PROTI VÁLCE A GLOBÁLNÍMU KAPITALISMU solidární cena 20 Kč ČERVEN 2011 SPANELSKO: ARABSKÉ JARO DORAZILO DO EVROPY M I. Z -M. Ř. K. - PDF\nPROTI VÁLCE A GLOBÁLNÍMU KAPITALISMU solidární cena 20 Kč ČERVEN 2011 SPANELSKO: ARABSKÉ JARO DORAZILO DO EVROPY M I. Z -M. Ř. K.\nDownload "PROTI VÁLCE A GLOBÁLNÍMU KAPITALISMU www.socsol.cz solidární cena 20 Kč ČERVEN 2011 SPANELSKO: ARABSKÉ JARO DORAZILO DO EVROPY M I. Z -M. Ř. K."\n1 PROTI VÁLCE A GLOBÁLNÍMU KAPITALISMU solidární cena 20 Kč ČERVEN 2011 : O K S L SPANE O R A J É K S B A AR Y P O R V E O D O DORAZIL M I. Z -M. Ř. K.\n2 D P A REPORT: Dne se na Palachově náměstí v Praze konala v pořadí již druhá demonstrace iniciativy ProAlt proti vládním reformám. Účast byla větší než na demonstraci předešlé, sešlo se kolem dvou tisícovek lidí. Akci předcházela usilovná kampaň, rozdalo se mnoho letáků. Byla uspořádána speciální akce Krtek, kdy si aktivisté ProAltu stoupli do metra s velkým transparentem zvoucím na demonstraci a rozdávali kolemjdoucím letáky. To budilo velký zájem občanů. Aktivisté Socialistické Solidarity se do kampaně zapojili na plný plyn. Nutno však podotknout, že mnoho účastníků demonstrace nezmobilizovala kampaň ProAltu, velkou část tvořili totiž neslyšící, kteří přišli na výzvu své organizace. Ti byli velice vidět, každý projev doprovázeli máváním rukou v bílých rukavičkách. Pro ně byly také projevy řečníků překládány do znakové řeči. Demonstrace byla živá a barevná, jak už demonstrace ProAltu bývají, bylo na ní spousta transparentů ať již vyrobených ProAltem, nebo spontánně protestujícími doma. Na akci promluvil například předák Českomoravské komory odborových svazů Jaroslav Zavadil, mluvčí iniciativy ProAlt Ondřej Lánský, šéf Národní rady osob se zdravotním postižením Václav Krása a veledůležité bylo vystoupení předsedy společenství Romů na Moravě Karla Holomka. Martin Šaffek D REPORT: Dne 21. května 2011 proběhla v Praze Demonstrace proti zákeřným reformám iniciovaná a organizovaná Českomoravskou komorou odborových svazů a politickým hnutím ProAlt. Akce si získala podporu a sympatie i dalších nevládních organizací, zejména Národní rady zdravotně postižených ČR. Symbolicky, za pět minut dvanáct, vyšel průvod složený z většiny českých odborových organizací od Domu odborových svazů (bývalého Všeobecného penzijního ústavu) na Žižkově. V zástupu mimo jiné nechyběli členové hnutí ProAlt, nesouc transparent Vláda proti lidem, lidé proti vládě. Protestní pochod se vydal křižovatkou U Bulhara po dálniční rampě na magistrálu. Antonín Kapek by měl jistě radost, kdyby věděl, k jakým účelům posloužila jeho vulgární dálnice v centru Prahy. Shromáždění se konalo na Václavském náměstí. Policejní odhad čítal na 40 tis. účastníků a Magistrát hl. m. Prahy hovoří dokonce o 55 tis. demonstrantech. Pravda bude někde mezi tím, neboť řada odborářů se, chtě nechtě, rozutekla do obchodů a zařízení rychlého občerstvení. Shromáždění na první pohled vypadalo pitoreskně, neboť k dobré náladě z ampliónů vyhrávaly osvědčené normalizační hity Helenky Vondráčkové či Marušky Rotterové. Kdyby mně zavázali oči a přenesly na místo, usoudil bych, že jsem v Juldě-fuldě na Matějské pouti. Situace je však mnohem vážnější a složitější. Protestní pochod a shromáždění dal vládnoucí garnituře najevo, že zcela odmítá návrh vládních reforem penzí, zdravotnictví a sociální péče nebo je zkrátka odmítá v dané podobě. Což mimo jiné znamená negaci privatizace veřejných služeb a demontáž sociálního státu. Odboráři, ale i další občanské síly dali jasně najevo svůj postoj. Radikálnější skupiny demonstrantů dokonce provolávali hesla odkazující na revoluci v Egyptě. Rovněž řečníci, kteří vystoupili na improvizované tribuně, mluvili radikálněji, než obvykle, čemuž odpovídala dikce proslovů. Je třeba vyzvednout vystoupení předsedy ČMKOS Zavadila, odboráře Středuly, ale zejména projev socioložky Terezy Stöckelové, mluvčí ProAlt, který hloubkou svého sdělení, myslím, převýšil všechny v minulosti uspořádané akce i účastníky tím, že vyzvala vypovězení poslušnosti vládě vč. výzvy ke generální stávce, která, jak se zdá, je stále reálnější. Nemohou také nevzpomenout na pravdivý projev pana Krásy z Národní rady zdravotně postižených, který odmítl zavádění dvourychlostního zdravotnictví tedy veterinární chudinské péče a péče pro solventní klienty. Je to pozoruhodný obrat, neboť tento letitý pravicový politik ODS a US-DEU hlásal před dvaceti lety minimální stát, osobní zodpovědnost každého jedince, a prostě tezi, že všechny problémy světa vyřeší jen nespoutaný trh. Akce měla smysl. Poukázala na obrovskou štěpící socioekonomickou linii ve společnosti, ukázala na masový odpor zaměstnanců a sociálně znevýhodněných skupin na připravované Nečasovy reformy. Jistě to také není akce poslední. Tomáš Jirota 2 SOLIDARITA\n3 D Š REPORT: V sobotu 4.6. se více jak 150 lidí shromáždilo na Václavském náměstí v Praze, aby vyjádřilo svou solidaritu s Hnutím 15.května, které protestuje v ulicích španělských měst. Demonstranty tvořili jak Španělé žijící či studující v ČR, tak Češi. K dostání byl informační leták, který přetiskujeme v časopise, a také odznáčky s heslem za skutečnou demokracii. V Z DOMOVA: Po zhruba půl hodině se protestní shromáždění vydalo směrem k dolní části Václavského náměstí. Španělsko, Řecko, na řadě je Česko, chceme skutečnou demokracii a ať žije mezinárodní solidarita, skandovali protestující cestou. Když dorazili na Můstek, utvořili demonstranti kruh a začali diskutovat o situaci ve Španělsku a souvislostech se situací v ČR. Po zhruba půl hodině dorazila na místo městská policie a snažila se najít svolavatele. Marně. Po krátkém dohadování policisté odešli. Solidární protesty budou nadále pokračovat. Organizátoři provozují profil na sociální síti Facebook pod názvem Skutečnou demokracii hned. Jan Májíček NIČIT PŘÍRODU VYJDE LEVNĚ, TAK PROČ NE? Firma Viamont DSP dostala pokutu od České inspekce životního prostředí (ČIŽP) 50 tisíc Kč za zničení biotopu zvláště chráněného, kriticky ohroženého druhu, rostliny vítodu douškolistého. Firma v místě biotopu prováděla stavební úpravy na golfovém hřišti v Cínovci na Teplicku. Hrozila jí přitom až milionová pokuta. Viamont však stejně uvažuje, že se proti pokutě odvolá. PŘÍRODA GOLF Golfové hřiště je na pozemcích exministra dopravy a zakladatele firmy Viamont, Aleše Řebíčka a částečně na pozemcích f. Viamont DSP. Provozovatelem hřiště je Golf Club Teplice. Golfové hřiště mělo být původně malé, ale postupně se začalo rozrůstat a došlo k nepovoleným terénním úpravám v ochranném pásmu přírodní rezervace Cínovecké rašeliniště. Za to mu ČIŽP udělila v roce 2007 pokutu 640 tisíc Kč. Areál hřiště zasáhl do přirozeného vývoje vzácného tetřívka obecného. Byla ohrožena ptačí oblast a poškozen i biotop zákonem chráněného koprníku štětinolistého. Golfové hřiště bylo minimálně 3 roky provozováno bez povolení, za což padly také nějaké pokuty. Za nepovolené využívání luk k provozování golfu dostal Viamont DSP, desetitisícové pokuty od stavebního úřadu v Dubí. VIAMONT DSP STA MILIONY Viamont DSP dle serveru aktuálně.cz, získal za několik měsíců letošního roku, zakázky v hodnotě nejméně 700 milionů Kč. Jedna ze zakázek byla od firmy Ekofin PC, kterou donedávna vedl primátor Ústí nad Labem, Vít Mandík (ČSSD). Za více než 150 milionů Kč tak Viamont DSP staví luxusní hotel u zámečku Větruše. V roce 2010, také v Ústí nad Labem, postavil lanovku za 70 milionů Kč a za více než 30 milionů Kč zrekonstruoval sál, v kterém zasedají zastupitelé. Viamont DSP je od roku 2010 plně ve vlastnictví nadnárodního koncernu STRABAG, který v roce 2009 dosáhl obratu 4,11 miliardy Kč. Ve srovnání s těmito zisky je pokuta za zničení vzácné přírody 50 tisíc Kč opravdu absurdní. KONCERN VIAMONT Viamont s r.o. vznikl v roce 1992 a v r se mění na akciovou společnost, která dostává zakázky od Českých drah, Českých energetických závodů, Severočeských dolů, či Mostecké uhelné. Staví novostavby, či rekonstruuje železniční stavby a buduje další divize. Díky obchodním stykům začíná přepravovat energetické uhlí ze severočeské uhelné pánve, např. pro ČEZ, či Teplárnu Trmice. Zakládá divizi železniční dopravy a se zahájením privatizace v síti Českých drah získává licenci k provozu osobní dopravy. V roce 2001 zakládá Viamont společně s Dálničními stavbami Praha, společnost Viamont DSP. Viamont je zaměřen na železniční dopravu, údržbu a provozování vleček a dceřinná spol. Viamont DSP je zaměřená na dopravní stavitelství. V letech přebírá Viamont a.s. provoz na významných vlečkách, mezi nimiž je Frantschach Pulp & Paper, vlečka Setuza a.s., vlečka EASTMAN Sokolov a.s.. V r kdy probíhá další outsorcing vlečkových provozů, přebírá vlečky SOLIDARITA 3\n4 Sklopísku Střelec, Spolku pro chemickou a hutní výrobu Ústí nad Labem a vlečky Škody Plzeň. V r vyhrál Viamont a.s. výběrové řízení vypsané Karlovarským krajem, na provoz osobní drážní dopravy mezi Karlovými Vary d.n. a Mariánskými Lázněmi. Viamont provozuje i některé mezistátní tratě. Roku 2007 byla založená dceřinná společnost Viamont Cargo, která přebírá některé aktivity z nákladní železniční dopravy a otsorcingu vlečkových provozů. V r koupila Viamont Cargo společnost OKD Doprava, a.s. miliardáře a sponzora politických stran, Zdeňka Bakaly. V r vznikají další dceřinné společnosti Viamontu a.s.: Viamont Regio a.s. (osobní železniční doprava) a Viamont Development a.s. (projekce a engineering). Dalšími dceřinnými společnostmi jsou: Viamont Servis a.s., V TROLL s.r.o., Viamont sport s.r.o.. Viamont DSP je od roku 2010 po odprodeji podílu společnosti Viamont a.s., stoprocentně vlastněná nadnárodním koncernem STRABAG. VIAMONT A IDS Ještě jako poslanec, půjčil Řebíček firmě IDS (Inženýrské a dopravní stavby) 40 milionů Kč za 4% úrok. Od roku 2010 vlastní firmu Viamont, právě tato firma IDS podnikatele Zdeňka Kyselého, který je uváděn jako jediný akcionář. Firma má však akcie na majitele. Stejně jako i Viamont značně zvýšil zisky, když se stal Řebíček ministrem dopravy, zvedly se zisky i IDS. Zatímco dle serveru idnes.cz, v roce 2006 měla IDS obrat necelých čtvrt miliardy, od r do r zvýšila své tržby na více než 1,6 miliard Kč. Od r získala státní zakázky za 1,15 miliardy Kč. Dle serveru ekonom. ihned.cz, je bratr Zdeňka Kyselého, dlouholetý přítel exministra vnitra I.Langra. Dříve vlastnila firma Viamont, firmu IDS, dnes je to naopak. Jelikož však společnosti měly a mají akcie na majitele, kdo ví, kdo co vlastně vlastní. ŘEBÍČKŮV VIAMONT Aleš Řebíček byl spolumajitel a předseda představenstva f. Viamont. V roce 2006 kandidoval do Poslanecké sněmovny a tvrdil, že svůj podíl ve Viamontu před volbami prodal. Viamont si s Řebíčkovým zvolením do postu ministra dopravy značně polepšil. Zatímco, dle Hospodářských novin (HN), měl v roce 2003 zisk po zdanění cca 20 milionů a v r cca 40 milionů, tak v roce 2008 měl čistý zisk 293 milionů. 