergeixen a la superfície per poder respirar i falcar el tronc en el fang.\nEl desplegament i l’ancoratge de les arrels és l’estratègia essencial\nperquè aquestes plantes puguin suportar condicions climàtiques extremes i sobreviure. En el cas del saguaro, els fruits que produeix\nsón comestibles i, a voltes, es fan servir per elaborar xarops. I del tec,\narran de l’alçada tan alta del tronc i de la qualitat de la fusta, s’utilitza en la fabricació de mobles.\nEn rigor, l’escriptora Mercè Ibarz, filla de Saidí (Baix Cinca), en\nla primera part de Vine com estàs, el seu darrer llibre, s’aferra a lesarrels per descriure «la vida dels qui m’han donat la vida». Ho fa a\npartir de les notícies i records dels anys de la guerra al seu poble natal, «que m’han anat explicant a casa (...) em sento dipositària d’una\nmemòria». Per Ibarz, un temps convuls en un llogarret dels afores\nde Saidí té prou suc i bruc per ser relatat, «no es parla de res més que\nno passi al mas i a la rodalia immediata».\nLa segona part de Vine com estàs és una carta arran de la mort\nd’un amic de l’ànima. La va redactar assaonant el terreny: «Va ser\naixí com, empesa per la música Veloso, que em va ajudar molt, vaig\nanar escrivint». El plaer de narrar neutralitza el dolor, «m’ho he passat molt bé construint aquesta novel·la».\nSegons la saidinenca, amb el clima i el paisatge t’hi retrobes però\nla novel·la s’acaba adreçant «a la vida i com entomem la continuació». Les arrels, el passat, les pèrdues, el demà... es barregen. La\nFranja de Ponent deixa de ser un racó de món quan els escriptors autòctons (és aplicable a qualsevol altre àmbit creatiu), hi troben motius per festejar-la i fer-la estimar per mitjà de la literatura. Aleshores els veïns, que sempre han viscut convençuts que un racó de món\nno pot ser altra cosa que un racó de món, un cop refets del sobresalt, la comencen a acceptar tal com és. Amorosir radicalment els\ncatalanoparlants envers les pròpies coses és el que persegueixen les\nJornades per la dignificació lingüística de Fraga, convocades enguany pel 8, 9 i 10 de març, amb la participació de Mari Zapater,\nMàrius Serra, Ferran Suay, Pepa Nogués, Vicent de Melchor, entre\nUn càstig diví impedeix que la bella dorment del bosc, reclosa en\nel jaç d’una cova, pugui escapar del son etern. L’irresistible bellesa\nde la valquíria castigada esdevé una provocació per un príncep nòrdic que la localitza. El bes que li fa és tan dolç que ni la ira dels déus\nevita que la noia obri ulls. Besos. Sobretot, besos.9BAIX CINCA\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 201310Multitudinària actuació d’en Tortell Poltrona\nEl famós pallasso Tortell Poltrona va actuar el passat 29 de gener al\npati de la Biblioteca Infantil Gianni Rodari de Fraga, ple a vessar de\nmenuts i no tan menuts. Tortell\nPoltrona va fer gaudir d’allò més al\npúblic amb un espectacle que va recollir els seus millors números i\nque amb Pallassos Sense Fronteres\nha presentat en infinitat de racons\nde la geografia internacional. L’actuació, promoguda per l’Institut\nd’Estudis del Baix Cinca, ha sigut\nuna de les activitats més multitudinàries de la història de l’associació.\nAquest espectacle va formar part\ndel tour pel Baix Cinca de Tortell\nPoltrona, que també va visitar les escoles de Fraga, Miralsot, Torrent i\nMequinensa.Malalts de dilluns a divendres // Marina d’Algars\nL’hivern es resisteix a abandonar-nos, la pluja no arriba, i el vent\ngelant penetra per la pell i mos transforma en una mica més agressius. Des de fa uns mesos, a la feina es respira un ambient molt estressant per la crisis, per les amenaces del govern, pels virus... Decideixo passar el cap de setmana al meu poble, Nonasp, per tal de recuperar la calma necessària per emprendre una nova setmana a la\ncapital. Les muntanyes, l’aire pur, els rius, les costelletes de corder a\nla brasa, la xerradeta amb cervesa al bar, etcètera. El divendres, acabada la feina, agafo el cotxe i emprenc el viatge. Començo a sentir\nmalt de cap, de mica en mica augmenta el dolor i en arribar em fa\nmalt tot el cos. Em prenc la temperatura i el termòmetre indica\ntrenta i nou. Em sento malament, em venen ganes de vomitar, no sé\nquè fer. Truco al 061 i em diuen que si no tinc molta febre que vagi\nal Centre de salut, a Maella. Sense ànims ni de sopar, em prenc un\ncalmant i decideixo anar-me’n al llit.\nAl matí, em desperto a trenta-set i mig. —No és tant, em dic.Truco\nal Centre de salut, em diuen que puc anar-hi. Prenc un cafè amb llet\nben calent amb un altre calmant i: apa, de turisme cap a Maella amb\nuna boira de dimonis!\nEn arribar, el centre sanitari està tancat i a la porta hi ha un full\namb el següent escrit: Estamos en domicilio. —Què? Si acabo de\ntrucar! No m’ho puc creure. Aguaita una dona per la terrassa i em\ndiu que el practicant i el metge estan a Nonasp i que tardaran dos\nhores en tornar perquè tenen molts avisos. —Què? Però si acabo de\ntrucar i m’han dit que podia vindre! Truco al 061, explico que sóc de\nNonasp, que estic a Maella i pregunto si torno a Nonasp en lloc d’esperar al carrer. La persona que contesta no entenc allò que li dic; li\nexplico tres voltes, em diu que torni a trucar en cinc minuts.Truco en\ncinc minuts i es posa una altra persona, li explico que ja he parlat\namb algú feia uns minuts, li torno a explicar la situació i li preguntosi poden posar-se en contacte amb el metge, insisteixo en què que estic a la porta del Centre de salut de Maella, que tinc febre i que la calentor m’està augmentant per minuts. —Vuelva a llamar en cinco\nminutos.Truco al cap de tres minuts, em diuen que encara no han localitzat al metge. Esguardo i al cap d’una estona em diuen que torna\na Nonasp que ja han donat l’avís; m’agafen l’adreça i marxo cap al\nFinalment em visita el metge. Em diu que tinc infecció i he de\nprendre un antibiòtic i un sobres expectorants, però que lamenta tenir-me que dir que se li han acabat les receptes perquè n’havia agafat poques i que he d’anar a buscar-les a Maella, al Centre de salut,\nque és allí on les té.\nNo m’ho puc creure, no és possible si acabo de vindre de Maella!\n—Lo siento pero usted necesita antibiótico i las recetas las tengo\nallí, em diu. Això sí, em consola dient que de qualsevol manera he\nd’agafar el cotxe perquè la farmàcia de guàrdia és la de Fabara i els\ndissabtes al matí la de Nonasp fa festa.\nEm prenc un calmant que trobo per la casa, faig uns minuts de\nioga relaxant, em calmo, i una altra volta cap a Maella!\nUna veïna em diu que puc estar contenta perquè tinc cotxe, que\nsi no.... El metge ve a visitar-te a casa des de Maella, si tens febre,\nperò les medicines les has d’anar a comprar a la farmàcia de guàrdia que pot estar a Fabara o a Maella. M’explica que un home del\npoble et porta per un preu de 25€.També m’informa que si has d’anar a Alcanyís a fer-te anàlisis són 60€ el que cobra i que jo sóc jove\ni tinc feina, però ella i el seu home, jubilat, viuen d’una pensió que\nno arriba a 600 euros, no tenen fills, i que no es poden posar malats\nTal i com estan les coses, només mos podem posar malalts de dilluns a divendres!Una mestra al front republicà que pertanyia\nal Consell de Savis de GrausRIBAGORÇAPEPITA FACERIAS BUISÁNPepita Facerías Buisán, que va ser\nmestra al front republicà, va morir el\npassat 14 de desembre a la localitat\nd’Osca de Sardes als 100 anys. Estava vídua i tenia 6 fills, néts i besnéts,\nentre d’altra família.\nEl 2010 va protagonitzar el I Consell de Savis de Graus, una iniciativa\nde l’Ajuntament d’aquesta localitat\nd’Osca que recuperava així un figura ancestral. Al costat d’Enrique Satué, va parlar de l’escola en el medi\nPepita Facerías va recordar llavors alguns passatges de la seva intensa vida. Va néixer a Benavarri el\n1912, va estudiar Magisteri i, un cop\nacabada la carrera, va ser destinada\nal Marroc. Allà va estar alguns anys\nfins que, en plena Guerra Civil, va tornar al seu poble, llavors sota domini\nSegons recordava, feia classes a l’oficina del Registre de la Propietat, que\nes va habilitar com a escola per a nens\nde 4 a 6 anys, als quals va ensenyar no\nnomés a llegir i escriure sinó les més\nelementals normes d’higiene i sanitat.