25 x vyhrál soutěže o veřejné zakázky. Dle HN z roku 2009, za dobu, od kdy byl Řebíček v politice, dostal Viamont zakázky za cca 14 miliard Kč, často právě od státních podniků spadajících pod ministerstvo dopravy. V letech 2006 až 2010 byl Řebíček na postu radního města Teplice, v této době dostává Viamont zakázku na rekonstrukci a výstavbu bývalé vyhlídky Františka Josefa v atraktivní lokalitě Teplic. Objekt je nyní Technickým a vzdělávacím institutem pro Viamont a pro veřejnost. Oprava proběhla i z dotací Evropské unie. Komplex nabízí sportovní i relaxační využití. Řebíček byl v Topolánkově vládě od roku 2007 do ledna 2009, od roku 2006 do roku 2010 byl poslancem za ODS. I za dobu Řebíčkova působení ve vládě, spolupracoval s Viamontem, kterému pronajal své pozemky golfového hřiště na Cínovci za 88 haléřů za metr a rok, což mu vyneslo 90 tisíc Kč ročně. Což je ještě pod limitem sto tisíc Kč, nad který musí politici zveřejňovat příjmy. I po odchodu z vlády, získal Viamont od státu tučné zakázky, jako např. za 1,7 miliardy, či 132 milionů za spoluúčast na údržbě drážních budov. V r však prodělal Viamont 63 milionů Kč. Podezřelou státní zakázkou pro Viamont je také oprava mostů na Labi za 1,5 miliardy Kč. Za Řebíčkova ministrování se připravil tendr úpravy labských mostů, aby pod nimi mohly proplouvat velké lodě. Labe však nemá většinu roku takový průtok, aby tam tyto lodě mohly plout. Ekologové jsou proti vybudování jezů a není jasné, jestli k jejich vybudování dojde. ŘEBÍČEK ZA VODOU Když Řebíček vstupoval v r do politiky, tvrdil, že svůj třetinový podíl ve Viamontu prodal, ještě před volbami. Odmítl však říct, kolik za něj dostal. Dle oficiální verze, jak uvádí server idnes.cz, se rok před volbami stáhl z vedení Viamontu a dál byl jejím poradcem a svůj podíl prodal společníkovi Miroslavu Plíhalovi. Od něj dostal r. 2007, 44 milionů a r. 2008, 217, 5 milionů Kč. Zda šlo právě o peníze za prodej akcií Viamontu neřekl. Za 140 milionů si poté koupil domy v Itálii a Dubaji. V r dostal dle jeho povinného majetkového přiznání, dalších 82 milionů za prodej akcií. Objevila se podezření, že Viamont v době Řebíčkova údajného prodeje jeho akcií neměla takovou cenu, jakou Řebíček nakonec dostal, a byl v podezření, že akcie před vstupem do politiky neprodal. Vyšetřovala ho i protikorupční policie, avšak došla k závěru, že k trestnému činu nedošlo. Za dobu, kdy byl Řebíček ministrem dopravy, došlo k zajímavému obratu v jeho kritice smlouvy k zavedení mýta na dálnicích se společností Kapsch, z doby předešlé vlády. Řebíček připravil dodatek ke smlouvě, který mu měl snížit odměnu a zvýšit sankce z prodlení. Postupně však vznikly dodatky výhodné pro Kapsch, který dostal státní zakázku bez výběrového řízení za 4 miliardy Kč na vybudování info tabulí na dálnicích, plus další zakázky. Řebíček má také zajímavé známé. V policejním spise,,olej se píše:,,řebíček je osoba, která skupině Pitr-Mrázek zabezpečovala v ústeckém regionu kontakty na regionální politiky. Známé jsou fotky z Itálie, kde roku 2009 trávil Řebíček luxusní dovolenou s politiky, lobbisty a podnikateli. Byl tam např. šéf ČEZu, Roman, jeho lobbista Johanes, expremiér Topolánek, Talmanová, Milan Urban z ČSSD, lobbista Marek Dalík a další, včetně rodinných příslušníků. Jachtu i rozlehlý komplex domů, kterých si užívali, vlastní právě Řebíček. Několik týdnů před touto dovolenou, protlačili poslanci ODS a ČSSD zákon o emisních povolenkách, přihrávající ČEZu 68 miliard Kč ze státních peněz. BOHATSTVÍ BOHATSTVÍ Je mnoho druhů bohatství, mezi ně patří bohatství přírody a její rozmanitost. A potom je tu bohatství ve formě peněz. V systémech, jako je např. kapitalismus, ve kterém dnes žijeme, převálcují peníze bohatství, které představuje příroda. Zákony nejsou na její straně, jsou benevolentní a pokuty za její ničení malé. Nejdůležitější je předcházet jejímu ničení, které je často nenávratné. Státní orgány, které na to mají dohlížet jsou však velmi často shovívaví a přihlížejí, jak příroda mizí, protože si boháč usmyslel, že zrovna na tom či onom místě cosi vybuduje. A potom jen dostane směšnou pokutu. Příroda je zničená, vzácný druh zmizel. Stavěno bylo bez povolení přijedou bagry a policie dohlédne na to, aby černá stavba byla na náklady stavitele odstraněna? Ne, povolena bude dodatečně. Boháč má co chtěl, úředníkům možná také přibylo pár,,chechtáků na kontě a může se pokračovat. Proč zákony tak nahrávají tomuto chování? Proč ničení přírody není tvrdě trestáno a proč nefunguje jeho prevence? Možná proto, že zákony v našem systému dělají a schvalují právě lidé, kteří dělají politiku ze zištných důvodů, a při platech, výhodách a různých náhradách, a možnostech napojení na vlivné podnikatelské a mafiánské kruhy, které kariéra v politice nabízí, se nemůžeme divit, že přitahuje hodně takovýchto lidí. Další výhodou pro ně je, že nemají za svá politická jednání žádnou odpovědnost a mohou si v podstatě za volební období dělat, co chtějí a také to, že jak můžeme vidět mimo jiné i na příkladu Aleše Řebíčka, právě oni jsou ti, co si svými miliony vydobudou, co si zamanou, a ani vzácná a ohrožená příroda pro ně není překážkou. Je nutné změnit systém, jít jednou za pár let k volbám nestačí. Dana Hladíková 4 SOLIDARITA\n5 P Z DOMOVA: České republika patří mezi země s nejhustší železniční sítí vůbec. Hustá síť kolejí začala vznikat v polovině 19. století. V roce 1880 schvaluje Říšský sněm Zákon č. 56/1880 ř. z. O výstavbě místních drah, který různými pobídkami podpořil jejich vznik. Nastalo zlaté období budování lokálek, které přeťala až 1. světová válka. Regionální železnice je tedy typickým produktem své doby, přelomu 19. a 20. století, nebo chce-li, zlatého věku a víry v pokrok prostřednictvím techniky. V době svého vzniku nebyl rozhodujícím motivem nejen zisk investora, nýbrž hospodářské a kulturní oživení venkovských oblastí, jakožto i daňová výtěžnost. Dalo by se říci, že tehdejší projekty se podobaly konceptu PPP, tedy spolupráce veřejného a soukromého sektorui. Ale jak si stojí dnešní regionální železnice, zejména z hlediska přepravy osob? Obstojí vůbec v konkurenci silniční dopravy, a proč by měly samosprávy, popřípadě stát subvencovat veřejnou dopravu na těchto četných místních tratích? Vraťme se znovu do historie, tentokrát o několik desetiletí. První vlna zastavování provozu a následného rušení regionálních tratí přišla již na počátku sedmdesátých let. Představa o donekonečna levné ropě ze SSSR dala zelenou rozvoji automobilismu, přesunu dopravy vč. té nákladní, z kolejí na silnice. Ropné šoky 70. let a následná hospodářská recese naštěstí ambiciosní plány centrálních plánovačů odsunuly na druhou kolej. Druhá vlna rušení přichází v roce 1994, kdy začíná liberalizace české železnice iniciovaná vládou Václava Klause a jeho tehdejším ministrem dopravy, Martinem Římanem. Ministerstvo dopravy počítalo, že dojde k privatizaci a deregulaci přepravy na železnici i tratí samotných. Regionální železnice byly uznány za neperspektivní pro potřeby všemocných trhů a měly být prodány soukromníkům za symbolickou 1 Kč za 1 km tratě, ovšem bez záruky, že trať a provoz na ni bude zachován. Mystikové volných trhů, kteří prováděli léčbu Klausem, zaváděli tržní mechanismy a opakovali liberální poučky o konkurenci na železnici. Rušení regionálních tratí, alespoň rétoricky, v předvolební kampani ČSSD v roce 1998 odsoudil Miloš Zeman, když řekl, že Římani železnici neznali. Masové rušení lokálek za vlády sociální demokracie bylo opravdu do určité míry zastaveno, ale v roce 2000 vznikla krajská samospráva, kde kompetence za zákonnou dopravní obslužnost obcí přejímají nově utvářená hejtmanství. Kraje tak financují a také objednávají dopravu v daném regionu. Počátek nového století nepřinesl nejen decentralizaci veřejné správy v podobě vyšších územně správních celků, ale došlo i k významné majetkové změně. Od se správcem železničních infrastruktury stává státní organizace Správa železniční a dopravní cesty, s. p. (zkráceně SŽDC). To je důležité, neboť laická veřejnost si ještě pořád myslí, že za omezování dopravní obslužnosti a vůbec všeho, co se na dráze děje, nese odpovědnost dominantní dopravce České dráhy. Výhoda železnice spočívá, jednoduše řečeno, v šetrnosti ke krajině a lidem, na rozdíl od dopravy automobilové. Zábor krajiny či půdy není tak markantní jako například u dálničních staveb, produkuje nižší emise, což znamená menší podíl na globální změně klimatu. Železnice neotravuje ovzduší našich měst jedovatými zplodinami, produkuje méně hluku a je bezpečnější. Smrtelné nehody na železnici jsou téměř výjimkou, zatímco zejména individuální automobilová doprava je doslova masakr lidí, často chodců dětí a seniorů, pro které je srážka s automobilem povětšinou se životem neslučující. Jinými slovy: železnice produkuju méně externalit rozprostření negativních dopadů. Přesto je každým rokem zastavován provoz na dalších a dalších regionálních železničních tratí. Argumenty krajských úředníků mluví o racionalizaci veřejné dopravy v podobě autobusu, který je levnější a efektivnější, koleje přece nevedou všude. Samosprávy obcí a obyvatelé kolem postižených tratí většinou protestují. Jan Keller k tomu říká: Lidé, kteří se v regionech bouří proti rušení železnic, však velice dobře vědí, že autobusovou linku, spojující jejich obec se světem, lze zrušit mnohem rychleji a s menší publicitou než železnici. Během posledních let měli dostatek příležitostí se o tom přesvědčit ii. Dalším neblahým faktem je, že uživatel železniční cesty musí za přístup na koleje nemálo platit. V tomto smyslu je zdánlivě levnější autobus, neboť náklady na opravy silnic se rozprostřou na všechny daňové poplatníky. Automobilová doprava, především kamionová, je nad Popelkou železnicí jednoznačně ve výhodě. Je třeba si uvědomit, že v regionech, malých obcích žije mnoho lidí, zejména seniorů, kteří nepropadli a často ani kvůli své ekonomické situaci nemohou propadnout automobilovému kultu. Lokálka jim umožňuje spojení se světem, dojíždění k lékaři, za nákupy, prostě jednoduše přispívá k lepší kvalitě života obyvatel regiónů. V turistické sezóně se regionální železnice stává nástrojem pro rozvoj cestovního ruchu, často ona sama je předmětem zájmu a nikoliv nástrojem turistů. Nákladní železniční doprava, která přepraví po (lokální železnice) zboží, přispívá k úbytku přebujelé nákladní automobilové dopravy, byť svoje rozhodující postavení ztratila již v 90. letech s ekonomickou transformací a privatizací. Ti, kdož si to mohou ještě dovolit, využívají s klesající kvalitou veřejné dopravy o to SOLIDARITA 5\n6 více individuální automobilovou dopravu (IAD). Každý další zakoupený automobil je však hřebíčkem do rakve regionálních železnic. Stát a krajské samosprávy často rezignují na dostupnost kvalitní veřejné dopravy. V regionech však se zákeřnými škrty úředníků nesouhlasí a pozorujeme nenápadnou, ale rok od roku vrůstající iniciativu zdola, od občanské společnosti, které chce vzít věci do své správy a nesmiřuje se s obecným kulturním barbarstvím a neúctě k dílu našich předků, které nám zde zanechali. Zářným příkladem budiž zejména společnost Jindřichohradecké místní dráhy a.s.iii, kterou založila skupina nadšenců do místní železnice, a která od roku 1997 vlastní a provozuje úzkorozchodnou trať z Jindřichova Hradce do Nové Bystřice a Obrataně. Trať, o které veřejné instituce tvrdily, že je nerentabilní, nefunkční, že není k ničemu dobrá leda ke zrušení, dnes přepravuje ročně desetitisíce spokojených zákazníků nejen v osobní dopravě. Není to tedy jen pouhá turistická atrakce, žádný Disneyland. Železnice denně zajišťuje dopravní obslužnost obyvatel daných obcí na území Jihočeského kraje a Vysočiny pro cesty do práce, škol či k lékaři. Místní jsou na ni pyšní a pečují o ni. Mediálně známým příkladem je lokálka v Ústeckém kraji, tzv. Švestková dráha. V roce 2005 se České dráhy dostaly do sporu s Krajským úřadem Ústeckého kraje o výši finanční částky za dopravní obslužnost. Spor byl nakonec vyřešen zrušením vybraných spojů na většině tratí v kraji. Na Švestkové dráze byl zrušen dopolední pár vlaků bez jakékoliv náhrady a počet přepravených cestujících díky mizerné nabídce spojů poklesl na minimum. Obrat přišel s jízdním řádem 2006/2007, v němž se dopolední pár vlaků na trať o víkendy vrátil a v Lovosicích byly vytvořeny návaznosti do všech směrů. Rapidní nárůst přepravených cestujících, kdy v létě nepostačovala kapacita samotného motorového vozu, toho bohužel již moc nezachránil. Krajský úřad se přes veškeré protesty místních obyvatel rozhodl vlaky dál neobjednávat a nahradit je autobusy. iv Od roku 2008 probíhá na Švestkové dráze letní provoz turistických vlaků vč. několika speciálních tematických vlaků během roku. Záměr turistů a cykloturistů je obrovský. Okolí nabízí přírodní zajímavosti i kulturní pamětihodnosti. Ba co víc, turistickým vlakem jezdí i místní občané, kteří vlak preferují před mizernou autobusovou dopravou objednanou krajem. Švestková dráha a turistické osobní vlaky je společným projektem měst Lovosic, Třebenic a obcí Čížkovice, Dlažkovice, Libčeves a Třebívlice sdružených v Mikroregionu Integro. Úkolem projektu je podpora turistického ruchu v oblasti nabídkou netradiční formy železniční dopravy a doprovodných služeb v. Bohužel, nad lokálkou visí znovu Damoklův meč. Vlastník drážní infrastruktury, SŽDC, rozhodl v září 2010 o fyzické likvidaci až 60 ti regionálních tratí sic (!). Nakonec byl počet snížen na 25.vi Stát rozjel mašinérii v podobě správních řízení těsně před komunálními volbami v říjnu Zřejmě proto, aby se paralyzovaná zastupitelstva nestačila včas účinně bránit a barbarství nestálo nic v cestě. Naštěstí byla podání řada stížností a v mnoha případech bylo správní řízení zrušeno či alespoň zastaveno. V kauze Švestkové dráhy do června Manažeři z SŽDC argumentují tím, že po dráze několik let nevyjel žádný vlak, což je nesmysl vzhledem k tomu, že zde od roku 2008 probíhá letní víkendový provoz a občasná nákladní doprava cisteren se čpavkem společnosti Unipetrol doprava. Další argument spočívá v nákladné údržbě tratě. Trať nikdy jako celek od roku 1897 neprošla generální rekonstrukcí (!), část tratě byla opravena po sesuvech půdu v 80. letech. Údržba je dlouhodobě nedostatečná, ačkoliv opak nakazuje majiteli zákon. Na jaře 2011 byl zjištěn popraskaný mostní pilíř: SŽDC to zatím odmítá opravit, ačkoliv porušuje zákony o drahách a prohlášení o dráze, podle kterého je trať sjízdná a Správa má povinnost úsek opravit vii Přitom náklady na sanaci všech navržených tratí se pohybují v řádech cca 20 miliard Kč, takže stát dozajista ušetří. SŽDC je, stůj co stůj, pevně rozhodnuta likvidovat českou železniční síť a využívá k tomu nástroje, které hraničí se zákonem. A to v době nastávající potravinové a energetické krise. Zrůdný automobilismus není v současné podobě dlouhodobě udržitelný. Sanace automobilového průmyslu v letech významně prohloubila deficity veřejných rozpočtů, navzdory, neoliberálním poučkám autoregulaci trhů. Důsledkem jsou škrty ve veřejné dopravě v Řecku, na Slovensku a v posledních týdnech je snaha o omezení subvencí pro regionální železniční spoje slyšet i z úst ministra Kalouska. Pro letošek peníze kraje (snad) ještě dostanou, ale co bude v roce 2012? Václav Cílek ve svém článku Ropné kobylky rovněž hovoří o ropné krizi v horizontu několika let. Tvrdí, že investice do veřejné dopravy se znovu vrátí, a že každodenní dojíždění automobilem do zaměstnání bude luxusviii. Dodejme k tomu jen, že až tato situace nastane, budeme snad mít ještě po čem provozovat železniční dopravu. Moudrá vláda investuje do rozvoje dopravní infrastruktury, zejména takové, které zajistí trvale udržitelný rozvoj. Tomáš Jirota 6 SOLIDARITA\n7 Š : A E ZE ZAHRANIČÍ: Již několik týdnů se v ulicích španělských měst odehrává něco, na co není Evropa vůbec zvyklá. Ekonomická krize a škrty přivedly lidi ve Španělsku k tomu, aby řekli dost. Jejich požadavkem je skutečná demokracie teď. O Španělsku se hovoří jako o další z tzv. rizikových zemí. Patří do skupiny anglicky označované jako pigs (čuníci Portugalsko, Irsko, Řecko, Španělsko). Tyto země se buď potýkají se závažnou ﬁnanční krizí svých rozpočtů, nebo se dostaly do dluhové pasti. Např. v Irsku tvoří deﬁcit státního rozpočtu přes 32 HDP. Situace ve Španělsku je podobně alarmující, byť deﬁcit rozpočtu je jen 9 HDP. Vláda se snaží kontrovat razantními škrty, které jen za období od ledna do dubna tohoto roku byly ve výši poloviny výdajů za stejné období loňského roku. Stejně tak došlo ke snížení platů ve státním sektoru o 5 a ke zmražení důchodů. Veškeré tyto restrikce se odehrávají na pozadí neuvěřitelné 21 nezaměstnanosti s tím, že mezi mladými lidmi do 35 let je nezaměstnanost okolo 45. K tomu se přidávají problémy s bydlením, které je ve větších městech pro mladé lidi téměř nedostupné. Stavební boom, který trval až do roku 2009, dal vzniknout novým místům jak pro mladé profesionály, tak pro techniky a řemeslníky. Pak ovšem přišla světová hospodářská krize, krach bubliny na trhu nemovitostí a hrozba, že Španělsko se stane druhým Řeckem. Zapaterova vláda okamžitě přijala ideologii škrtů a začala propouštět. 15. květnem demonstrovalo v Barceloně na lidí. Stejně tak v září loňského roku proběhla úspěšná generální stávka, které se zúčastnilo 7 milionů lidí. Jenže odboroví bosové se místo pokračování v protestech rozhodli jednat s vládou. Výsledem byl pak kompromis, který zvýšil odchod do penze na 67 let a usnadnil propouštění. I proto jsou účastníci hnutí za skutečnou demokracii tak skeptičtí k odborům. Stejně tak ji je ukradená porážka socialistů, kterou utrpěli ve volbách do místních zastupitelstev. V českých mediích se to prezentovalo, jako by snad celá revolta byla namířena na podporu Lidové strany (PP). Ve skutečnosti ale volby prostě proběhly uprostřed zrodu nového hnutí. Konec konců jeden z účastníků to vyjádřil jasně: PP nebo socialisti, je to stejná banda. MÝTUS 2: PŘÍLIŠ SILNÉ ODBORY Ve zprávách a komentářích různých analytiků se o Španělsku většinou dočteme, že jeho hlavní problém, jako ale i České republiky, je v tom, že má příliš rigidní trh práce a příliš silné odbory. Pro takový druhu analýzy musí být člověk opravdovým odborníkem na ideologii. Ve Španělsku je totiž odborová organizovanost poměrně slabá. Jen asi 19 zaměstnanců je v odborech. Stejně tak je rozdíl mezi tím, kdy jste do práce nastoupili. Noví zaměstnanci mají totiž už ﬂexibilizované smlouvy, které zdaleka nezaručují takovou jistotu pracovního úvazku. Navíc je třetina pracovních smluv uzavírána na dobu určitou. Lidé tak vidí odbory jako součást establishmentu, který je nezastupuje a místo toho je zaprodaly. MÝTUS 1: REVOLTA NA PODPORU PRAVICE Hnutí 15. května (španělská zkratka 15M) vzniklo z řady protestů proti škrtům a propouštění. Jen několik dnů před oním SOLIDARITA 7\n8 POLITICKY RŮZNORODÁ LIDOVÁ SHROMÁŽDĚNÍ Co začalo v Mardidu 15. května se během několika dnů rozšířilo do celého Španělska a už 20. května byla shromáždění za skutečnou demokracii v 160 městech. Protestující utvořili provizorní kempy na hlavních náměstích svých měst, kde společně bydlí, vaří a, což je nejdůležitější, diskutují o politice a o dalších krocích, které by měly následovat. Politicky je hnutí 15M velice různorodé. Organizace jde především přes nejrůznější sociální sítě, jako jsou Facebook a Twitter. Řada vedoucích aktivistů jsou lidé, kteří byli aktivní v lokálních hnutích za dostupné bydlení apod. Je také španělskou specifičností, že velký vliv mají mezi protestujícími autonomistické ideje. Není se čemu divit při všeobecné deziluzi z etablovaných politických stran, které jsou plně podřízeny bankám a finančním institucím. Navíc se revoluční levice v letech po pádu Frankovy diktatury zhroutila a zanechala tak autonomismu volný prostor. Pro mnoho lidí je protest na náměstích první politickou zkušeností. A pocit, že dělají něco naprosto jiného a nového, je vede k odmítání politických stran a odborů. Ty ale nejsou monolitickými celky. Nejde tu o odborové bosy, Zapatera nebo jiné šéfy místních vlád. Jde tu o řadové odboráře a řadové členy, kteří mohou rozšířit protest do dalších míst. Právě v tom leží největší slabina autonomismu, protože často nerozlišuje mezi vedením a členskou základnou. Pro porážku nejrůznějších škrtů jsou klíčové zejména odbory se svou sítí na pracovištích. Samotná shromáždění totiž, jak se dnes děje, mohou být rozehnána policií, stanová města vyklizena a vláda může dál v klidu pracovat. Záběry z vyklízení madridského náměstí i zásahy proti pokojným demonstracím jsou v Youtube a jejich sledování jasně ukazuje, že proti nám stojí připravený státní aparát používající brutálního násilí. MEZINÁRODNÍ SOLIDARITA Zprávy o zásazích policie, ale i o samotném hnutí, se šíří velmi rychle. V mnohém to připomíná arabské jaro. Není proto divu, že se mnozí Španělé k tomuto vzoru přihlašují. Protesty v Madridu inspirovali novou vlnu demonstrací v Řecku. Teď je na čase, abychom promluvili my, oznámilo řecké Lidové shromáždění náměstí Syntagma. 29. května rozehnala francouzská policie nenásilné shromáždění na Náměstí Bastily v Paříži. Další solidární protesty probíhají prakticky po celé Evropě, včetně České republiky, kde se uskutečnilo již několik solidárních akcí. PŘETÉKÁNÍ Poslední zprávy hovoří o tom, že hnutí 15M přetéká z náměstí i do čtvrtí a na některé pracoviště. Jeden z účastníků, nezaměstnaný dělník Miguel ze Sevilly, to popisuje takto: Pracujeme na vytvoření výborů ve čtvrtích a zkoušíme nějaká shromáždění na pracovištích Tento týden jsme vyslali delegaci k mnoha úřadům práce v Seville. Vždy jsme se zastavili před vchodem na 10 minut a s megafonem uspořádali pouliční mítink. Rozdávali jsme letáky a mluvili s lidmi o tom, proč by se měli přidat Já už jsem aktivista a odborář nějakou dobu, ale ještě nikdy jsem neviděl takovou podporu od nezaměstnaných. Považují toto hnut za své. V Barceloně se delegace z místního shromáždění vydala do jedné ze stávkujících továren, kde byla bouřlivě přivítána. Podobné informace přicházejí i z ostatních míst, a tak je důvod k naději, že i přes represe hnutí bude pokračovat a zesílí. Nyní se všichni upínají k 19. červnu, kdy má proběhnout celostátní protest proti škrtům a za skutečnou demokracii. Jan Májíček M I ZE ZAHRANIČÍ: Velice úspěšná jednodenní generální stávka proběhla v Itálii v pátek 6. května. Vyhlásily ji největší italské odbory CGIL. Statisíce stávkujících ve veřejném i soukromém sektoru zastavily život ve městech. Stávka postihla pošty, státní úřady, stavebnictví, banky, telekomunikace a další odvětví. Akce byla vyhlášena na protest proti vládě Silvia Berlusconiho a jejím snahám o rozpočtové škrty a v zájmu práv mladých zaměstnanců a pracovníků s dočasným zaměstnáním. V Neapoli prohlásila generální tajemnice CGIL Susanne Camussová v projevu ke stávkujícím, že je načase obrátit list. Je třeba vytvářet pracovní místa, protože současná vysoká nezaměstnanost postihuje nás všechny, a zvláště mladé lidi, řekla. Antonio Di Pietro, bývalý protikorupční G B ZE ZAHRANIČÍ: soudce, prohlásil: Krize skončila leda v domácnosti Berlusconiho, ne v domovech čtyř milionů Italů, kteří nemohou vyjít s penězi do konce měsíce. Převzato ze Socialist Worker, Přeložil: Vilém Gutfreund Původně desetidenní stávka zaměstnanců ve veřejném sektoru, která ochromila jihoafrickou Botswanu, byla prodloužena na neurčito. Více než zaměstnanců, sdružených v odborové organizace BOFEPUSU, požaduje zvýšení mezd o 16 procent. Vláda jim nabídla 5 procent. Stávkující zůstávají jednotní. Navzdory rozhodnutí soudu, které říká, že pracovníci v sektorech životně důležitých pro chod státu, se nesmí účastnit stávky, odbory podporují pracující v pokračování stávky. Svědectví Motsomiho Marobely z botswanské organizace Mezinárodní socialisté je plné naděje: Na náměstí Morula, kde se stávkující scházejí každý den, vládne vzpurná nálada. Udržujeme jí zpěvem revolučních písní a inspirativními projevy řečníků. Převzato ze Socialist Worker, Přeložil: Štěpán Lohr 8 SOLIDARITA\n9 Z -M Toto sú niektoré z krokov, ktoré ako občania považujeme za základné pre regeneráciu nášho politického a ekonomického systému. Komentujte ich a predkladajte svoje na zhromaždeniach! 1. ELIMINÁCIA PRIVILÉGIÍ POLITICKEJ TRIEDY:» Prísna kontrola neúčasti v ich volených pozíciách. Špeciálne sankcie za zanedbanie ich povinností.» Zrušenie privilégií vzťahujúcich sa k plateniu daní, rokov prispievania a dôchodkového systému. Vyrovnanie platov volených úradníkov k priemernej mzde v Španielsku plus prostriedky potrebné na riadne vykonávanie ich funkcií.» Zrušenie imunity súvisiacej s korupciou a zločinom.» Povinné zverejňovanie majetku všetkých verejných úradov.» Zredukovanie voľne vykazovateľných výdavkov. 2. PROTI NEZAMESTNANOSTI» Prerozdelenie práce, alebo podpora skracovania pracovného času a zosúladenie prác za účelom eliminovať štrukturálnu nezamestnanosť (t.j., kým nezamestnanosť neklesne pod 5%)» Odchod do dôchodku v 65 a nezvyšovať kým sa neeliminuje nezamestnanosť mladých.» Bonusy pre spoločnosti s menej než 10% zmluv na dobu určitú.» Istota pracovného miesta: zakázať kolektívne výpovede, alebo objektívne dôvody vo veľkých spoločnostiach, zatiaľ čo veľké firmy majú výhody a daňové úľavy, zabezpečiť tak, že dočasní pracovníci nedostanú práce, ktoré by mohli byť pevnými pracovnými miestami.» Znovuzavedenie dávky vo výške 426 pre všetkých dlhodobo nezamestnaných. 3. PRÁVO NA BÝVANIE:» Vyvlastnenie postavených budov, ktoré neboli predané, za účelom poskytnúť ich trhu so sociálnym bývaním.» Poskytnutie dotácií pre mladých ľudí» a všetkých chudobných ľudí. Umožniť dación en pago (vrátenie kľúčov od bytu banke výmenou za zrušenie hypotéky). 