\nNo va estar molt de temps a Benavarri, doncs un dia va aparèixer aldiari un anunci que deia: “Companya\nFacerías, esperem que demà abans del\nmigdia estiguis a l’Ajuntament de Estadilla per fer-te càrrec de l’educació\ndels nens del front”. I allà es va presentar, després de fer el viatge en mul.\n“Quan vaig arribar estava molt\nintrigada, però de seguida vaig sospitar qui era el responsable de la\nmeva designació, l’home més esquerrà i temible del poble, que era\namic dels meus germans”.\nRàpidament va organitzar la casa\non residirien els 40 nens a qui havia\nd’educar. Només hi havia dos banys,\naixí que les va haver d’enginyar perquè tots poguessin rentar-se. La proximitat de les tropes de Franco va\nobligar a l’evacuació precipitada de\nla colònia, cap a Barcelona i després\nAbans de marxar, Pepita va voler\nacomiadar-se de la seva mare i de la\nseva àvia, però ja no va tenir temps\nde sortir de Benavarri. En acabar la\nguerra es va reincorporar al seu lloc\nde mestra al Marroc, llavors protectorat espanyol.\nDestacava que a les classes “hi havia jueus, musulmans i cristians, peròPepita\nALTOARAGÓNno hi havia cap problema entre ells,\ni quan jo acabava la classe, entrava el\nEra una àvia moderna, dominava\nl’ordinador i Internet, se sentia molt\nestimada i va escriure un llibre sobre\nel seu germà Cayetano, metge forense. El passat 15 d’agost va celebrar\namb una festa la seva arribada a\ncents anys envoltada de familiars i\nveïns de Sardes, on vivia amb un dels\nseus fills.TEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013// JAVIER ORTEGAXII concurso literario ’Condau de Ribagorza’\nLos Ayuntamientos de Graus, Fonz y Estadilla convocan el XII\nConcurso lliterario Condau de Ribagorza, en las modalidaz de\n1. La convocatoria del concurso é de tot ubierta.\n2. Los treballos habrán de sé originals y inéditos.\n4. Los originals estarán escribius nomás en cualquiera de las modalidaz dialectals de l’aragonés baixo-ribagorzano, en las suyas variantes de Graus, Fonz, Estadilla, Chuseu, Torres, Panillo, Capella,\nLa Pueblla de Castro, Secastilla, Perarruga, Santallestra, Campo,\n5. Los originals se achuntarán en formato word per email, y tendrán una extensión no inferior a cuatro pllanas DIN A-4 ni superior a seis.\n6. La métrica de los poemas é llibre, y la extensión habrá de ser superior a 50 versos y inferior a 200, en poemas sueltos u poemarios.\n7. S’admitirá un máximo de dos treballos per autor, se presenten u\nno a la misma categoría del concurso.\n8. Mandá-los per email a graus@espaciopirineos.com con la referencia Concurso Condau de Ribagorza, y quedarán en posesión dela Organización. El pllazo d’entrega acaba a las 15 horas del viernes 22 de marzo de 2013.\n9. En atro documento inclluirán el nome, apellidos, DNI y datos\nPremios, churau y fallo del concurso\n10. La dotación é de 600 € en rellatos y 300 € en poemas.\n11. El Churau, que podrá decllará desiertos los premios u atorgá\naccésits si fuese menesté, estará integrau per un representante de\ncada ayuntamiento convocante (Graus, Fonz y Estadilla) y per varios llingüistas de reconocida profesionalidá, los nombres de los\ncuals se farán públlicos cuan s´entregue el premio, qui será inapelablle.\n12. El fallo del churau en Graus en torno a la festividá de San\nChorche (23 d’abril de 2013).\n14. El churau tiene la potestá de resolvé cualquier eventualidá\nque no haiga siu fijada dinantes en estas bases, resolvén-se al suyo\narbitrio cualquier duda que se i podese presentá.11// J. ESPLUGA TRENCTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013LLITERAAlbelda a rebentar amb la Festa del TossinoFesta del Tossino ORIACH FOTÒGRAFLa Festa del Tossino va tornar a omplir els carrers de la localitat d’Albelda, tal com passa cada mes de gener des de fa 26 anys. La festa, que va\ncomençar a les 8 del matí amb una xocolatada amb magdalenes, congregà\nuns quants milers de persones que van\ndecidir compartir plegades el matí del\npassat diumenge 27 de gener, tot desafiant la boira i el gèlid hivern lliterà.\nCap a dos quarts d’onze, la multitud\nva fer cap a la plaça Major per observar atònita com una colla d’albeldans i d’albeldanes vestits d’època feien el mondongo a l’estil tradicional.\nEl tossino ja va arribar mort a la plaça, però a la multitud pareix que no li\nva importar. Era una gentada encuriosida i famolenca, presumiblement\namb poca tendència al vegetarianisme,\nque feia comentaris d’admiració mentre salivava pensant a tastar-ne una\nPerò no va ser només una mica, sinó\nuns quants milers de porcions de carn\nde tossino a la brasa el que van distribuir els organitzadors durant tot el\nmatí en forma d’entrepans i altres delícies. L’organització, com tothom\nsap, va a càrrec de la Penya Lo Magré,\nuna de les més grans de les associacions d’Albelda.\nL’oloreta dels tastets a la brasa\nembolicats amb pa sucat amb picada\nd’all, oli i julivert, omplia tota l’atmosfera d’una aroma que a mig matí\nja esdevenia irresistible per a qualsevol visitant. Fins i tot pels vegetarians.\nDurant tota la jornada la Cooperativa Agrícola San Isidro va fer una\njornada de portes obertes amb una demostració de premsa d’oli tradicional.A més, durant tot el dia es va celebrar\nuna fira d’artesania i productes típics\nlocals que aplegà uns quants centenars\nde parades de molt diverses procedències.\nUna de les novetats més destacades\nd’enguany va ser la presentació de la\ncervesa artesana d’Albelda, de nom\n“La Roqueta”. La parada on la venien\nva presentar llargues cues durant tot\nel dia. Tothom volia comprar el pac\namb els dos tipus de cerveses que elaboren, la ‘wheat’ i la ‘red’, ja que segons la propaganda que la pròpia\nempresa repartia: “La Roqueta és un\nprojecte que naix a Albelda, elaborant\nla primera cervesa artesana de la comarca de la Llitera. En la seua elaboració s’utilitzen procediments tradicionals, així com ingredients naturals,\nsense cap tipus d’additiu. No està pasteuritzada ni filtrada, així conserva els\naromes que desprèn cada ingredient. Es\nrefermenta al mateix envàs per tal\nd’aconseguir una carbonatació natural”. Cal reconèixer que es tracta\nd’una iniciativa original i força interessant a la que haurem de seguir la\nA dos quarts de dos es va celebrar\nel dinar popular amb un menú consistent en olla barreada, caldereta de\ntossino, fruita de la Llitera (Albelda és\nun dels principals productors comarcals de fruita dolça) i cafè de tupí (de\ncafè no en fan però el saben preparar).\nEn acabar el dinar es va sortejar un\ntossino amb el mondongo feit. Un aparent guanyador saltava d’alegria, però\nmai sabrem si no era l’efecte de les cerveses albeldanes.DONESLucrecia Mott(Nantucket, Massachusetts 1793-Abington, Pennsylvania 1880) // M. LlopVa nàixer a una família quàquera, religió que predica la igualtat davant Déu. Educada i, posteriorment, professora en una escola quàquera on va conèixer el seu marit, James Mott amb qui\nva tenir sis fills. En 1821 es traslladen a Filadèlfia i és anomenada\npredicadora del grup quàquer local. La seua casa era una ruta\nde fugida per als esclaus coneguda com “Ferrocarril subterrani”.