4. KVALITNÉ VEREJNÉ SLUŽBY:» Odstránenie nepotrebných nákladov vo verejnej správe a zriadenie nezávislej kontroly rozpočtu a výdavkov.» Nábor zdravotného personálu za účelom odstránenia zoznamov čakajúcich pacientov.» Nábor učiteľov za účelom zabezpečiť riadny pomer študentov na triedu, pracovné skupiny a podporné skupiny.» Zníženie ceny školného na vysokých školách, aby odpovedalo cene diplomu a ročníkov.» Verejná podpora výskumu za účelom zabezpečiť jeho nezávislosť.» Lacnú, vysoko kvalitnú a ekologicky udržateľnú verejnú dopravu: znovuzavedenie vlakov, ktoré sú nahrádzané AVE (vysokorýchlostné vlaky), s pôvodnými cenami; lacnejšie lístky na autobus; obmedzenie individuálnej automobilovej dopravy v centrách miest; budovanie cyklochodníkov.» Miestne sociálne zdroje: efektívne zavádzanie právnických skupín, mestských lokálnych kariérnych sietí, miestnych služieb sprostredkovania a poradenstva. 5. KONTROLA BÁNK:» Zákaz akejkoľvek finančnej pomoci, alebo kapitálových injekcií bankám: spoločnostiam v problémoch by malo byť umožnené zlyhať, alebo ich znárodniť, aby vytvorili verejnú banku pod spoločenskou kontrolou.» Zvýšenie daní pre banky v priamej úmere k sociálnym škrtom prijatých počas tejto krízy spôsobenej zlým manažovaním.» Navrátenie všetkých bánk, ktoré prijali peniaze z verejnej pokladnice do spoločného vlastníctva.» Zákaz investovania španielskych bánk v daňových rajoch.» Nariadenie sankcií na špekulácie a bankové, neslávne známe praktiky. 6. DANE:» Zvýšenie daní na veľké bohatstvo a banky.» Odstránenie SICAV (poloveřejná finanční instituce těšící se minimálnímu zdanění ve výši 1%. Jejím cílem je výhodně investovat na finančních trzích pozn. redakce)» Vymáhanie daní zo súkromného kapitálu.» Skutočnú a efektívnu kontrolu daňových únikov a pohybu kapitálu do daňových rajov.» Medzinárodná podpora prijatia dane na medzinárodné prevody kapitálu (Tobinova daň). 7. SLOBODY A PARTICIPATÍVNA DEMOKRACIA:» Nie kontrole cez internet. Zrušenie Sinde zákona (zákon, který tvrdě postihuje sdílení a stahování tzv. nelegálních softwaru pozn. redakce)» Ochrana slobody informácií a invetigatívnej novinárčiny.» Povinné a zaväzujúce referendá o širokozasahujúcich témach, ktoré menia životy ľudí.» Záväzné referendá o akomkoľvek zavedení opatrení prijatých Európskou úniou.» Zmena volebného zákona v záujme zabezpečiť skutočne reprezentatívny systém, ktorý nediskriminuje, a ktorý je proporcionálny k akejkoľvek politickej, či sociálnej vôli, kde čistý hlasovací lístok a nehlasovanie majú takisto zastúpenie v legislatíve.» Nezávislosť súdnictva: reforma prokuratúry v záujme zabezpečiť jej nezávislosť, vymenovanie členov Ústavného súdu a Najvyššej súdnej rady exekutívou.» Zavedenie efektívnych mechanizmov na zabezpečenie vnútornej demokracie v politických stranách. 8. REDUKCIA VOJENSKÝCH VÝDAVKOV zdroj: nezavisli.blogspot.com redakčně upraveno SOLIDARITA 9\n10 Ř ZE ZAHRANIČÍ: Řečtí zaměstnanci se 11. května přidali ke generální stávce proti úsporám a škrtům, právě když se vláda snažila vyjednat změny podmínek finanční pomoci. Evropská unie (EU) a Mezinárodní měnový fond (MMF) loni odsouhlasily nouzovou pomoc Řecku ve výši 110 miliard eur. Ale doprovodná úsporná opatření dále ruinují řeckou ekonomiku. Není pravděpodobné, že se Řecku podaří získat miliardy eur potřebné pro příští rok na finančních trzích. Kreditní rating Řecka klesl do spekulativního pásma, což znamená, že půjčky na finančních trzích budou velmi drahé. Řecko se proto pokouší dosáhnout změny podmínek stanovených v původní smlouvě o pomoci. V zemích Evropské unie to způsobuje rozruch. Zaměstnanci pokračují v útocích proti konsenzu o nezbytnosti úspor zastávanému řeckými vládnoucími kruhy. Před středeční stávkou mnozí předpovídali, že půjde o jednu z největších generálních stávek, k nimž dosud došlo, řekl Panos Garganas, vydavatel řeckého listu Solidarita pracujících. Před rokem vstoupil do řeckých záležitostí MMF a vypukla proti tomu mohutná stávka. Programy nouzové pomoci MMF nefungují a krize se rozšířila na Irsko a Portugalsko. Vláda potřebuje půjčky ve výši miliard eur, aby zvládla příštích několik let. Za to MMF a Evropská centrální banka (ECB) požadují, abychom se zavázali k dalším, ještě tvrdším opatřením. MMF a ECB prosazují především programový výprodej veřejného majetku, například energetické společnosti. S : ZE ZAHRANIČÍ: Na obranu veřejných služeb došlo k řadě generálních stávek a dalších mobilizačních akcí. V kabinetu dochází ke sporům a spekuluje se o tom, že země možná míří k novým volbám. Jen málo lidí věří, že vláda přežije dva a půl roku do konce volebního období., konstatuje Panos Garganas. Převzato ze Socialist Worker, Přeložil: Vilém Gutfreund Povstání v Sýrii proti režimu Bašára Asada pokračuje navzdory represím, které si údajně vyžádaly již 800 životů. Demonstrace začaly s požadavky na reformu režimu teď žádají revoluci. Bezpečnostní složky obsadily mnoho vesnic a měst s úmyslem potlačit jakékoli volání po změně. Setkaly se však s odporem. Režim na to reagoval pokusy vyvolat sektářské rozpory mezi jednotlivými náboženskými a etnickými komunitami v zemi. Proti těmto pokusům, jako je například snaha prezidenta Asada označovat tuto revoluci za sunnitské islamistické povstání, provolávají protestující, že jde o jednotný boj muslimů, křesťanů, Kurdů a Arabů za svobodu. Případná intervence Západu by však mohla mít katastrofální následky, neboť legitimita Asadova režimu spočívala do značné míry právě na opozici vůči západnímu imperialismu. Nicméně ani to nedokázalo zakrýt hluboce zakořeněnou korupci a útlak obyvatel. Tato revoluce vypukla ve městě Dará, ležícím na hranicích s Jordánskem. Toto město se stalo domovem pro mnoho Syřanů vystěhovaných z Golanských výšin po jejich obsazení Izraelem v roce Proto lidé v ulicích často používají slogany, namířené proti syrským bezpečnostním složkám, jako například: Zbaběle jste utekli z Golan, dnes hrdinně střílíte do neozbrojených lidí. Mnoho lidí v Sýrii, Libanonu a Palestině teď volá po pokračování revolucí probíhajících v Sýrii ve čtyřicátých a šedesátých letech. Jak toto povstání dopadne, je zatím obtížné předpovědět. Rozhodující roli sehraje Aleppo, největší syrské město a zároveň centrum průmyslu. V některých čtvrtích se již protesty objevily, stejně jako mezi aleppskými studenty. Ohromná síla syrské třídy pracujících se však stále příliš neprojevila. Převzato ze Socialist Worker, Přeložil: Štěpán Lohr 10 SOLIDARITA\n11 NE P E ZE ZAHRANIČÍ: Vlády po celé Evropě se snaží vybičovat strach z imigrantů, aby odvrátily pozornost od ekonomické krize. List Socialist Worker zkoumá hlubší příčiny rasismu EU. Imigrace je dalším problémem, který odhaluje nestabilitu Evropské unie (EU). Společně s problémem zadlužení některých států ukazuje, jak světová ekonomická krize deformuje unii. Politikové se snaží udělat z imigrantů obětní beránky, aby si zvýšili popularitu. Ale přitom vycházejí najevo také podstatnější zdroje napětí v evropské politice. V Británii se v posledním desetiletí hodně mluví o přistěhovalectví Východoevropanů z nových členských zemí, které vstoupily do EU v minulém desetiletí, například o přílivu polských dělníků. Mnoho států porušilo vyhlašovaný princip volného pohybu pracovních sil uvnitř EU, když omezilo zaměstnávání pracovníků z členských států východní Evropy. Ale tato omezení skončila začátkem tohoto měsíce pro občany všech zemí kromě Rumunska a Bulharska. Ve většině zemí EU vyvolává větší znepokojení vpád přistěhovalců ze států mimo unii do Pevnosti Evropa. To se projevilo i při střetnutí mezi italskou a francouzskou vládou. Francie a některé bohatší státy evropského severu se obávají, že neproniknutelné vnější hranice EU vytvořené Schengenskou smlouvou v roce 1985 se staly až příliš prostupnými, což ohrožuje jejich zájmy. Po povstáních na Středním východě a v severní Africe padla řada dohod mezi tamními diktátory a EU nebo jednotlivými členskými státy. Na severoafrickém pobřeží dnes není prakticky nikdo, kdo by zadržel imigranty směřující do Evropy. Lampedusa je italský ostrůvek zhruba uprostřed mezi Sicílií a Tuniskem. Od začátku roku dorazilo na Lampedusu a další malé italské ostrovy více než přistěhovalců, převážně z Tuniska. Italská vláda tvrdí, že když nesmí imigranty vyhnat, musí se zátěž spojená s jejich příchodem rozložit i na ostatní evropské země. NEADEKVÁTNÍ REAKCE Podle mluvčího humanitární organizace Lékaři bez hranic italské úřady reagují ad hoc a zcela nevhodně, ačkoli jim bylo známo, že v létě vždy vzrůstá počet připlouvajících lodí a válka v Libyi vyžene ze země mnoho tisíc uprchlíků. Italský premiér Silvio Berlusconi se pokouší svalovat na imigranty ekonomické problémy země. V březnu sliboval vyčistit Lampedusu od imigrantů ale dokázal jen přesunout tisíce lidí do uprchlických center na pevnině. Mezitím si francouzský prezident Nicolas Sarkozy stěžoval, že tuniští imigranti opouštějí tábory v Itálii a přicházejí do Francie. Požadoval, aby Francie mohla přistěhovalce nějak kontrolovat. Evropská komisařka vnitra Cecilia Malmstromová slíbila, že postižené země EU dostanou povolení dočasně zavést hraniční kontroly. Kromě toho EU vytvoří pohraniční hlídky a posílí dohled na vnějších hranicích Evropy. A pokusí se rovněž obnovit dohody se severoafrickými vládami. V Evropě panuje rozkol mezi vládami bohatšího severu a chudšího jihu. Ale pro vládnoucí třídy je problém nesrovnatelně složitější, protože většina zemí je také vnitřně rozštěpena. Imigranti slouží jako hromosvod hněvu veřejnosti. Berlusconi i Sarkozy už v minulosti využívali imigraci k odvrácení pozornosti od vlastních problémů. V roce 2009 Berlusconi prohlásil: Idea mnohonárodní Itálie je levicová a není naší ideou. My vítáme jen ty příchozí, kteří splňují podmínky pro politický azyl. A Sarkozy loni nechal deportovat z Francie stovky Romů, čímž sám porušil ducha Schengenské smlouvy. Berlusconi i Sarkozy opakovaně čelí krizím na domácí politické scéně. Konzervativní britský ministr pro imigraci si samozřejmě stěžuje hlavně na to, že tuniští přistěhovalci se možná nezastaví ve Francii, ale mohou při hledání práce proniknout i do Británie. Někteří političtí vůdci chtějí v zájmu ekonomického rozvoje svých zemí imigraci podporovat, zatímco jiní požadují zostřenou kontrolu. Mnoho vládních stran zaujímá rozporná stanoviska. Napětí se stupňuje kvůli institucionálnímu uspořádání Evropské unie. Celoevropský projekt vytvoření jednotného trhu znamená ustavení jednotné evropské měny, volný pohyb pracovních sil a kapitálu uvnitř unie a jednotná pravidla pro ekonomiku. Splněním tohoto dlouhodobého cíle má EU dosáhnou konkurenceschopnosti s dominantními světovými ekonomikami USA a Čínou. Ale odstranění vnitřních hranic provázel vznik Pevnosti Evropa, což velice ztěžuje přístup všem zájemcům zvenčí. Sjednocení ekonomiky EU vyžaduje provedení několika věcí, které jednotlivé SOLIDARITA 11\n12 země uskutečnily už v době, kdy se vyvíjely v kapitalistické národní státy. EU se chystá vytvořit jednotný trh s jedinou měnou, eurem, kontrolovaným centrální bankou. Snaží se také harmonizovat pravidla podnikání v celé oblasti EU. A založila jednotnou obchodní zónu pomocí Schengenské smlouvy. Schengenská smlouva vytvářející Pevnost Evropu byla podepsána v roce 1985 a v platnost vstoupila v roce Zahrnuje všechny státy EU kromě Británie a Irska a odstranila překážky ve vzájemném obchodu mezi státy EU. Pevnost Evropa vytvořila bariéru z ostnatého drátu a předpisů na vnějších hranicích EU. Za tímto účelem byly používány ozbrojené síly, budována vězeňská zařízení a úředně schvalováno šikanování a útisk Asijců a černých Afričanů. Británie se žádného z těchto projektů neúčastnila, protože ani jedna z britských vlád si nepřála přerušit exkluzivní vztahy s USA a trhy bývalého britského impéria. Proto se v Británii nevěnovala větší pozornost nezdarům tohoto projektu. Nyní se někteří komentátoři obávají, že by se mohl úplně zhroutit. KONKURENCESCHOPNOST Většina podniků v Evropě si přeje mít rozsáhlý společný trh s jednotnými pravidly. Rozvoj institucí EU také pomáhá evropským podnikům efektivně konkurovat jiným ekonomikám. Ale ekonomická krize málem způsobila zhroucení několika nejslabších evropských států a zpochybnila aspirace evropských vůdců. Když krize udeřila, vlády po celém světě nejprve poskytovaly záruky za dluhy celého bankovního systému. Nyní jsou dluhy slabších států eurozóny garantovány silnějšími státy. Aby je mohly zaplatit, vlády po celé EU rozpoutaly vlnu úsporných opatření útoky na zaměstnance. Ale vládnoucí třídě vznikl problém není jisté, jak daleko může zajít, aniž by vyvolala zuřivou opozici. Skupiny elity mezi sebou bojují o prosazení svých koncepcí, ale nedokážou se vyhnout ani vnitřním sporům. EU je konfederací národních států, proto krize nezpůsobila semknutí EU, nýbrž zintenzivnila soupeření a konkurenci mezi členy. Přetrvávající krize způsobuje, že političtí vůdci se snaží odvrátit pozornost pomocí problému imigrace a rozdělit nás, občany. V současné situaci je nejnaléhavějším úkolem bojovat proti rasismu a proti pokusům nechat za krizi zaplatit pracující. BOJ VE PROSPĚCH IMIGRANTŮ A PROTI RASISMU Několik britských kabinetů po sobě uvádělo jako jeden z důvodů opozice proti projektu prohlubování EU snahu zachovat Londýnu postavení světové finanční metropole. Tvrdí nám, že volný vstup kapitálu do Británie je pro zemi ohromným přínosem. Ale volný pohyb pro lidi se z jakéhosi důvodu za přínos nepovažuje. Pracující se stěhovali po celém světě od samého počátku kapitalistické éry nedobrovolně jako zavlečení otroci, nebo v rámci masových migrací, které vedly ke vzniku moderních USA. Přes všechna nebezpečí je stále mnoho migrantů připraveno vydat se na cestu. Někteří prchají před válkou v Libyi, jiní jsou ekonomickými migranty, protože vědí, že v západních zemích mohou vydělávat mnohem víc peněz. Nenávist, s níž se tito imigranti setkávají, kontrastuje s přístupem k světové majetkové elitě, jež považuje za samozřejmost, že může cestovat, kamkoli chce, nebo k střední třídě, která chápe ekonomickou migraci jako své právo. Média neútočí na britské lékaře, když odcházejí do USA za vyšším platem, nebo inženýry odcházející do Dubaje. A za zmínku jim nestojí ani metody západních bank při ždímání zisků z nejchudších zemí celého světa. Zaměstnanci si někdy myslí, že jedinou cestou k zachování jejich pracovních podmínek je akceptovat ještě tvrdší hraniční kontroly. Ale spolu s přijetím požadavků vůdců slábne schopnost zaměstnanců klást odpor koncepci Evropy, kterou mnozí levicoví myslitelé nazývají Evropou bossů. Přestože nám političtí vůdci svou propagandou sugerují opak, zaměstnanci v Británii, Francii nebo Polsku mají mnohem víc společných zájmů navzájem než s vládci ve svých zemích. A všichni mají společné zájmy s pracujícími v Tunisku, Egyptě nebo v Burkyně Fasso. Pracující inspirované povstáními v severní Africe nebude obtížné o tom přesvědčit. Jsme proti Pevnosti Evropa a požadujeme eliminaci rasistických imigračních zákonů bez ohledu na to, zda je navrhuje EU nebo vlády členských států. Převzato ze Socialist Worker Přeložil: Vilém Gutfreund 12 SOLIDARITA\n13 S : R, N TEORIE: Přetiskujeme další kapitolu z analýzy minulého režimu, kterou vypracoval Tony Cliff ve své knize Státní kapitalizmus v Rusku. ROLNÍCI A DĚLNÍCI Říjnová revoluce ve skutečností nebyla jednou revolucí. Byla to vlastně fúze revolucí dvou: socialistické dělnické revoluce - produkt vyzrálého kapitalismu a rolnické revoluce - vyústění konfliktu mezi rozvíjejícím se kapitalismem a starým feudálním zřízením. Rolníci byli jako vždy ochotni vyvlastnit soukromé pozemky velkostatkářů. Zároveň však silně lpěli na vlastních malých soukromých pozemcích. Byly připraveni povstat proti feudalismu, avšak na druhé straně nikterak netoužili po socialismu. Stejný postoj rolníků známe i z francouzské historie. Po roce 1789 rolníci vždy podporovali reakční vlády v boji proti rudé hrozbě ze strany pařížské dělnické třídy. Právě oni vytvářeli solidní zázemí Bonapartovi a později i jeho synovci Napoleonu III. V západní Evropě, kde byly (s výjimkou Španělska a Itálie) zrušeny velké statky, vesničané jen zřídka kdy volili do parlamentu socialisty nebo komunisty. Není proto nijak překvapující, že vítězné spojenectví dělníků a rolníků v říjnové revoluci bylo záhy vystřídáno velmi napjatými vztahy. Jakmile byly poraženy bílé armády, a spolu s nimi zaniklo i nebezpečí obnovení statkářství, zachovali si rolníci vůči dělníkům jen velmi málo loajality. Rolníci podporovali vládu, která jim rozdávala půdu. Když jim však tato vláda začala zabavovat část úrody, aby nasytila hladové obyvatelstvo měst, postoj rolníků se úplně změnil. Tato dvojakost v postoji rolníků vůči sovětské vládě vyšla najevo v dubnu 1923 na dvanáctém sjezdu komunistické strany, na kterém se sešel velký počet provinčních delegátů. Z jejich zpráv vyplynulo, že rolníci považují bolševiky a komunisty za dvě zcela odlišné skupiny lidí: ti první jim dávají půdu, ti druzí představují státní útlak. (Toto nedorozumění bylo způsobeno tím, že na sedmém sjezdu strany byl přijat název Komunistická strana). Socialističtí dělníci usilují o socializaci práce, státní vlastnictví a socialistické plánování. Rolníci usilují o individuální malovýrobu, soukromé vlastnictví a svobodu trhu. Není proto možné zabránit trvalému konfliktu mezi těmito dvěma výrobními systémy. Malovýroba plodí kapitalismus a buržoazii. A to neustále - každým dnem, každou hodinou. Kapitalismus se tu rodí živelně a v obrovském rozsahu.  Zaostalost zemědělské výroby a její individuální charakter je vážnou překážkou pro rozvoj plánované průmyslové výroby. Můžeme zde parafrázovat Abrahama Lincolna: Nemůžete mít dům z poloviny postavený na kolektivní plánované práci a z druhé poloviny na anarchisticky individuální práci. Konzervatismus ruského rolnictva byl po říjnové revoluci ještě zesílen skutečností, že rolnická revoluce nejenže odstranila feudální vlastnictví půdy a eliminovala tím revoluční prvek rolníků, ale také značně zmenšila třídní rozdíly uvnitř rolnictva samotného. Počet zemědělských proletářů a polo-proletářů - přirozených spojenců městské dělnické třídy, byl rolnickou revolucí drasticky snížen. Revoluce v Rusku byla mnohem demokratičtější, důslednější a zašla mnohem dál, než revoluce ve Francii roku Za Velké francouzské revoluce byly velké pozemky obvykle prodávány, a padly tak do rukou lidí, kteří měli peníze - městským a venkovským boháčům. V Rusku byly oproti tomu vyvlastněni nejen velkostatkáři, ale také mnoho bohatých sedláků. Jejich půda pak byla zdarma distribuována mezi rolníky. Aplikace socialistického výrobního způsobu na zemědělství je nesmírně složitou záležitostí. Na rozdíl od průmyslu je zemědělství - a to i ve většině vyspělých zemí - založené převážně na malovýrobě drobných farmářů. Mnohé průmyslové podniky zaměstnávají stovky tisíc dělníků. Avšak v zemědělství, i ve Spojených státech, převažují drobné farmy. 77 procent všech zemědělských pracovníků v USA patřilo roku 1944 mezi rodinné příslušníky farmářů.  Tvrzení, že přežití malých farem je v mnoha případech umožněno tím, že drobný zemědělec, který je dělníkem, kapitalistou a pozemkovým vlastníkem současně, je ochoten tvrdě pracovat - ještě tvrději, než průmyslový dělník - a vzdát se nájemného a podílů na zisku a dostávat ještě nižší příjem než dělníci ve městě, není pro nás relevantním argumentem. Rozhodujícím faktorem je to, že technická převaha velkovýroby nad malovýrobou je v zemědělství neporovnatelně menší než v průmyslu. Ještě více než pro obilní výrobu to platí pro intenzivní smíšené hospodářství. (A mimochodem, nesmíme zapomínat na to, že jak populace ve městech roste a životní úroveň stoupá, tak klesá význam produkce obilovin v poměru k výrobě mléka, zeleniny, ovoce, masa a tak dále.) Velké zemědělské farmy v mnoha zemích se navíc vyvinuly spíše z drobných zemědělců v průběhu volné hospodářské soutěže, než jako výsledek SOLIDARITA 13\n14 vnějších ekonomických faktorů - oplocení, přežití feudálních panství a podobně. Engelsova představa o tom, jaká opatření mají být přijata vůči rolníkům po socialistické revoluci, byla následující: Je... zřejmé, že nemůžeme, až budeme mít státní moc, pomýšlet na to, abychom malorolníka násilně vyvlastnili (ať už za náhradu nebo bez ní)... Naším úkolem vůči malorolníkům je především převést jeho soukromé hospodářství a soukromé vlastnictví v družstevní, ne násilím, nýbrž příklady a poskytováním společenské podpory k tomuto účelu. A zde je ovšem dosti prostředků, jak ukázat malorolníkům výhody, které již dnes musí pochopit... My stojíme rozhodně na straně malorolníka. Učiníme vše, co bude jen trochu možné, abychom jeho úděl učinili snesitelnějším, abychom mu usnadnili přechod ke združstevnění, jestliže se k tomu rozhodne. A abychom mu dokonce, jestliže toto rozhodnutí ještě nebude moci učinit, poskytli delší lhůtu na rozmyšlenou na jeho drobném hospodářství. 10. Engels se domníval, že to bude trvat celé generace, než se rolnictvo západní a střední Evropy dobrovolně rozhodne vstoupit do společných družstev. Je jasné, že v zemi, kde je drtivá většina obyvatelstva zaměstnána v zemědělství a kde je průmysl nedostatečně rozvinutý, než aby dokázal uspokojit potřeby rolníků a tím je přilákat do kolektivní výroby - jako tomu bylo v Rusku roku budou překážky na dobrovolné začlenění rolníků do družstevní výroby ještě mnohem větší. Dobrovolná spolupráce vyžaduje vysoce mechanizované zemědělství, dobré ceny zemědělských produktů vykupované státem, bohatou nabídku levného průmyslového zboží pro rolníky a velmi nízké daně. Stručně řečeno, hojnost. Brzy po revoluci začalo být řadě bolševickým teoretiků - a především ekonomovi Evženu Preobraženskému - jasné, že nadhodnota vyrobená v průmyslu nemůže sama o sobě stačit k akumulaci kapitálu, a to zejména ne od okamžiku vítězství dělnické třídy... neboť nyní nemůžeme pracovní sílu vystavovat tak špatným pracovním a zdravotním podmínkám, jako tomu bylo za kapitalismu. Toto je rozhodující překážkou zpomalující socialistickou akumulaci - překážka, kterou kapitalistický průmysl v počátečním období svého vývoje vůbec neznal.  Oproti socialistické akumulaci (definované jako rozmnožování výrobních prostředků v důsledku nadprodukce, vyrobené v samotné socialistické ekonomice) formuloval Preobraženský pojem primitivní socialistická akumulace, [A] kterou sám vymezil jako akumulaci státních materiálních zdrojů, a to především na úkor zdrojů ležících mimo státní ekonomický systém. Tato akumulace bude v zaostalé agrární zemi nutně hrát kolosální roli... Primitivní akumulace bude převládat v době industrializace... Tento termín proto musíme chápat jako klíčový pro období primitivní nebo přípravné socialistické akumulace.  Tímto zdrojem, ležícím mimo státní ekonomický systém je zemědělství. Tak jako v merkantilistickém období v západní Evropě hromadili první kapitalisté - obchodníci bohatství díky koloniálnímu vykořisťování, stejným způsobem by socialistický průmysl využíval vnitřní kolonie (tento termín však Preobraženský důrazně odmítal) - malovýrobní zemědělství. Preobražensky neobhajoval násilí proti rolníkům, jehož se dopouštěli merkantilističtí obchodníci. Rovněž nechtěl, aby se některá třída - v tomto případě dělnická třída - dostala na pozici vykořisťovatelské třídy. Navrhl opatření, která byla mnohem mírnější než ta, která používala merkantilistická buržoazie. Navrhoval částečné potlačení zákona hodnoty a upravit podmínky směny mezi průmyslem a zemědělstvím ve prospěch prvého a na úkor druhého. Takže na jednotku práce ve státním průmyslu by při směně připadlo více než jednotka práce v zemědělství. Preobražensky předpokládal, že tento způsob směny brzy povede k tak rychlému růstu výroby ve společnosti, který nejen, že bude prospěšný pro společnost jako celek, ale vzrostou nakonec i absolutní příjmy rolnictva. Ve skutečnosti by však uskutečňování Preobraženského primitivní socialistické akumulace logicky vedlo k velmi odlišné situaci, než jakou si on sám představoval. Jakýkoli pokus ždímat rolníky by pravděpodobně skončil záměrným snížením výroby, takže směna mezi zemědělstvím a průmyslem nastavená ve prospěch průmyslu by ve skutečnosti vedla ke snížení objemu obchodu. Je pouze jeden způsob, jak řešit takovouto stávku. A to, použít proti rolníkům násilí, vyvlastnit je a soustředit je do velkých farem, v nichž by mohl stát kontrolovat jejich práci a výstup. Pokud však stát používá takovéto metody, musí rovněž čelit vážnému odporu ze strany dělníků, z nichž mnozí - v zaostalé rozvojové zemi - se do průmyslu rekrutovali z venkova a přirozeně tak mají s vesničany úzké rodinné vazby. Navíc, pokud se stát, usilující o primitivní socialistickou akumulaci, uchyluje k útlaku, co by mu mělo zabránit v tom, aby tento útlak v zájmu socialistické akumulace neobrátil proti samotným dělníkům ve státním průmyslu a nezačal z nich ždímat nadhodnotu? Jedním řešením konfliktu mezi státním průmyslem a malovýrobním zemědělstvím v zaostalé zemi by bylo, nastavit tempo rozvoje průmyslu v závislosti na rychlosti, kterou se zvyšuje nadhodnota v zemědělství. V důsledku rolnické revoluce však došlo k velkému poklesu zemědělských přebytků (nadhodnoty) přicházejících na trh, protože hlavními poskytovateli těchto přebytků byli velcí vlastníci půdy a kulaci. Rozdělením půdy a zvýšením podílu středních rolníků, kteří pracovali hlavně pro svou obživu, také ubylo zdrojů zemědělských produktů určených pro trh. Větších přebytků by se jistě získalo zvýšením podílu půdy, jež drží v rukou bohatí rolníci, zvaní v Rusku kulaci. Avšak kdyby měl být rozvoj státního průmyslu závislý na zemědělství kulaků, musel by se průmysl rozvíjet hlemýždím tempem, což by oslabilo průmyslovou dělnickou třídu vůči kulakům. To by nakonec nevyhnutelně vedlo k vítězství soukromého kapitalismu v celé ekonomice. 