\nLucrecia Mott és coneguda com activista i abolicionista, defensora dels drets de la dona i de les llibertats civils, idees que utilitzava en els seus sermons religiosos, per la qual cosa era criticada i també per parlar en públic i participar en la vida pública,12fins i tot pels seus companys abolicionistes. L. Mott es va negar\na utilitzar qualsevol producte cultivat per explotacions d’esclaus\ncom la canya de sucre. En 1833 fundà, amb el seu marit, la “Pennsylvania Anti-Slavery Society” amb l’oposició dels homes. Fundà la “Philadelphia Female Anti-Slavery Society”. L’any 1840,\na Londres, va participar en el Congrés Mundial Abolicionista i\nfou rebutjada pel fet d’ésser dona, encara que la van deixar parlar. Viatjà per diferents estats esclavistes i discutia cara a cara amb\nels amos d’esclaus. Al 1850 va publicar “Discourse on Woman”,\nun llibre sobre les restriccions que patien les dones als EEUU.LLITERAPresentació del llibre sobre la documentació en\ncatalà de l’arxiu notarial d’Albelda\nEl passat dia 22 de gener, el professor Javier Giralt Latorre va fer la\npresentació, a la Sala Cultural “La\nAbadía” d’Albelda, del seu llibre La\nllengua catalana en documentació\nnotarial del segle XVI d’Albelda\nGiralt, nascut a la Llitera, és professor titular de Filologia Catalana\na la Universitat de Saragossa i el\n2007 va rebre un ajut d’investigació\nde l’Instituto de Estudios Altoaragoneses (IEA) per dur a terme una\nrecerca sobre fons documentals de\nl’Arxiu Municipal d’Albelda.\nL’interès de Giralt per l’estudi de\nla llengua catalana en terres aragoneses el dugué a investigar, concretament, l’Arxiu de Protocols notarials d’Albelda, que custodia un\nconsiderable número de volums\ncompresos entre els anys 1541 i\n1697. Els textos en català del segle\nXVI es deuen a la mà dels oficials\nque treballaven per al notari Joan\nEspallargas i comprenen un total de\n32 documents, escrits entre els anys\n1542 i 1582.\nEl llibre contribueix a la difusió de\ntextos no literaris escrits en català ial coneixement del català nord-occidental en el segle XVI, textos que\nproporcionen valuoses dades referents a la llengua parlada en aquesta part de la Llitera.\nL’obra consta de tres parts: un primer Estudi lingüístic (grafies i fonètica, morfologia i sintaxi, lèxic i\nonomàstica), una segona en la que hi\nha un Corpus documental amb la\ntranscripció dels manuscrits i, una\ntercera d’Annexos amb els índex deJavier Giralt i\nJOAN ROVIRAles formes verbals, mots, antropònims i topònims.\nVan acompanyar a l’autor d’aquest magnífic treball, l’alcaldessa\nd’Albelda, M. Ángeles Roca i el president del CELLIT, Joan Rovira.\nL’edició de la publicació ha estat a\ncàrrec de l’Ajuntament d’Albelda,\nque ha comptat amb la col·laboració de la Diputación provincial de\nHuesca i del Centre d’Estudis Lliterans.TOT ENSENYANT LES DENTSTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013// JOAN ROVIRACastís (i castissa) // Ramon Sistac\nEn el moment que es difondran estes línies ja s’haurà divulgat la notícia que Màrius Serra (Barcelona 1963), escriptor, comunicador i enigmista, ha estat escollit membre\nde la Secció Filològica de l’Institut d’Estudis Catalans. Al\nmarge de la importància intrínseca del fet (pel que fa a l’actitud de l’acadèmia de la llengua, que incorpora un personatge innovador i de gran impacte mediàtic), avui em ve\nde gust de parlar-ne en relació a una anècdota personal.\nFa uns anys, tot compartint mesa durant una taula redona, mentre esperàvem el torn de paraula va començar a\njugar amb les lletres del meu cognom, i així va escriure damunt d’un post-it: “SISTAC → CASTÍS”, anagrama manuscrit que conservo no sé on, per si d’ací uns anys val una\nPerò qui cerque referències del meu cognom en el món\nde les lletres catalanes segurament no em trobarà a mi, sinó\nmés aviat la Dolors Sistac i Sanvicén (Lleida 1922), nonagenària escriptora originària de la Franja –com mai no\ns’ha estat de proclamar–, a qui afectuosament anomeno tieta per bé que, malgrat l’amistat que ens uneix, no tenimparentiu conegut. El seu “Sistac” prové de Binèfar –on un\nmembre de la seua família té un carrer principal dedicat,\nmentre que el meu és de Peralta de la Sal (tot i que possiblement els nostres ancestres comuns, provinents de la\nGascunya, es van establir al llogaret lliterà de Quatrecorts).\nPer la seua banda, els Sanvicén són de Saidí, mentre que\nels meus Vicén (per què a mi no em van santificar?) són\nde Laluenga o A Luenga (Somontano de Barbastre).\nDolors Sistac és una escriptora fina, d’una prosa amerada de sensibilitat gens impostada, que bascula entre les\naromes florals de les solanes primaverals en acabat de\nploure i l’artifici literari, ben sòlid i de tall francès\n(proustià, en diria jo). Al seu llibre de memòries Temps de\nllucar. Segona memòria (1922-1947), trobareu magnífiques\ndescripcions, a través del prisma del seu record, de la vida\na Lleida, a Saidí i a Binèfar durant el període republicà i\nde la guerra. Ideal per a llegir amb llum natural però de\ntarda. Hi escau un bon blanc de riesling del Segre o del Somontano, i potser unes ametlles torrades. Encara que no\nsiguem parents.13CULTURAObertura del centenari de les Normes de\nl’Institut d’Estudis CatalansTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013// JOSÉ MIGUEL GRÀCIA14A la Sala Prat de la Riba de l’Institut d’Estudis Catalans va tenir lloc,\nel dia 31 de gener, l’obertura del centenari de les Normes ortogràfiques\ndel català. La Sala era plena de\nmembres de l’Institut, autoritats lingüístiques i persones interessades en\nObrí l’acte el president de l’IEC,\nSalvador Giner, donant la paraula tot\nseguit a la Sra. Mila Segarra, membre de la Secció Filològica, per dissertar sobre la “Gestació de les\nNormes ortogràfiques (1911-1913):\nde l’enfrontament al consens”. La\nSra. Segarra donà bona prova dels 30\nanys d’estudi sobre el tema, i parlà\ndel procés de confecció de les Normes, del juliol de 1911 al gener del\n1913. Digué que va ser un treball\ncol·lectiu de la ponència i no només\nde Fabra i mossèn Alcover, tot i que\nhi van col·laborar força i, a més, Fabra faria les correccions definitives\ni formularia l’extraordinària quantitat d’exemples. Amb dificultats,\nperò, el consens s’imposà.\nJosep Massot, membre de la Secció Històrico-Arqueològica dissertà\nsobre “L’oposició a les Normes ortogràfiques (1913-1934)”. Segons\ndigué no van ser tot flors i violes per\nel que fa a l’acceptació de les Normes, tot el contrari, els conflictes i les\nreticències de dins i fora de l’IEC van\nser notables. Va destacar en aquest\nsentit l’Acadèmia de la Llengua Catalana. El 1917 Fabra proposà també canvis, i mossèn Alcover va mantenir sonats enfrontaments contra\nl’IEC. Ara bé, l’acceptació pels joves\nescriptors i la societat en general fora\ngairebé total. El “cop sobre la taula”\nde Prat de la Riba va estar fonamental.\nJoan Francesc Mira, membre de la\nde l’IEC, intervingué sobre “La norma i el territori”. Acuradament explicà els conceptes i binomis, idioma\ni nacionalitat, llengua i essència nacional, llengua i resistència a la unificació. Parlà també de cultura i\nllengua que no sempre són equipa-rables. La llengua per a tenir valor ha\nd’estar codificada. La llengua dóna\ncohesió social, però el seu reconeixement no és pas un projecte pacífic. Cada llengua produeix una literatura pròpia.\nEl parlament final va està a càrrec\ndel president de la Secció Filològica,\nIsidor Marí, el qual afirmà, entre altres coses, que les llengües existeixenSala Prat\nJOSÉ MIGUEL GRÀCIAencara que no tinguin representació\nescrita, però l’escriptura és l’instrument més central i indispensable en\nqualsevol societat. Va fer una llarga\ncitació de Prat de la Riba sobre la\nunificació de la llengua. Ens avançà\nla propera sortida de la nova Gramàtica normativa. Amb desitjos d’avançar cap un Estat propi va tancar\nla seua intervenció.Darreres activitats del CELLIT\n(Centre d’Estudis Lliterans)\nEl Centre d’Estudis Lliterans que té com a un dels seus objectius el divulgar la cultura lliterana mitjançant una sèrie d’activitats adreçades a un públic variat, va desenvolupar el passat mes de novembre un cicle de conferències en relació amb les ciències de la natura.\nDues ponències es van fer a Binèfar, una sobre terratrèmols i vulcanisme, per René\nGómez López de Munain i, l’altra, sobre el paisatge vegetal de la Llitera, per José\nVicente Ferrández Palacio.\nA Tamarit es van impartir altres dues conferències sobre la circulació de les aigües\nsubterrànies per José Antonio Cuchí Oterino i la caracterització climàtica de la Llitera per Víctor Castillo Castán.\nL’assistència no va ser la que hagués estat desitjada, tot i que el públic assistent va\nseguir amb força interès les exposicions i es van entaular uns llargs torns de preguntes\nsobre els temes tractats en relació concreta al que afecten a la nostra comarca.\nPer aquest any està previst realitzar, entre d’altres activitats, un cicle centrat en la\nprehistòria i protohistòria pel que fa a les terres lliteranes.Joan RoviraTEMA DEL MESEixa llengua!*\n// JOSÉ BADA\nNo és un plaer treure avui la llengua contra el Govern, per ventura és\nun perill que te la tallin però tampoc\ni si més no un deure. Ni una impertinència, que avui és el Dia Mundial\nde la Llengua Materna i no solament\nde pa viu l’home. Ni tot és economia\nen aquesta crisi. Treure la llengua i\nparlar de les llengües minoritàries\nd’Aragó, és avui per a mi una obligació moral com a president que\nvaig ser del Consell Superior de les\nSóc conscient que la llengua que\nes parla a les comarques orientals\nd’Aragó –malgrat els qui parlen sol\n“aragonès occidental” i escolten\nsolament “en cristià”– sobreviurà. El\nque celebro, i és part de la meva satisfacció. En canvi la llengua aragonesa en sentit estricte, l’aragonès,\nem sembla ja un cadàver llegat a la\nciència, als lingüistes, i una relíquia\nper als seus devots. Ho lamento. Creguin-me si els dic que per a mi és una\npèrdua irreparable, més que l’extinció del gall fer als Pirineus. Però\nno ho puc evitar, i els que podrien no\nsaben o no volen: mentre uns discuteixen si “llebrers o conillers” i\ndeixen escapar l’última oportunitat,\nuns altres s’alegren i fomenten\naquesta algaravia des del Govern.\nPerquè m’entenguin o m’entengui\nmillor la que més ha de, permeteume que ho digui “clar i català” i sense mossegar-me la llengua:\nEixa cosa que no pot anomenarse és per a alguns castellans aragonesos com l’Eccehomo de Borja i\nl’INRI d’Aragó. I l’altra llengua,\nl’aragonès, com un ‘mañico’ de calça curta i mocador lligat al cap.\nM’avergonyeix la imatge que projectem d’Aragó al món i el posa en\nel mapa. Em fa pena. I el pitjor de tot\nés que així i ací no ens puguem entendre amb ningú: ni entre nosaltres,\nni amb els nostres veïns, ni amb\nningú del món.\nConec a més d’un que ha fet carrera política sense aprovar abans el\nque avui en diem Educació per a la\n* Publicat al Periódico de Aragón el 21 de febrerCiutadania o el seu equivalent en\nformació general bàsica; com, per\nexemple, urbanitat o maneres i\ncriança que diria l’àvia. Conec a més\nd’un que no sap que els ciutadans tenen dret a fer preguntes i els governants el deure de respondre-les.\nI si ho saben i no practiquen, molt\npitjor: deixen de ser presumptes\nignorants per ser òbviament demòcrates que no practiquen. En aquest\npaís de la “real gana” la justícia, pot\nmenys contra el poder que el poder\ncontra els diners, que ja és dir. Però\nencara que comprenguem algunes\nretallades econòmiques per sortir de\nla crisi quan els mercats manen, no\npodem admetre que ens retallin els\ndrets civils per enfonsar-nos en la misèria de l’antic règim. El dret a la\npròpia llengua és inseparable del\nque tenim tots a la lliure expressió.\nI un poble que no pot expressar-se\nen la seva pròpia llengua és un poble colonitzat a la seva pròpia terra.\nNo som súbdits ni vassalls, ja n’hi ha\nprou, ha arribat l’hora dels ciutadans.\nQuan era nen i em passava, m’advertien els grans: Eixa llengua!, i el\nnen callava. Avui no puc, i dic el que\nvull encara que ningú m’escolti. En\naixò hem guanyat.\nUna altra cosa és que ens responguin, o que li traguem els colors\na qui traiem la llengua. Gens, no\ns’immuten. A mitjans d’abril de\nl’any passat el Consell Superior de\nles Llengües Aragoneses va enviar\nuna carta al Departament corresponent reclamant l’esborrany d’un\nprojecte de llei sobre la matèria en\nla qual se suposa hauria d’aconsellar\nal Govern: “Tots els membres d’aquest Consell –s’hi deia– se senten\nparticularment responsables davant\nels ciutadans aragonesos (….) per la\nfalta de compliment de la Llei vigent\ni la tardança inexplicable en tal situació per complir el promès”, és a\ndir, l’enviament de l’esborrany al·ludit. Aquesta carta, el text de la qual\nva ser redactat i aprovat per unanimitat en el Ple del 16 d’abril, no va\nobtenir resposta. I els consellers\ndecidim el 18 de maig, uns, dimitirJosé Bada\nJOSÉ MIGUEL GRÀCIAdels càrrecs orgànics i tots romandre\nen el Consell per assumir la responsabilitat col·legialment i exercir\nles funcions assignades per la Llei en\nla mesura del possible.\nMolts pensaran que aquest tema,\naixò del català, ja put, i alguns diran\nfins i tot que aquest bé immaterial\n–si ho és per a ells– val menys que\nels béns de la Franja. I tal com estan\nles coses no té sentit tornar amb la\ntabarra. Millor aprendre anglès,\nfrancès i alemany, que això sí que pot\nreduir l’atur i preparar als joves aragonesos per trobar treball encara\nque sigui a l’estranger. Val, reconec\nque això del català és una anècdota. I una altra el de l’aragonès. Però\ncompte, el que es critica no és un fet\nqualsevol sinó el menyspreu d’una\nllei vigent, la denigració d’una institució pública i la retallada d’uns\ndrets. I el que es diu és que ningú\nestà per sobre de la llei. O sí? Però\nen aquest cas no cal dir res més: Se\nha feito de nuey! I la categoria brilla per la seva absència.TEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013DIA MUNDIAL DE LA LLENGUA MATERNA15ARAGÓ\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 201316Els XIV Premis de la Música Aragonesa\nEls XIV Premis de la Música Aragonesa que es va concedir el 18 de febrer al Teatre Principal de Saragossa\ni que promou el col·lectiu Aragó Musical havien nominat en la categoria\nde Millor Cançó en Llengua Autòctona Aragonesa: “Olivera d’Aragó”\nde l’Àngel Villalba composició en català del CD del mateix títol, “A mia\nTierra” de Jesús Viñas, “Mosica, Parola y Movimiento” i “Os Pietz en a\nTierra” del grup Prau. Finalment esta\núltima composició en aragonès ha segut la guanyadora de la present edició. Estos premis van iniciar-se el 1999\ni fins el 2005 no hi va haver els guardons destinats a la Millor Cançó a les\nLlengües Minoritàries d’Aragó. El segon any, en la convocatòria VIII l’any\n2006, la composició en català “Cultura\npopular” del seu treball No mos fareu\ncallar (2006) de Los Draps va guanyar\naquesta modalitat musical. Fins ara és\nla primera vegada que es donava el\npremi per a un text escrit en la nostra llengua. En el lliurament del guardó el representant del desaparegut\ngrup va parlar en la nostra llengua per\ndonar les gràcies als promotors d’esta concessió. Dos anys més tard una\naltra composició dels pena-rogins\nLos Draps intentava aconseguir els\npremis, ara nominats amb un tema en\naragonès “Isto ye” del seu últim treball Un crit al vent (2008) però no van\nguanyar. El 2009, van ser reconegudes\ndos cançons interpretades en català\nque tampoc van ser premiades: “Estic kaskat” dels veterans Azero de la\nCodonyera tema inclòs en Manos\narriba(2009) i “Ixos dijous” de Txirigol que acabava d’enregistrar el seu\nprimer i únic treball musical Flors\nEnguany el Govern d’Aragó que\nrecolzava els premis els últims anys ha\ndeixat la promoció dels guardons i han\nestat a prop de no convocar-se. Gràcies a la implicació de l’Ajuntament\nde Saragossa i altres empreses promotores s’ha pogut tirar endavant esta\nXIV edició que esperem que continuï\nper la necessitat de revitalitzar la\nmúsica aragonesa en un moment especialment complicat per les retallades en cultura en temps de crisi econòmica.