14 SOLIDARITA\n15 Případně by mohl být konﬂikt mezi průmyslem a zemědělstvím vyřešen rychlou industrializací na základě primitivní akumulace - vyvlastnění rolníků a jejich nucené zapojení do velkých mechanizovaných farem, čímž se uvolní pracovní síly pro průmysl a výrobu zemědělských přebytků pro městské obyvatelstvo. Takováto metoda primitivní akumulace nakonec rovněž vede k podřízení průmyslových dělníků potřebám akumulace kapitálu. Touto cestou je zemědělská malovýroba přeměněna a začleněna do státně kapitalistické ekonomiky. V obou případech by bylo směšné očekávat rozkvět socialistické demokracie. Naopak, v prvním případě se stát musí podřizovat vzrůstajícímu tlaku kulaků, čímž bude upadat jeho autorita mezi dělníky. V druhém případě musí být stát všemocný a z toho vyplývá, že jeho úředníci budou autokratičtí jak vůči dělníkům, tak vůči rolníkům. (Oba dva způsoby řešení tohoto problému byly skutečně vyzkoušeny. První v období nové hospodářské politiky (NEP) a druhý během pětiletých plánů.) NA ZÁVĚR Ekonomika dělnického státu a kapita- listická ekonomika mají mnoho společných rysů. Dělnický stát - přechodné stádium mezi kapitalismem a komunismem - v sobě nevyhnutelně nese řadu rysů společnosti, na jejichž ruinách vyrůstá, ale současně také zárodek budoucí společnosti. Tyto protichůdné prvky sice existují v přechodném stádiu současně, ale prvky staré společnosti jsou zde podřízeny prvkům společnosti nové. Společným rysem pro dělnický stát i kapitalismus je dělba práce mezi duševní a manuální prací. To co však dělnický stát od kapitalistického odlišuje, je dělnická kontrola nad výrobou. Dělnická kontrola tvoří most, i když úzký most, ke zrušení dělby práce na manuální a duševní, což však bude kompletně realizováno až se vznikem komunistické společnosti. Jak v dělnickém státu tak v kapitalismu tvoří technici hierarchii, jíž jsou dělníci podřízeni (ačkoli v dělnickém státě není tato hierarchie tak výrazná). V dělnickém státě však nejsou technici podřízeni kapitálu, nýbrž vůli dělnického státu, tedy kolektivu výrobců. To je výchozí bod k odstranění veškeré společenské hierarchie ve výrobě. Prvky vynucování pracovní kázně budou existovat i v dělnickém státě, tak jako je tomu v kapitalismu. Narozdíl od kapitalismu to však není jediný způsob vytváření disciplíny. Naopak, všechny represivní prvky neustále ustupují prvkům uvědomění, dokud společenská solidarita, harmonické vztahy mezi lidmi a vzdělání neučiní jakýkoli nátlak v procesu výroby zcela zbytečným. V ekonomice dělnického i kapitalistického státu jsou jednotlivé komodity směňovány za jiné komodity, jež obsahují ekvivalentní množství společensky nezbytné práce. Avšak v dělnickém státě je toto výsledek vědomého ekonomického směřování a nikoli slepých sil. A navíc - což má zcela zásadní význam - je ekvivalentní směna založena na rovnosti práv všech přímých výrobců, což je dáno společným vlastnictvím výrobních prostředků. Buržoazní zákonitosti pod vládou buržoazie vedou k vykořisťování. Buržoazní způsob distribuce v dělnickém státě mlčky uznává nerovné individuální potřeby a možnosti jako přirozená privilegia. Díky společnému vlastnictví výrobních prostředků však vytváří rovnost mezi výrobci. Předpokladem existence buržoazní distribuce v dělnickém státě je absence jakéhokoli vykořisťování a vývoj směrem k úplnému zrušení všech ekonomických nerovností, včetně těch, které vyplývají z přirozených individuálních výhod. Î Tony Cliﬀ, Přeložil Vítězslav Lamač K TEORIE: to konec kapitalismu?, Co bude krize znamenat? - kladli si mnozí nahlas otázku. I v českém tisku se tato debata otevřela. Martin Weiss v Lidových novinách z 18. září 2008 píše článek s názvem Temné zítřky, v Právu článek Předposlední soud, znovu Lidové noviny Opravdu nastává konec kapitalismu? atd. Už více jak pět let žijeme v ekonomické krizi, jakou svět nezažil od onoho černého pátku na newyorské burze v říjnu 1929 a následné krizi 30. let. Bezprostředně po krachu na amerických hypotečních trzích se v mainstreamových mediích i mezi mainstreamovými ekonomy a politiky začalo debatovat: Je GLOBÁLNÍ OFENZÍVA KAPITÁLU Podívejme se stručně na kořeny této krize. Dobře je shrnul marxistický ekonom David Harvey. Podle něj má současná krize své kořeny v krocích, které byly učiněny k vyřešení krize v 70. letech. Tyto kroky jsou:. postupný útok na organizované pracující a jejich politické instituce, mobilizace globálních zásob práce, zavádění práci spořicích technologií a zvyšování konkurence. Výsledkem je globální stlačování mezd a vytvo- SOLIDARITA 15\n16 ření obrovské zásobárny pracovní síly žijící v těžkých podmínkách. 2. Podrývání předchozích struktur monopolu moci a nahrazení kapitalismu národních států konkurenci na mnohem divočejším mezinárodním poli mezinárodní konkurence. Nerovnoměrný geografický rozvoj a meziteritoriální konkurence se stala klíčovým jevem v kapitalistickém rozvoji, čím otevřely cestu k počátkům hegemonického posunu moci zejména, ale ne výlučně, do Východní Asie. 3. Využití a posílení nejnestálejší a vysoce pohyblivé formy kapitálu, finančního kapitálu, k opětovné alokaci kapitálových zdrojů globálně (nakonec v podobě elektronických trhů: sledování indexů, burzy atd.) a tím zažehnutí deindustrializace v tradičních jádrových regionech a nových forem vysoce utlačovatelské industrializace a těžby nerostných surovin v rozvojových zemích. Výsledkem toho bylo zvýšení ziskovosti finančních korporací a nalezení nového způsobu jak globalizovat a údajně absorbovat rizika skrze vznik fiktivních kapitálových trhů (bubliny, nakupování akcií podle plánovaných výnosů firem atd.). 4. To vedlo k zvýšenému spoléhání se na akumulaci vyvlastněním 1 jakožto nástroj pro zvětšení kapitalistické třídní moci. Nové kolo původní akumulace 2 namířené proti původnímu a rolnickému obyvatelstvu bylo posíleno ztrátou aktiv nižších tříd v jádrových ekonomikách (jak jsme viděli u nevýhodných půjček na domy v USA, kde ztráty z tohoto trhu byly zaplaceny zejména afroamerickými obyvateli). 5. Posílení jinak klesající účinné poptávky tím, že byla dotlačena dluhová ekonomika na své hranice (zejména v USA a VB, ale také v Lotyšsku, Dubaji a jinde). 6. Kompenzování mizivé míry zisku ve výrobě tím, že byla vytvořena celá série bublinových trhů s aktivy, založená na spekulacích, jejímž nejvýraznějším vyjádřením byla bublina s nemovitostmi v USA, která praskla v letech Abychom to tedy shrnuli. Celý proces přeměny světového systému se soustředil na větší liberalizaci obchodu, tzv. flexibilizaci trhu práce, tj. snižování práv zaměstnanců, privatizace služeb vlastněných státem a zavádění kapitalistických vztahů tam, kde dosud nebyly. Souhrnně se to od konce 90.let nazývá globalizace a jejím cílem je alokovat přebytečný kapitál a obnovit klesající míru zisku. 3 Právě její pokles je pro kapitalismus zásadní problém. Je totiž založen na neustálé expanzi a sebereprodukci kapitálu. Bez nich nemůže kapitalismus fungovat. Proto je hlavním motivem ekonomicky aktivních subjektů zisk, akumulace pro větší akumulaci. Ve filosofických a nikoli ekonomických termínech to pojmenoval i Václav Bělohradský svým výrokem o růstu Růstu. Tento systém se ale neustálou snahou vyrobit více, aby se mohlo prodat více, dostává do krizí. Protože jednak není nikdo, kdo by tolik zboží koupil a jednak díky stále vyostřenější konkurenci a technologické unifikaci klesá ona zmiňovaná míra zisku. KONSPIRAČNÍ TEORIE FALEŠNÁ STOPA Důvody, proč jsem svůj příspěvek začal naznačením ekonomické analýzy současné krize, jsou dva. Prvním z nich je, že mezi lidmi, kteří začínají zpochybňovat mainstreamový rámec uvažování o globální politice se šíří nejrůznější verze konspiračních teorií. Počínaje různými Zeitgeisty, přes spiknutí bankéřů, až po boj proti Novému světovému řádu. Všem jim je společné to, že se nedívají na problém v jeho systémové rovině, ale jako výsledek dohody a snah jednotlivců, skrytých v pozadí. V novém kabátě prezentují starý model, který zastávali např. ruští narodnici, kteří páchali individuální teroristické útoky na vysoké carské úředníky či cara samotného. Měli takovou představu, že když odstraní tyto představitele režimu, režim sám se zhroutí. Stejně tak zastánci konspiračních teorií vedou svůj boj proti Bildbergu, Trilaterální komisi apod. A zatímco ruští narodnici si na konci 19. století mohli nalhávat, že car a jeho nejbližší poradci opravdu řídí systém, myslet si dnes v globalizované společnosti, kde probíhají miliardy operací během jednoho dne, že to někdo dovede řídit z nějakého luxusního hotelu, je naprostý nesmysl. Místo kritiky systému je tu kritika jednotlivců. Ta má pak potenciál soustředit se v praktické politice na tyto postavy a nikoli na strukturu celého systému. MARX RELOADED Ale popularita konspiračních teorií poukazuje na nezaplněné vakuum, které se tak snaží naplnit. Je to prázdné místo nějaké teorie, která by dokázala proměny a vývoj dnešního světa analyzovat. A to je druhý důvod, proč jsem začal s oním náčrtem analýzy. David Harvey totiž není jen nějaký ekonom, ale je to marxistický ekonom. Právě rehabilitace marxismu, jakožto účinné systémové teorie nám pomůže zorientovat se v dnešním světě. Když mluvím o marxismus, musíme mít na paměti, že nemá nic společného s ideologií minulého režimu, která z autorů jeho textů dělala svaté a z textů samotných vyprázdněné fráze, které se povinně učili ve škole. Marxismus je především metoda, jak analyzovat společnost. Ale takových společenských teorií je řada, mohl by ihned někdo namítnout. Marxismus se od nich však liší jedním důležitým bodem, a to je důraz na praxi. Jak už napsal Marx ve snad nejproslavenější jedenácté tezi o Feuerbachovi: Filosofové svět různě jen vyklá- 16 SOLIDARITA\n17 dali, jde však o to jej změnit. Důraz marxismu je tedy kladen na otázku Co dělat?. Klade si tak otázky kdo udělá to, co se má udělat? Kdo je tím aktérem, tím činitelem či nositelem nějaké změny. Pro marxismus jsou to námezdní pracující, kteří stojí v ekonomickém jádru systému a bez jejichž práce by systém fungovat nemohl. Z tohoto důvodu se také marxismus dívá na svět nikoli neutrálně, z nějakého akademického odstupu, ale s vášnivou angažovaností těch, kteří stávkují, bojují proti vykořisťování a všem podobám útlaku. SYSTÉMOVÁ KRIZE Vraťme se ale k současné krizi. Odhaduje se, že aby mohl systém dále fungovat, musel by globální růst HDP činit zhruba 3%. Co to znamená v řeči čísel: znamenalo by to najít nové ziskové investice za více jak 1,7 trilionů dolarů v roce 2012 až po téměř 3 triliony v roce Naproti tomu bylo potřeba v 0,15 trilionů v roce 1950 a 0,42 trilionů dolarů v roce Skutečné problémy s tím, kam nalít přebytečný kapitál začínají po konci 80. let, i když se otevřela Čína a zhroutil se sovětský blok. Tyto obtíže byly částečně překonány vznikem fiktivních trhů, kde spekulace s hodnotou aktiv může pokračovat donekonečna. Tedy pokud