Àngel Villalba\nCARLES SANCHOOlivera d’Aragó\nDels bancals del Matarranya\ns’escampen per l’Aragó\nd’Aiguaviva hasta Faió\ni en la parla d’estes terres\naixí us la canto jo.\nt’han tallat rames i soques\nDe les raïls que ells trepitgen\nixen pollissos a mils\nrectes com a cent vares\nplatejades pel matí\nolivera del matí.\nOlivera de la sortbraços i cos de gegant\nfulles d’un cel entoldat\nolivera de la sort.\nDavall les teues faldetes\nsobre un tapís de guareit\nse prepara l’escudella\nlo teu amic jornaler\nmentrestant improvisa versos\naquell braçalet mig sec\nolivera de la set.\nL’Aragó ja té oliveres\nnoves per a cada matí\noliveres de l’avui\nsem tots los que estem ací.\nOlivera, sem tu i jo.\nOlivera d’Aragó.Una gala entranyable i “bilingüe”\nLa canya inicial que van ficar els soul-funkers Faith Keepers, la impressionant aparició de Loquillo i Gabriel Sopeña interpretant un poema de Jaime Gil de Biedma, i l’al·lucinant final de festa del “vell i magnífic” rocker saragossà Gavy Sander’s van ser, per a\nmi, els moments més màgics de la nit.\nDe la música en “llengua autòctona aragonesa” poca cosa a dir. Tot es va conjurar per\na que el nom de “català” no sortís en tota la vetllada. La periodista del programa televisiu “Bien dicho”, María de Miguel va lliurar el premi en absència dels membres Biella\nNuey,(llàstima), va saludar amb un inequívoc “Bona nuey, mesaches!”. I els companys\nde Prau, guanyadors amb la bella cançó “Os pietzs en a tierra” van fer en el seu discurs\nuna defensa de “as luengas d’Aragón”, una expressió que avui dia queda una mica curta davant els plans de genocidi lingüístic del govern aragonès, que han començat per difuminar els noms de les llengües autòctones o fent-los desaparèixer, com és el cas del\ncatalà.Màrio SasotA l’entrada de Beseit, a l’Arraval de\nPont, a tocar del riu Matarranya, es\ntroba una antiga fàbrica de paper\nara convertida en sala d’exposicions.\nDes d’este indret la vista del magnífic pont d’accés a la vila és extraordinària. Ens rep molt amablement a la\nporta de l’antiga fàbrica l’encarregada de la galeria: l’Ersi Samarà que parla la llengua del territori. De nacionalitat grega, va estudiar pintura al seu\npaís. Més tard es traslladà a Barcelona per investigar altres disciplines\nartístiques: vidrieres a la Massana i esmalt a la Llotja. També estudià antropologia social a la Universitat de\nBarcelona. A la dècada dels 90 es dedicà intensament a la fotografia. Cansada de la vida estressant de la ciutat\nbuscà un lloc per a viure amb un ritme més tranquil. Primerament busca\nestablir-se a les comarques gironines.\nUn amic d’una amiga compra una casa\na Beseit i l’Ersi, en una visita a la vila,\ndescobreix la població i s’hi queda a\nviure definitivament des del 2005. A\npartir del 2009 és l’encarregada de\nl’Antiga Fàbrica Noguera, la salad’exposicions i el taller que inaugurà\nel 2001 Gema Noguera. L’ajuntament de la vila i el Govern d’Aragó\nfan possible este extraordinari enclavament artístic i, amb vocació l’activisme cultural, a l’Alt Matarranya.\nEn un principi Ersi treballarà alternant la traducció i la seua vessant\nartística a través de l’art digital. Estes\nactivitats la duran a estar moltes hores davant de l’ordinador. Fins que\ntrencarà dràsticament amb l’esclavatge de la pantalla i la portarà cap a\nuna creativitat artística d’experimentació i recerca amb diferents materials: aquarel·la, tintes acríliques i\ntraços cal·ligràfics. La literatura serà\nuna altra de les seues passions: traduccions, relats breus i tallers d’escriptura creativa.\nErsi pertany al col·lectiu artístic matarranyenc Arraïls creat recentment\ni format per un total de 15 artistes de\ndiferents disciplines. El nom del grup\ninsinua la intenció dels seus membres\nde fixar-se en el territori –arraïlar-se–\n. Sobretot quan la major part del\ncol·lectiu són d’altres territoris. Pre-Ersi Samarà\nCARLES SANCHOcisament esta agrupació va formar-se\na partir d’una exposició col·lectiva que\nva promocionar el Consell Comarcal\nl’any passat en els tres espais expositius del Matarranya: la Fàbrica de Beseit, el Castell de Vall-de-roures i el\nJoan Cabré de Calaceit. Este any Arraïls, valorant aquella primera experiència col·lectiva, ha fet una altra mostra interdisciplinària de la seua producció artística a l’Antiga Fàbrica\nSi voleu visitar Beseit trobareu\nl’Ersi que us mostrarà l’espai artístic\nque és obert tots els caps de setmana\nfins l’octubre. A la primavera reobren\namb una nova exposició.U12Londres i Nova York// Esteve BetriàL’anterior crònica tenia, evidentment per a mi, com a referència directa –encara que molt remota– el record adolescent\n–gairebé infantil– de la lectura apressada d’un llibre de Xavier\nFàbregas, Catalans terres enllà (1967), que descriu com intrèpids aventurers catalans van recórrer en el segle XIX remots\npaïsos no gaire freqüentats pels viatgers hispans de l’època.\nDoncs bé, d’alguna manera d’aquesta lectura em ve la curiositat que encara ara em desperten les atzaroses vides dels barcelonins Domènec Badia i Sinibald del Mas, una curiositat emmarcada dins d’un univers imaginatiu adolescent i literari poblat fins llavors per aventurers britànics, francesos i altres europeus del nord enllà, que diria Salvador Espriu. Tanmateix ara\nel que em ve són els finals –tòpicament cinematogràfics sens\ndubte, si més per a mi– de dos polítics nostrats: Ramon Cabrera\ni Grinyó, nascut a Tortosa el 1806 i mort –després de més de\nvint anys de residència en Anglaterra– el 1877 a Wentworth, a\nprop de Londres; i Joaquim Maurín i Julià, nascut a Bonansa el\n1896 i mort a Nova York el 1973.\nAixí mateix, la llarga residència anglesa de Ramon Cabrera\nm’evoca el boirós i inquietador Londres victorià, una època\nque m’ha arribat fonamentalment a partir de les adaptacions\ncinematogràfiques de les històries de Sherlock Holmes d’Arthur Donan Doyle, de les de Dràcula de Bram Stoker o les basades en la figura de Jack l’Esbudellador ambientades en la capital vuitcentista de l’Imperi Britànic. I a partir del final anglèsdel capitost carlí Cabrera també m’arriba com un enfilall les\nfigures dels polítics liberals catalans Josep Melcior Prat i Solà\n(1779-1855) –traductor al català del Nou Testament–, Joaquim\nVillanueva (1757-1837), Vicent Salvà (1786-1849) –editor i discret precursor de la Renaixença– i, sobretot, Antoni Puigblanch, nascut a Mataró el 1775 i mort a Londres el 1840 i destacat precursor de la Renaixença, tots els quals hagueren d’exiliar-se a Gran Bretanya en acabar traumàticament el trienni\nLa gran capital transatlàntica anglosaxona, Nova York, és\nl’escenari dels vint-i-cinc darrers anys del polític ribagorçà Joaquim Maurín perquè des de 1947, després de passar deu anys\nen les presons franquistes, resideix en aquesta ciutat extremadament cosmopolita, sens dubte ben allunyada del seu poble\npirinenc, una ciutat que m’evoca una feliç societat retratada en\nles, aparentment, ensucrades comèdies protagonitzades en les\ndècades de 1950 i 1960 pels pulcres actors nord-americans\nRock Hudson i Doris Day o, ja en la dècada de 1940, per la parella formada pels mestres de la comèdia Spencer Tracy i Katharine Hepburn.\nPotser encara sóc lo xiquet que somiava en sales fosques o\namb les novel·les de Jules Verne i Emilio Salgari aventures en\nel misteriós Orient o s’enamorava, amb ingenuïtat infantil, de\ndues grans ciutats anglosaxones netes, cultes, desvetllades i felices de nord enllà.GALERIA DE PERSONATGES// CARLES SANCHOTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Ersi Samarà, encarregada de l’Antiga Fàbrica Noguera a Beseit17PAÏSOS CATALANS\nTEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / març 2013Els alcaldes de les quatre capitals catalanes\ndefensen la cultura com a motor econòmic\nEls alcaldes de les quatre capitals\ncatalanes es van reunir per parlar de\ncultura a finals d’aquest mes. El Teatre Romea de Barcelona va acollir la\ntaula rodona ’Ajuntaments i cultura’,\nque va comptar amb la presència de\nXavier Trias, alcalde de Barcelona;\nCarles Puigdemont, alcalde de Girona; Àngel Ros, alcalde de Lleida, i\nJosep Fèlix Ballesteros, alcalde de Tarragona. Tots els alcaldes de les capitals catalanes van defensar la cultura com a motor econòmic de les seues ciutats i del país. “Si som més\natractius, vincularem cultura amb\nregeneració de riquesa, que no vol dir\nmercantilització”, va destacar l’alcalde de Girona.\nTrias va començar la taula rodona\nparlant sobre la direcció dels equipaments culturals: “Hem de decidir\nqui mana als llocs. Qui ha de manar\nal TNC? La Generalitat. Al Lliure, qui\nha de manar? L’Ajuntament de Barcelona. Cadascú s’ha responsabilitzar\nde les seues coses. Si l’Estat no aporta els diners que ha d’aportar no té\nsentit que estigui en alguns patronats.Com pot ser que l’Estat\nestigui en un patronat i\nretiri els diners? Si l’Estat retira els diners,\ndoncs el traiem del Patronat, no el necessitem\nTrias va lamentar que\ns’han pres decisions que\nafecten greument la cultura com l’augment de\nl’IVA que és “un desastre”. “Tenim greus problemes de manca d’ajuts\nd’administracions i equipaments necessaris”, ha\napuntat, al temps que ha assenyalat\nque la Generalitat redueix despeses\nen molts centres i l’Estat també d’una forma greu”. “Això ens crea una\npressió molt difícil a l’Ajuntament de\nBarcelona”, va afegir.\nRos va defensar, per la seua banda,\nuna triple dimensió de la cultura: la\nindividual, la social/identitària i la industria. L’alcalde de Lleida ha ressaltat que el primer paper dels ajuntaments envers la cultura és l’educa-Els alcaldes al\nLA PAERIAció. “Juguem un paper de creadors de\nconsumidors culturals i de possibles\nvocacions”, va afegir. “A les ciutats intermèdies del nostre país hem tingut\nun rol de protagonisme en el desenvolupament cultural del país”.\nPer la seua part, Puigdemont va\nafirmar que s’ha de procurar que el\nconsum cultural done valor als creadors locals i va dir que no s’ha de caure en el provincianisme d’aquí, però\ntampoc amb el de fora.NO SOM D’EIXE MÓNCisco Beltran, l’alcalde // Francesc Ricart\nL’article obituari de Màrio Sasot sobre Cisco Beltran a Temps\nde Franja em va parèixer del tot pertinent i necessari. Un text\nque també va eixir a La Vanguardia del dia 30 de gener. Per tant,\nja s’ha dit molta cosa del nostre popular Camarasa de Fraga i,\ntanmateix, jo voldria tornar a fer aquí una remarca de les coses\nque recollia el bon treball de Sasot.\nBeltran va ser l’alcalde de la democràcia. Tothom sabia que\nnomés aquell lluitador antifranquista podia ser el primer alcalde\nde Fraga, un home respectat per tothom per la seua trajectòria\nantifranquista i la seua integritat. Beltran, cristià, com es presentava arreu, i socialista; per aquest ordre cronològic va participar en la incorporació de la llengua catalana a l’escola des de\nla Declaració de Mequinensa i va combatre i viure amb dolor la\nsegregació de les parròquies que li comportava deixar de ser\nallò que havia estat tota la vida, un seglar de la diòcesi de Lleida.\nPerò sobretot, Beltran va protagonitzar un episodi insòlit: va\ndimitir el càrrec d’alcalde, abatut per la notícia de la irrupció\nviolenta d’una colla organitzada d’energúmens en un campament habilitat per als temporers. Un acte vandàlic que caldrà\nestudiar per entendre’n tot el significat, perquè hi havia prou\nindicis de ser una acció instigada més o menys directament per18l’ambient enrarit pels qui no suportaven les polítiques “claudicants” per l’alcalde Beltran a favor dels immigrants que des de\nfeia molts estius treballaven en la collita de la fruita. Un servidor escrivia en el penúltim número de Batecs (1993): “La dimissió descobria una personalitat singular més enllà del límits\nde Fraga i la comarca. Tothom va reconèixer en el Cisco Beltran una sensibilitat extraordinària, políticament i humanament\nparlant (...). Tothom va valorar l’actitud i la valentia d’aquest\nfragatí que honorava el bon nom de la ciutadania, estrafeta per\nuns esdeveniments lamentables: Beltran redimia el seu poble”.\nBeltran, ja exalcalde, encara va haver de viure un altre episodi\nde vergonya, el de la segregació de les parròquies catalanes del\nbisbat de Lleida i també s’hi va rebel·lar participant en l’organització parroquial a favor de la continuïtat mil·lenària, una resposta que no va reeixir i ell sempre se’n va doldre. Com també\nem consta que va viure els últims anys molt dolgut pel tracte colonial de l’Aragó que rebia Fraga, el Baix Cinca; un tracte colonial concretat en la llengua, però també en el conjunt de les relacions sempre molt descompensades que rebia de l’Administració. Ell reconeixia -en moltes converses- que el camins seguits\nper la llengua i el bisbat eren d’un fracàs estrepitós.OPINIÓ// RAMON MUR\nLa sorprenent renúncia de Benet\nXVI al pontificat hauria de tenir com\na conseqüència una renovació eclesial que és poc probable que es produeixi. No sembla que l’Església\nCatòlica estigui disposada a emprendre les reformes que necessita\nen el moment present. El papa, en tot\ncas, ha apel·lat a la renovació en els\nseus últims discursos. Els termes en\nquè ho ha fet són poc explícits, embolicats en un llenguatge doctrinal i\nsuposadament espiritual, com sempre passa en els discursos dels prelats catòlics. Segons el papa, l’Església\n“crida a tots els seus membres a renovar i a renegar de l’orgull i l’egoisme i viure en l’amor”.\nSi l’Església desitgés afrontar una\nrenovació autèntica de les seves estructures, hauria de triar mandataris\nmés joves, com a primer pas. Només\naixí es podria aconseguir que el nou\npapa tingués el “vigor” que Ratzinger assegura haver perdut per governar la “barca de Pere”. Però un\npapable “jove” com el cardenal\nGianfranco Ravasi té 70 anys. Electors i elegibles menors de 60, amb\ndret a entrar en el conclave, a penes\nhi ha algun com el filipí Luis Tagle,\nque té 55. Un papa que no sigui sexagenari o septuagenari caldria buscar fora del col·legi cardenalici. Una\ncosa que no s’hauria de descartar\namb la mirada posada en la tradició\nde l’Església i fins i tot en la seva pròpia legislació vigent. El romà pontífex és elegit pels cardenals però\naquests, si així ho desitgessin, podrien\nescollir un simple bisbe, a un sacerdot i fins i tot a un laic.\nQue el nou papa sorgeixi de l’exterior del conclave sembla impossible. No obstant això, tampoc seria\nmés sorprenent que la renúncia al\npontificat anunciada per Benet XVI\nel passat 11 de febrer. Tot i estar prevista en el dret canònic, ningú esperava que algun papa fos capaç d’atrevir a exercir tal atribució. I amb la\nde poder elegir un papa sense Capello cardenalici passa el mateix. Podria passar però, en aquest cas, no cal\nesperar que passi. Dues sorprenents\naudàcies en tan curt espai de temps,\nserien massa tempesta per l’Església.No obstant això, el 1958 es va arribar a pensar que el conclave havia\ntriat a un Papa que no pertanyia a\nl’assemblea de cardenals. Des que va\nsaltar al cel del Vaticà la fumata blanca fins que va aparèixer al balcó el\nnou papa va transcórrer almenys una\nhora. “És que han triat a Montini i\nhan anat a buscar a Milà”, deien els\nperiodistes radiofònics. Però, simplement, passar que cap de les blanquíssimes túniques papals preparades era de la talla de Joan XXIII, baixet i rabassut. Els modistes van haver de treballar contra rellotge. És\ncert, però, que llavors es va arribar\na pensar que el conclave s’havia\ndecantat per un Papa que no era cardenal.