se někdo nezeptá, jakou mají ty nakoupené balíčky skutečnou cenu. Pak začne panika, začnou bubliny praskat a dál je ten příběh známý. Ale kam půjdou ty investice dnes? Když necháme stranou neoddiskutovatelná omezení ve vztahu k přírodě (především otázka globálních změn klimatu), další potenciální omezení efektivní poptávky na trhu, technologií a geografické a geopolitické distribuce budou hluboká. A to necháváme stranou nějaký aktivní odpor, což je také velmi nepravděpodobné. Jaký prostor nám v globální ekonomice zbývá pro záplatu, která by absorbovala přebytečný kapitál? Čína a bývalý sovětský blok už byli integrováni. Jižní a jihovýchodní Asie se rychle plní. Afrika se dosud integrována není, ale neexistuje jiné místo se schopností absorbovat veškerý přebytečný kapitál. Jaké nové výrobní linky musí být otevřeny, aby absorbovaly růst? Dlouhodobě tedy neexistuje podle Davida Harveyho kapitalistické řešení kapitalistických krizí. Tato krize se liší od předchozí, že už opravdu není kam expandovat. POSTKAPITALISTICKÁ ALTERNATIVA Otevírá se nám tak otázka postkapitalistických alternativ. Tato alternativa by měla být postavena na čtyřech hodnotách: spravedlnosti, efektivitě, demokratičnosti a udržitelnosti. Spravedlnost je nejlepší chápat jako souhrn tří dalších hodnot - svobody, rovnosti a solidarity: jedna z podob rovnostářského principu spravedlnosti by odpovídala tomu, že by každý měl rovný přístup ke zdrojům, které potřebuje, aby mohli žít takovým životem, kterého by si mohli vážit.,,efektivita znamená nemrhat aktivy, i kdybychom tím sledovali žádoucí výsledek, jak říká Michael Albert; navíc to oproti dnešnímu pojetí efektivity, kdy je jejím měřítkem kolik dokážeme vyrobit, kolik na tom ušetříme a kolik na tom vydělám; naproti tomu měřítkem efektivity v postkapitalistické společnosti by mělo být uspokojování potřeb lidí a ohled k životnímu prostředí. Demokracie je ústřední hodnotou antikapitalistické kritiky. Žijeme v parlamentní demokracii, kde můžeme jít jedenkrát za čtyři roky k volbám, ale po zbytek doby nemáme žádné slovo v tom, co se děje. Je příznačné pro dnešní situaci, že téměř doslovně stejnou kritiku prezentoval na serveru Idnes.cz bavič-moderátor Jan Kraus: Když se rozhlédnete po západní Evropě, trpí stejným problémem: vy zvolíte své zástupce a tím končí váš vliv. Oni mají okamžikem zvolení čtyři roky naprosté volnosti a času k tomu, aby upevňovali své výhodné pozice ve společnosti. 4 Stejně tak nemůžeme rozhodovat o klíčových investicích a stavbách. Jedno kliknutí přesune miliardy z jednoho konce světa na druhý a může ovlivnit statisíce životů a nikdy nikdo z těch, na které tento přesun dopadne, k tomu nemohou říci ani půl slova. A konečně na pracovištích, kde většina lidí tráví většinu svého života, neexistuje žádná demokracie. Práce, které věnujete 20, 30, 40 let svého života, je naprosto mimo vaši kontrolu. Udržitelnost: kritizujeme kapitalismus za destrukci životního prostředí a bezohledné plýtvání neobnovitelných zdrojů. Z toho vyplývá, že požadujeme systém, ve kterém bude každá generace opouštět zemi v přinejmenším stejně dobrém stavu, v jakém jí našla. Myslím si, že alternativou, kterou bychom měli hledat, je socialismus. Moje základní koncepce socialismu je odvozena z klasické marxistické tradice Marxe, Engelse, Lenina, Trockého, Luxemburgové a Gramsciho a dalších. Tato koncepce má, alespoň pro naše účely, čtyři zásadní rysy: 1. Marx koncipoval socialismus jako proces sebeemancipace - slovy amerického marxisty Hala Drapera jako,,socialismus zdola oproti,,socialismu shora (stalinismus a sociální demokracie); 2. Podle toho Marx také koncipoval socialismus jako,,revoluci proti státu : koncepce státního socialismu pro něj byla protimluvem. 3. Činitelem socialistické přeměny byla dělnická třída: pouze námezdně pracující vykořisťovaní kapitálem měli jak zájem, tak kolektivní schopnost přeměnit společnost. 4. Institucionálně znamená socialistická přeměna společnosti zrušení stávajícího byrokratického státního aparátu a jeho nahrazení samosprávou pracujících. V historii již mnohokrát krátce zazářil podobný systém vlády - během Pařížské komuny roku 1871, španělské revoluce z let , maďarské revowww.socsol.cz SOLIDARITA 17\n18 luce 1956, v podobě dělnických šór během íránské revoluce , Solidarity v Polsku v letech , avšak nejdůležitější z nich byly dělnické a vojenské rady, které se dostaly k moci v Rusku v říjnu Je jasné, že tato koncepce socialismu je radikálně odlišná od toho, co existovalo v SSSR a východní Evropě, a co ještě v různých formách přežívá v Číně, v Severní Koreji a na Kubě. V tradici Mezinárodních socialistů, do které jako člen Socialistické Solidarity patřím, chápu tyto společnosti jako příklady byrokratického státního kapitalismu, ve kterém stalinská nomenklatura kolektivně vykořisťovala pracující těchto zemí v podstatě stejným způsobem, jakým západní kapitalisté vykořisťují své pracující. Z této perspektivy nebyl kolaps stalinistických režimů v letech kapitalistickou kontrarevolucí, ale, jak řekl Chris Harman,,,krokem stranou z jedné formy kapitalismu do jiné. Marx jak známo odmítal, až na několik důležitých poznámek, říci cokoliv detailnějšího o tom, jak by socialismus mohl vypadat. Nemyslím si, že toto odmítání je nadále udržitelné. Po kolapsu stalinismu a tváří v tvář vlivné liberální kritice plánování, vytvořené Fridrichem von Hayekem a dalšími autory, musíme být připraveni poskytnout alespoň hrubý náčrt socialistické společnosti. Jeden z Marxových důvodů, kvůli kterým odmítal být konkrétnější, však stále platí: intelektuální předpovědi budoucí společnosti budou opraveny a dokonce proměněny praktickou zkušeností masového boje. To bychom měli mít na paměti. Nicméně několik základních rysů můžeme shrnout už teď: 1. Socialismus bude v první řadě radikálním rozšířením demokracie a to tím, že podřídí ekonomický proces těm samým demokratickým principům, které mají vládnout v politickém životě. 2. Zároveň bude prohloubením demokracie - nahrazení pasivní volby, kdy si voliči již stále častěji nechtějí vybírat mezi více či méně identickými politiky, kteří slouží velkému byznysu a korporátním mediím, participativní demokracií, ve které je moc decentralizována do té míry, do které to jen jde, a lidé dělají rozhodnutí, která ovlivňují jejich životy. 3. Institucionálně to znamená vládu samosprávných federací dělnických, spotřebitelských a sousedských rad. 4. Aby takováto demokracie mohla fungovat, musí mít každý svobodný přístup k informacím a možnost účastnit se veřejných diskusí: moderní informační technologie tento princip velice usnadňují, dnes je však veřejná sféra ovládána korporativními medii. I ta musí být podřízena demokratické kontrole, musí zde existovat princip rovného zastoupení profesí, úhlů pohledu atd. 5. Po ekonomické stránce tato demokracie vyžaduje společenské vlastnictví většiny materiálních produkčních prostředků a (z důvodu uvedeného v bodě 4) prostředků masové komunikace. 6. Socialismus také znamená systém demokratického plánování, ve kterém se bude kolektivně rozhodovat o alokaci zdrojů. 7. A konečně rozdělování příjmů bude, jak to jen bude možné, založena na principu, který Marx převzal od Luise Blanca a o němž tvrdil, že bude platit v plně komunistické společnosti:,,každý podle svých schopností, každému podle jeho potřeb. EKONOMIKA SOCIALISMU Zatímco dnes čelíme snaze o privatizaci naprosto všeho, často chybí důraz na právě opačnou formu vlastnictví. Není možné mít samosprávné hospodářství, dokud jsou bohatí jednotlivci a soukromé korporace schopni zabránit všem ostatním v přístupu k nejdůležitějším produkčním zdrojům. Společenské vlastnictví ale neznamená státní vlastnictví, které je zcela slučitelné s kapitalistickým vykořisťováním, což jsme viděli ve stalinistických režimech na Východě, sociálnědemokratických sociálních státech na Západě a rozvojových diktaturách na Jihu. Aby šlo o skutečně společenské vlastnictví, musíme mít demokratickou samosprávu dělnických, spotřebitelských a sousedských rad. Materiální produkční zdroje mohou být, obecně vzato, vlastněné společensky, ale pracovní síla ne: svoboda jedince zvolit si svoje zaměstnání a změnit jej je to, co sliboval, avšak nesplnil, kapitalismus, a co bude základem socialistické společnosti. Asi nejpalčivějším bodem ekonomické vize socialismu zdola je plánování. Alec Nove ve své Ekonomii pravděpodobného socialismu (The Economics of Feasible Socialism, 1983) tvrdí, že s plánováním by nutně souvisely snahy centralizovat informace a rozhodování na samé špičce společnosti v rukou pár byrokratických plánovačů, což je proces, který systematicky tvoří iracionalitu. Nove představuje dilema: ekonomická koordinace může být buď vertikální (byrokratické plánování) 5 nebo horizontální (trh) a tvrdí, že neexistuje žádná třetí alternativa. Existuje již několik modelů toho, jak by mohla být ekonomika plánována zdola Pat Devine nazval svou verzi,,vyjednanou koordinací (Demokracy and Economic Planning, 1988), Michael Albert vytvořil model,,participační ekonomie (Parecon, 2003). Veliká přednost jak Albertova tak Devineho modelu je v tom, že vyžadují ekonomické rozhodování samosprávou výrobců a spotřebitelů, kteří jsou spolu spojeni sítí koordinace a nikoliv plánovacím centrem. V tomto ohledu jsou impulsem k účastnické demokracii, který byl charakteristický pro Marxovu koncepci socialismu zdola. Ačkoli to zní na první pohled velice vzdáleně a nerealisticky, už dnes se výroba plánuje. Ilustrativní příklad uvádí Chris Harman: Dnes existují v Británii čtyři velké retězce supermarketů, které ovládli prodej potravin, a skrze svou dominanci na trhu si drží pevné postavení vůči většině britského zemědělství a potravinářského průmyslu. Doslova plánují měsíce nebo i roky dopředu výrobu jednotlivých typů zboží a jejich množství. Činí tak ale s ohledem na snahu vydělat, nikoli postarat se o spotřebitele. Můžeme si ta představit revoluční přeměnu, při které kontrola na supermarkety a jejich plánováním přejde z topmanažerů dolů, bude demokratizována, a bude možná koordinace napříč celým průmyslem, místo konkurence. 6 ZAŽÍT REVOLUCI Pro řadu lidí je nastíněná představa sice hezká, inspirativní, ale málo pravděpodobná. Často se můžeme setkat s pesimismem, zda je něco takového možné. Právě proto je důležité sáhnout do historie k autorům, kteří veliké sociální změny prožili a mohou nám o tom dnes podat svědectví v knihách a článcích, které v té době psali. Prvním autorem je spisovatel H.G.Wells, který se při návštěvě sovětského Ruska v roce 1920 zúčastnil zasedání Petrohradského sovětu, nového orgánu moci. H.G.Wells píše: Dnes, při své druhé návštěvě, jsme už nebyli lhostejnými diváky, nýbrž skutečnými účastníky schůze; vešli jsme do sněmovny, kde za předsednickým stolem, na jakémsi pódiu, jsou místa členů vlády, oficiálních návštěvníků a podobně. 