\nL’Església està governada per\nconsells d’ancians. La mitjana d’edat\ndels cardenals és molt alta, encara\nque també la dels bisbes. Els sacerdots catòlics poden ser ordenats als\n24 anys, però pocs d’ells són consagrats com prelats abans de complir\nels 40. Per enviar a l’Església s’exigeix més edat que en qualsevol institució o entitat civil. Un bisbe de\nquaranta és un jovenet. Joan Pau II\nva nomenar com mitrat de Jaca al sacerdot navarrès, encara que nascut a\nTauste, José María Conget Arizaleta, als 63 anys. “Estic molt agraït al\nsant pare, però també molt sorprès\nque s’hagi fixat en un capellà de la\nmeva edat”, va declarar el nou prelat de la diòcesi de Jaca. I és que a\nl’Església governa la gent gran.\nLa veritable renovació de l’Església no només depèn de l’edat\ndel papa. Els catòlics necessiten un\naltre Concili. Una assemblea universal que faci més horitzontal i\nparticipatiu el seu govern, que sigui\nmenys monàrquic i despòtic del que\navui és. Que retorni als debats del\nConcili Vaticà II, interromputs de\nmanera deliberada en els pontificats\nde Joan Pau II i Benet XVI. Els catòlics han de debatre sobre el paper,\nencara relegat a segon pla, de la dona\na l’església, sobre el sacerdoci de les\ndones i el celibat sacerdotal, sobre\nl’opulència i riquesa de l’Església, sobre els casos de corrupció i pederàstia, que han esquitxat capellans iBenet XVIbisbes en diferents parts del món.\nL’Església està dominada avui\npels moviments neoconservadors\ncom l’Opus Dei, Comunitat i Alliberament, Legionaris de Crist, els Kikos i altres. Aquestes organitzacions\nfrenen tot moviment d’avanç i renovació. Per aconseguir aquesta renovació integral no n’hi ha prou que\nel nou papa sigui més jove que els\nseus predecessors. Cal que retorni a\nl’Església l’esperit aperturista del\nConcili Vaticà II de fa ja 50 anys. És\nigual que aquesta recapitulació renovadora la impulsi un papa jove o\nun papa ancià.\nLa majoria dels cardenals electors\ndel nou papa en el pròxim conclave\nvan ser designats per al lloc que ocupen per Benet XVI. Tots són, per\ntant, si més no tan conservadors\ncom ell. Els bisbes i els sacerdots de\nl’hora present són tots també ultra\nconservadors. El rector del poble més\napartat és de mentalitat deu vegades\nmés retrògrada que la d’un capellà\nde fa 40 anys. A tots ells els ha sorprès de manera molt negativa la renúncia del papa. Els capellans d’avui\nno volen audàcies d’aquest estil,\nprefereixen una seguretat en què\nacollir la seva alarmant immaduresa.\nNo obstant això, el papa ha fet un\npas d’audàcia que hauria de provocar un terratrèmol d’autèntica renovació en l’Església. No sembla\nmassa probable. Però podria passar.TEMPS DE FRANJA digital / n. 8 / matç 2013Una renovació poc probable19Comarca del Matarranya, un territori, un compromĂs,\namb la cultura i el patrimoniAll pages:2345678910111213141516171819InfoSaveLikeShareDownloadMoreTemps de Franja digital 8 Published on Mar 18, 2013 Revista aragonesa en català, editada per Iniciativa Cultural de la Franjatemps_de_franjaFollowRead moreRead moreSimilar toPopular nowJust for youGo explore


AVANCEN A BON RITME LES OBRES DE REHABILITACIÓ DE SERVEIS SOCIALS I JOVENTUT – Pirineus TV\nAVANCEN A BON RITME LES OBRES DE REHABILITACIÓ DE SERVEIS SOCIALS I JOVENTUT\nAvancen a bon ritme les obres de rehabilitació de Serveis Socials i del Local de Joventut del Consell Comarcal cerdà. Els treballs, que van començar fa un mes, han de permetre reformar dos dels equipaments més utilitzats de l’Àrea de Serveis i Atenció a les Persones. Amb aquesta actuació, l'ens cerdà vol redistribuir l'espai per tal de donar un millor servei als usuaris i facilitar la feina al personal.\nEn el cas del local de Joventut, aquest està situat a la caseta del costat de l’edifici del Consell Comarcal, a la plaça del Rec de Puigcerdà. A banda del nou altell, s'ha creat un despatx i una sala on provisionalment s'hi ubicarà el Banc dels Aliments, a més de l'espai que ja ocupaven les tècniques de Joventut. A més, el Centre Obert per a infant seguirà en aquest emplaçament.\nPel que fa a Serveis Socials, es preveu aconseguir un espai més ampli on es pugui atendre els usuaris amb intimitat però també treballar en equip. Per això les parets seran mòbils.\nRecordem que mentre duren les obres, el personal s’ha distribuït en cinc espais diferents: a l’antic edifici dels mestres de la plaça del Call, al centre cívic del carrer Raval de les Monges, les treballadores de l’Oficina Jove són al local de Joventut de Puigcerdà i el Banc d’Aliments s’ha traslladat a l’antiga acadèmia del Parc Schierbeck. El centre neuràlgic de l’Àrea de Serveis i Atenció a les Persones s’ubicarà al nou centre cívic i cultural de cal Fanxico de Bolvir. Degut a la situació sanitària, les treballadores fan rotacions de feina presencial i telemàtica i això ha facilitat trobar un lloc temporal on reubicar-les.\nEl cost de l’actuació es de 245.000 euros, dels quals el Consell Comarcal ha obtingut una subvenció del PUOSC de 167.000 euros.\nEl termini d'execució de les obres acaba a la tardor, tot i que des de l'ens cerdà han avançat que els treballs podrien finalitzar abans.\nParlen al vídeo: CRISTINA ROTELLÀ, VICEPRESIDENTA 2a CONSELL COMARCAL CERDANYA


'Pokémon Go' i la revolució de la indústria del videojoc - Empordà\n'Pokémon Go' i la revolució de la indústria del videojoc\nEl nou de Nintendo es converteix en l'app més descarregada de la història encara que no es lliura de les crítiques\nAGÈNCIES 15.07.2016 | 13:25\nL´aplicació té milers de descàrregues diàries. LLUÍS RIBERA\nEn tan sols una setmana d'existència, Pokémon Go, ja s'ha convertit en l'aplicació més utilitzada i descarregada de la història i ha disparat el valor de la marca en els mercats borsaris.\nLa nova aplicació de Nintendo ha acaparat titulars i portades durant la seva primera setmana al mercat. Malgrat que el joc s'ha llançat de forma oficial en només 3 països (EUA, Austràlia i Nova Zelanda) a baixar s'ha fet arreu del món mitjançant servidors privats.\nDes dels seus mòbils i mitjançant la geolocalització, els jugadors poden atrapar, intercanviar i combatre en el món real, explorant racons de les seves ciutats com estacions, places o monuments, a més de témer la possibilitat de compartir les seves experiències en xarxes socials. Així doncs, les claus del seu èxit es basen en el fet que és un videojoc per jugar a l'aire lliure, interactua amb la realitat física del jugador i val per IOS i Android, entre moltes altres qualitats.\nLa realitat augmentada, un fenomen que ha fet impacte\nEl fenomen de la realitat augmentada no és nou i ja va quedar patent amb la inversió milionària de Facebook a principis del 2016 en les ulleres Oculus, l'objectiu és enderrocar barreres econòmiques, escurçar distàncies i temps així com beneficiar la salut, com va apuntar durant la presentació del dispositiu seu fundador, Mark Zuckerberg.\nEl joc aixeca passions... i crítiques\nDavant l'èxit de Pokémon Go, l'OCU ha llançat un comunicat en el que aconsella no descarregar l'aplicació fins que no estigui disponible oficialment a través de Nintendo, ja que pot generar problemes o virus.\nA més, demana als pares que vigilin els menors quan surtin a jugar amb ell al carrer perquè utilitza la geolocalització per poder jugar i podria comportar alguns riscos. Un altre factor a tenir en compte són les factures del mòbil, perquè "l'aplicació consumeix les dades i la bateria a gran velocitat el que pot portar a sorpreses".\nAltres crítiques al nou de Nintendo procedeixen del museu de l'antic camp d'extermini nazi d'Auschwitz-Birkenau (sud de Polònia), que molest perquè alguns visitants van jugar amb l'app en el seu recinte ha prohibit que s'utilitzi a l'interior de la instal·lació per respecte a les víctimes del nazisme.\nAmb només una setmana de vida, l'aplicació també ha generat tota mena de sensacions i situacions insospitades, com el jove que va descobrir un cadàver per jugar amb el videojoc.


Apologia de la curiositat: Ahir vam tornar a recórrer amb ulls fascinats el camí de ronda del Golfet\nPortbou fins a Lloret de Mar. Continuen sent el millor bulevard secret de la costa, cada dia més.\nL’ajuntament de Blanes acaba d'anunciar que farà les obres necessàries per reobrir abans de l’estiu el tram de 250 metres de Cala Bona en direcció a Lloret, barrat pel mal estat del terreny. Han calgut onze anys per reparar-lo. Continua tancat des de fa igualment una dècada el tram nord del mateix camí que voreja Cala Bona.\nL’ajuntament de Palafrugell també ha dit aquests dies que expropiarà dos mil metres quadrats de la finca de Cap Roig, d’acord amb el propietari (Caixabank), per retornar al públic el segment del camí de ronda entre la Cala d’es Vedell i Cap Roig. De moment l'obra no té data de començament ni finalització.\nLa franja marítimo-terrestre que ocupen aquests senders litorals és sempre legalment pública. Recau sota la jurisdicció del ministeri del Medi Ambient, el qual requereix que els trams privatitzats retornin a la propietat comunal abans d’invertir en la seva rehabilitació.\nLes dues notícies recents de recuperació de trossos de camins de ronda representen en realitat mínims pedaços, gotes d’aigua en l’oceà dels entrebancs que clamen al cel tot al llarg del litoral. Més que grans notícies, són el recordatori de les barreres subsistents.\nEl camí de ronda del Pinell a Llafranc, sota el far de Sant Sebastià de la Guarda, continua desviat cap a l’interior, barrat al penya-segat per un propietari particular. El camí de ronda de Cala Sorellera, entre Tamariu i Aigua-Xelida, porta anys a l’espera de l’expropiació d’una petita porció de la finca privada limítrof, de la mateixa manera que el de Cap Sa Sal a Sa Riera --al fabulós mar de Begur-- o el de Port Salvi a Cala Vigatà que ha d’enllaçar en condicions practicables per als caminants el litoral de Sant Feliu de Guíxols amb Tossa de Mar.\nAlguns vells conjurats i molts amants anònims els recorrem amb insistència fins allà on ens deixen. Ho fem amb amb el clar sentiment del privilegi que representa formar part per unes hores del paisatge predilecte, del mar, del camí. Aquest sentiment no és només una pulsió física, es tracta d'una inclinació de l’ànima.


I si ens proposen, ara, un referèndum? | Fils de Sofia\nI si ens proposen, ara, un referèndum?\nAl meu entendre, el plebiscit ja ha estat superat. Vam intentar de totes les maneres fer un referèndum i no va ser possible. Com a substitut del referèndum, i per saber si tirem endavant el procés d’independència o no, hem fet unes eleccions on s’han confrontat els partits del Sí i els partits del No. I ha guanyat el Sí.\nSegueix dolent-nos que hagi hagut de ser així, que no hagi pogut ser en forma de referèndum binari. Ens dol, tant perquè els unionistes s’entesten a vestir d’ambigüitat el resultat, com perquè, tot i haver servit per sortir del pas, no és la manera més correcta de fer les coses.\nPerò, i si des del proper govern de l’Estat, ens proposen un referèndum?\nJo crec que no podrem rebutjar-lo. Ens valdria perdre tota la raó que la democràcia ens ha donat fins ara. No podem dir ara que ja hem acabat de consultar la gent i que un referèndum no ens interessa. Ans al contrari, un referèndum ens interessa perquè seria legítim. Si estem convençuts que som majoria, sortirà el Sí i seguirem més ràpid i amb més força (i si surt el No, l’acceptarem estoicament).\nAra bé, no ens hem de deixar posar cap condició, i hem de subratllar la hipocresia de proposar el referèndum quan ja és massa tard, i que serà resultat no d’un convenciment democràtic, sinó d’un recurs desesperat per intentar fer que guanyi el No on no ha guanyat abans.\nI quan dic que no podem deixar que el referèndum vingui amb condicions, és perquè el procés d’independència corre per ell sol gràcies a un mandat democràtic, que només podria ser revocat per un No en un referèndum binari i explícitament vinculant. Si és cert que els agafa un rampell d’idealisme democràtic (ja va sent hora), han de posar les urnes fer per l’ideal de la democràcia i el bé comú, i no per posar com a condició aturar el procés d’independència o modificar-lo a petició. En altres paraules, ho han de fer sols.\nJo advoco per tant per no posar traves, ni tancar-nos ja des d’ara declarant que serà massa tard per proposar un referèndum. Però que tinguin clar que juguen amb desavantatge i a contra-rellotge.\nTenen 18 mesos.\nPD: No patiu, no passarà.\nAquesta entrada s'ha publicat en Política i etiquetada amb Catalunya, Eleccions, Independència, Opinió, Referèndum. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n← La gran patacada de Pablo Iglesias. La dignitat i raó que d’ell admirava s’han estimbat.\nUn llibre publicat a Londres el 1714: “The Deplorable History of the Catalans” →


[cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica - cfinformatica-grup - FreeLists\n[cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica\nFrom: Jesus Picornell Alsina <jesus.picornell@xxxxxxxxx>\nDate: Mon, 7 Apr 2014 09:16:46 +0200\nJo també hi voldria fer una ullada si fos possible.\nEl dia 7 abril de 2014 8.08, Pau Avellan <pauavellan@xxxxxxxxx> ha escrit:\n> A mi tambe m'agradaria,es possible?\n> El dia 06/04/2014 11:25, "Mercedes Zorrilla" <mercedeszorrilla@xxxxxxxxx>\n>> Els del Bosc de la Coma també hi anem aquesta setmana. Li podria fer una\n>> ullada en aquest dossier, jo també?\n>> El dia 20 març de 2014 17.04, DE ANDRÉS, ISABEL <\n>> mandre58@xxxxxxxxxxxxxxxx> ha escrit:\n>>> El nostre dossier li ha fet la Fàtima Gómez i està pensat per\n>>> relacionar-lo directament amb el mòdul de hardware de GM.\n>>> Heu de comptar que els alumnes trigaran al voltant d'una hora si el fan\n>>> bé. Si teniu visita guiada després d'acabar-la us deixaran voltar per allí\n>>> lliurament. Els alumnes hauran de recórrer un altre cop l'exposició per\n>>> poder respondre. Algunes respostes també es poden trobar a la web del museu.\n>>> Pesa molt per pujar-lo al correu. T'he compartit l'arxiu al Dropbox.\n>>> Espero que us sigui d'utilitat!\n>>> El dia 19 març de 2014 8.29, Julio Amorós <\n>>> jamoros@xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx> ha escrit:\n>>> Hola Isabel,\n>>>> potser no em vaig explicar bé.\n>>>> Volia dir que si el document el podeu compartir.\n>>>> Ho dic perquè com be deia la Mònica, aquest dimecres porten els alumnes\n>>>> del nostre institut a aquest museu  i qualsevol informació que pugui fer la\n>>>> visita més interessant serà benvinguda.\n>>>> Moltes gràcies.\n>>>> El dia 18 març de 2014 9.27, DE ANDRÉS, ISABEL <\n>>>> mandre58@xxxxxxxxxxxxxxxx> ha escrit:\n>>>>> Nosaltres anem cada any a veure l'Enigma de l'Ordinador. La visita sí\n>>>>> val la pena, la "visita guiada", no . No està pensada per a informàtics.\n>>>>> Per treure el suc a l'exposició s'ha de guiar d'altra forma. Nosaltres van\n>>>>> fer un dossier propi.\n>>>>> El dia 17 març de 2014 16.42, Mònica Ramírez <\n>>>>> mramirez@xxxxxxxxxxxxxxxxxxxx> ha escrit:\n>>>>>> Aquest dimecres al meu centre es va al Museu de la Ciència i de la\n>>>>>> Tècnica de Catalunya de Terrassa, on els hi faran la visita guiada\n>>>>>> "L'enigma de l'ordinador".\n>>>>>> No hi hem anat mai o sigui que no sé si val la pena o no.\n>>>>>> El dia 17 març de 2014 15.49, ALEJANDRO CASTAN SALINAS <\n>>>>>> acastan@xxxxxxxx> ha escrit:\n>>>>>> > A la UB a Plaça Universitat tenen els divendres d'IA i robòtica.\n>>>>>>> > També es pot anar amb grups de FP\n>>>>>>> L'activitat està finalitzant, però sempre es pot contactar amb ells\n>>>>>>> per demanar un taller\n>>>>>> Mònica Ramírez Arceda\n>>>>>> Professora del Departament d'Informàtica\n>>>>>> Tutoria d'ajuda tècnica al professorat i administració de la\n>>>>>> plataforma Moodle\n>>>>>> "You do not really understand something unless you can explain it to\n>>>>>> your grandmother"\n>>>>>> Albert Einstein\n>>>>> Isabel De Andrés Moreno\n>>>>> Dpt. d'Informàtica - Coordinadora dels CCFF de grau superior\n>>>>> Institut Sabadell - Sabadell\n>>>> Un professor català  té la mensualitat número 13 de 17 autonomies. "La\n>>>> culpa és de Madrid" Artur Mas dixit.\n>>>> Un president català té la mensualitat número 1 de 17 autonomies. Un 50\n>>>> % més que la segona. "La culpa és de l'IPC" dita popular, convergent,\n>>>> socialista ...\n>>> Isabel De Andrés Moreno\n>>> Dpt. d'Informàtica - Coordinadora dels CCFF de grau superior\n>>> Institut Sabadell - Sabadell\n[cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica\nFrom: Mercedes Zorrilla\n[cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica\n» [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica - Jesus Picornell Alsina\n» [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Re: [cfinformatica-grup] Excursions amb temàtica informàtica- ESTER MARSAL ROCA