18 SOLIDARITA\n19 Předsednické křeslo, řečniště a místa pro stenografky zůstala, ale místo v ovzduší unuděného parlamentu octli jsme se v mačkanici a hluku rušného tábora lidí. Za předsednickým křeslem bylo, řekl bych, asi dvě stě lidí, stěsnaných v půlkruhu na lavicích; soudruhu v námořnických uniformách a v oděvech střední a dělnické třídy, hodně žen s inteligentním výrazem ve tváři, několik Asiatu a několik návštěvníku, které jsem nedovedl nikam zařadit - a dvorana za předsednickým křeslem byla přecpána lidmi, kteří zaplnili nejen sedadla, nýbrž i uličky mezi nimi a prostory pod galeriemi. Dole mohlo být dva až tři tisíce lidí, mužů i žen... Galerie pro hosty byly také přeplněny. Nad řečništěm, zády k nám, seděl Zinověv, jeho pravá ruka Zorin a předseda. Debatovalo se o návrhu na uzavření míru s Polskem. Nálada byla plná nevole, pocitu porážky a nesouhlasu s polskými podmínkami. Brzy po našem příchodu pronesl Zinověv dlouhou, a pokud jsem mohl posoudit, velmi účinnou řeč, kterou připravoval toto velké shromáždění na ruskou kapitulaci. Polské požadavky jsou urážlivé, ale v současné době musí Rusko ustoupit. Po něm promluvil starší muž, který prudce zaútočil na bezbožnost lidu a ruské vlády. Rusko trpí za své hříchy a dokud nebude činit pokání a nevrátí se k náboženství, bude je stále stíhat jedna pohroma za druhou. Přítomní neměli podobné názory, ale řečníkovi bylo dovoleno říci, co chtěl, aniž byl přerušován. Poté bylo zdvižením ruky hlasováno pro uzavření míru s Polskem... Potom byl projednáván Zorinův návrh, aby Zinověv odjel do Berlína a zúčastnil se tam sjezdu nezávislých socialistu. Zorin mluví vtipně a s humorem a přivedl své posluchače do výborné nálady. Jeho návrh byl schválen aklamací, načež následovala zpráva a diskuse o pěstování zeleniny v okolí Petrohradu. Byla to praktická otázka, jež vyvolala značný rozruch. Řečníci vstávali ze svých míst, pronášeli několikaminutové připomínky a zase usedali. Došlo k výkřikům a přerušování. Diskuse se podobala mnohem víc velkému dělnickému táboru lidu v Queen s Hallu než tomu, co si západní Evropan představuje jako jednání zákonodárného sboru 7 Druhým autorek je G. Orwell, který se aktivně zapojil do bojů ve Španělské občanské válce a pobýval v Barceloně a Katalánsku, které spravovali anarchisté a revoluční socialisté. Přisel jsem do Španělska s úmyslem napsat pár článků pro noviny; téměř okamžitě jsem však vstoupil do milice, protože v tehdejší době a tehdejší atmosféře se to zdálo být jedinou věcí, která se dala učinit. Anarchisté stále měli pod kontrolou celé Katalánsko a revoluce byla ještě pořád v pohybu. Každému, kdo tu byl od začátku, se patrné zdálo již v prosinci či lednu, že revoluční období končí; jestliže jste však přijeli přímo z Anglie, atmosféra v Barceloně byla podmaňující. Bylo to poprvé, co jsem byl ve městě, ve kterém vládla dělnická třída. Prakticky všechny budovy byly obsazeny dělníky a byly na nich vztyčeny rudé vlajky, nebo rudočerné vlajky anarchistů; na všech zdech byly iniciály revolučních stran a srpy s kladivy; téměř všechny kostely byly zpustošeny a jejich vnitřky vypáleny. Kostely byly systematicky ničeny skupinami dělníků. Všechny obchody a kavárny byly polepeny vyhláškami, které oznamovaly, že jsou kolektivizovány; dokonce i čističi bot byli kolektivizováni a jejich bedny byly přemalovány rudou a černou. Číšníci a živnostníci se vám dívali zpříma do tváře a jednali s vámi jako se sobě rovnými. Ponížené, či dokonce formální způsoby oslovování dočasné zmizely. Nikdo neříkal seňor nebo don, ba přestalo se i vykat; všichni se navzájem oslovovali soudruhu a tykali si. Místo buenos días se říkalo salud! Dávat spropitné bylo zakázáno zákonem; můj téměř první zážitek bylo pokárání ředitele hotelu, kterého se mi dostalo, když jsem chtěl dát spropitné chlapci obsluhujícímu výtah. Nebyla zde žádná soukromá motorová vozidla, všechna byla zrekvírována a všechny tramvaje a taxíky, i většina ostatních dopravních prostředků, byly přemalovány rudou a černou. Revoluční plakáty byly všude, svítily ze zdí jasně rudou a černou, takže zbývající reklamy či inzerce vypadaly poměrně šedě. Na třídě Ramblas, široké centrální tepně města, kde se stále převalovaly sem a tam davy lidí, hřměly pres tlampače bez ustání po celý den až do noci revoluční písně... To všechno bylo zvláštní a strhující. Hodně z toho jsem nechápal, něco dokonce se mi ani nelíbilo, okamžitě jsem to však uznal za takový stav věcí, za který stojí za to bojovat. Byl jsem také přesvědčen, že věci jsou skutečně takové, jak se jeví, že to je skutečně dělnický stát. 8 Když se dnes podíváme na to, co se ve světě děje a v nedávné minulosti dělo, zjistíme, že jsme na počátku nové éry: éry revolucí. V Severní Africe se během několika týdnů rozšířilo povstání z jedné země do dvou dalších a potom daleko do Afriky a na Blízký Východ. V Řecku už dva roky bojují místní proti diktátu Měnového fondu. Proběhlo zde devět generálních stávek. Novou vlnu protestů zažehlo španělské hnutí 15. května, které je v těchto dnech na ulicích všech velkých měst země. Žijeme zkrátka ve světě, kde je revoluce realitou. Jan Májíček 1 Harvey ji popisuje jako reakci kapitalismu na opakující se nadbytek kapitálu. Akumulace vyvlastněním podle něj prochází celou historií kapitalismu a řeší nadbytek kapitálu tím, že zabírá pro kapitalismus oblasti dosud mu vzdorující celé země fungující v předkapitalistickém či nekapitalistickém uspořádání, části ekonomiky ovládané předkapitalistickými (často komunitními) způsoby spravování. Patří sem i komodifikace dosud společensky vlastněných zdrojů (např. vody, lesů), privatizace státně kapitalistických ekonomik bývalého sovětského bloku i privatizace různých státem ovládaných segmentů v převážně kapitalistických ekonomikách (pozn. autora) 2 Jak upozorňuje Marx v Kapitálu, tzv. původní akumulace není tedy nic jiného SOLIDARITA 19\n20 než historický proces odlučování výrobce od výrobních prostředků. 3 Klesající míra zisku je v kapitalismu dána neustálým technologickým rozvojem výroby, zvyšující se produktivitou práce a konkurencí mezi kapitály v jednotlivých odvětvích. 4 asp?c=a110511_122512_domaci_js 5 Je však pořád ještě otázkou zda stalinské řízení ekonomiky bylo vůbec,,plánováním, protože například ekonomické priority v SSSR nebyly určeny autonomně, byly spíše diktovány potřebou rozvinout těžký průmysl, aby se ve vojenské sféře vyrovnal Západu. V tomto smyslu by některé konkrétní dysfunkce stalinismu byly zvláštním případem globální iracionality P ZE ZAHRANIČÍ: světa založeného na ekonomické a geopolitické konkurenci Wells, H. G.: Rusko v mlze, str , SNPL, Praha dilo/hold-katalansku Palestinci dodali nový význam sloganům arabských revolucí. V Tunisku, Egyptě, Sýrii a Jemenu požadují davy: Lidé chtějí pád režimu! Mezitím v Gaze a na Západním břehu hlásají Palestinci: Lidé chtějí konec rozdělení a volají po smíření Hamásu s Fatahem a jejich společnému boji proti izraelské okupaci. Když tyto dvě organizace minulý týden ohlásily vládu národní jednoty, v ulicích vypukly oslavy. Ukončení ostrého soupeření mezi oběma stranami žádá již léta mnoho mladých palestinských aktivistů. Hamás je u moci v Gaze od roku 2006 a Fatah vládne na Západním břehu. Tito aktivisté tvrdí, že jediný, komu prospívá rozdělení palestinské společnosti, je Izrael. Tyto hlasy však byly po dlouhou doby ignorovány až do začátku arabských revolucí. Vůdce Fatahu Mahmúd Abbás uznal, že události v Egyptě konečně přivedly tyto dvě organizace k sobě. Začátkem května toto dění poněkud tajuplně komentoval: Co se děje? Začaly lidové revoluce, nic víc, nic míň. Víc k tomu neřeknu. Uznání toho, že radikální změny v arabských státech mají vliv též na palestinský boj, má velký význam. Po desetiletí palestinští lídři obzvláště ti z mainstreamově nacionalistického Fatahu prohlašovali, že masová hnutí v okolních státech se Palestinců nijak netýkají. Jásir Arafat, zakladatel Fatahu, přijímal obrovskou finanční podporu ze Saúdské Arábie a států Perského zálivu a úzce spolupracoval i s bývalým egyptským prezidentem Husním Mubarakem. Palestinské hnutí odporu tak svázal s režimy, které přímo spolupracovaly s Izraelem a jeho západními spojenci. NEVMĚŠOVÁNÍ Arafat trval na tom, že z principu nevměšování vyplývá, že by Palestinci měli podporovat arabské režimy. Princip nevměšování vztahoval Arafat dokonce i na hnutí solidarity s palestinským lidem. Když v letech 1987 a 2000 vyvolala palestinská intifáda obrovské demonstrace v Egyptě, Súdánu či státech Zálivu na podporu Palestinců, Arafat žádal, aby se tito demonstranti stáhli z ulic. To ještě více izolovalo Palestince od širokých hnutí odporu v arabském světě. Mezitím Fatah spolupracoval s Izraelem a USA. V průběhu devadesátých let byla palestinská policie o síle mužů za asistence poradců z CIA cvičena speciálně na zásahy proti demonstrantům v ulicích. Mnoho Palestinců přestalo Fatah podporovat a začal naopak rapidně růst vliv islamistické organizace Hamás. V roce 2006 vyhrál Hamás parlamentní volby v Gaze a následně z tohoto území Fatah vytlačil. Nicméně Hamás se také zaprodal. Během osmdesátých let získal tichou podporu od Izraele, který doufal, že tak oslabí vliv Fatahu a sekulárních radikálů. Později se mu podařilo získat značnou podporu, zejména v palestinských uprchlických táborech. Část svých stoupenců však naopak ztratil tím, že začal zavádět autoritářský politický režim. Revoluce v Egyptě ukazuje, jak úzce jsou zájmy Palestinců spjaty s boji arabských mas. Během nedávných demonstrací u izraelského velvyslanectví v Káhiře protestující požadovali ukončení blízkých vztahů s Izraelem. Vládnoucí vojenská rada na tyto protesty reagovala tak, že ohlásila opětovné otevření hranic s Gazou, které Mubarak nechal zavřít v roce 2007 jako součást svých dohod s Izraelem. Nový egyptský ministr zahraničí označil tuto uzavírku za hanebný pozůstatek Mubarakova režimu. Izraelští představitelé již vyjádřili znepokojení z tohoto kroku. Byli po léta zvyklí na arabské vládce, kteří neváhali nemilosrdně potlačit jakoukoli místní opozici i projevy solidarity s Palestinci. Tím, jak se postupně v arabském světě šíří revoluce, každý z těchto vládců začíná čelit odporu zdola. A přesně to je pro Izrael noční můra hnutí schopná svrhnout stávající režimu a zároveň podporující praktickou solidaritu s Palestinci. Bude obtížné, možná nemožné, dát dohromady obě soupeřící palestinská hnutí. Avšak mnohem důležitější je to, že se mezi Palestinci vytváří nové vědomí možností, jež se objevují s arabskými revolucemi. Poprvé za posledních šedesát let jsou Palestinci schopni se přímo spojit s nezávislými odborovými hnutími a radikálními politickými proudy, pro které proces změny právě začal. Co se děje? ptá se Mahmúd Abbás. Lidová revoluce, nic víc, nic míň. Phil Marfleet Přeložil Štěpán Lohr 20 SOLIDARITA


HKCITY » Pavel Černý zůstává v Hradci. Trojice Trousil, Došek a Hubník pouhou spekulací\nAutor LUPI Leden - 11 - 2011\nHradecký útočník Pavel Černý, který začátkem ledna odcestoval do Turecka na soustředění s Tobolem Kostanaj se vrací zpátky do Hradce. Pavel tam nebyl poprvé, protože ještě před Vánoci tam pár dnů v teplém prostředí Turecka pobyl a zahrál si pár utkání. Ke konci druhého testování se zranil a nemohl pak dále pokračovat v normálním zatížení. A tak měl individuální program tréninku. Dohoda o tom, že by klub pustil Pavla Černého na hostování do Kazachstánu dostala zřejmě trhliny, jelikož se údajně Tobol pokoušel změnit hostování v přestup. A vedení Hradce se nakonec s Tobolem nedohodlo.\nO případném učinkování Pavla Černého v Tobolu Kostanaj mělo být známo do konce minulého týdne, ale jednání se zřejmě protáhla a v polovině tohoto týdne by měl Pavel Černý přiletět zpátky do Hradce. Pavel Černý tedy zůstává v Hradci Králové a na jaře se bude snažit střílet více gólů než na podzim.\nTým také v sobotu 8. ledna sehrál na hřišti v Letohradu s třetiligovým Frýdkem-Místkem velmi vydařené utkání. Proti druhému celku si otevřel střelnici a utkání skončilo vysoko 7:0. Toto skóre vypadá zatím velmi slibně, ale musíme brát v úvahu, že to je tým z MSFL a více hráče prověří až druholigový Varnsdorf (výsledek HRK 2:1 VAR / branky: 1. Hečko, 50. Dvořák – 45. Klavík), Dukla Praha nebo devátý tým polské Ekstraklasy Slask Wroclaw.\nV posledních dnech a hodinách se také objevila řada zaručených zpráv o příchodu některých hráčů. Jedná se o Michala Hubníka z Olomouce, Libora Doška z Teplic nebo Jana Trousila ze Zbrojovky Brno. Všechny tyto zprávy byly ovšem dementovány. Největší spekulace vznikla u Michala Hubníka, který je kanonýrem ligy, ale přestoupí tak maximálně do Štýrského nebo Jindřichova Hradce. Hradečtí se informaci o příchodu Hubníka dozvěděli z diskuzního fóra na oficiálních stránkách SK Sigma Olomouc, kde se o takřka nemožném příchodu vtipně diskutovalo.\nVedení klubu FC Hradec Králové v minulých dnech proklamovalo, že probíhají ještě jednání se třemi hráči, kteří by mohli zamířit na lízátka. V následujících dnech se určitě fanoušci dozví, zda se v Hradci objeví nějaký nový hráč.


sobota 7.30 ráno Otec jednoho vojáka, usmrceného v Iráku, obvinil prezidenta Bushe, že nese odpovědnost za smrt jeho syna. Fernando Suarez, jehož dvacetiletý syn Jesus se stal jednou z prvních obětí irácké války, konstatoval: "Můj syn zemřel, protože Bush lhal." Jiný americký rodič nechal v pátečním deníku New York Times publikovat celostránkový inzerát, požadující, aby byl propuštěn Donald Rumsfeld. Pokračující problémy má před nadcházející výroční konferencí Labouristické strany i britský premiér Tony Blair.\nSuarez z města Escondido v Kalifornii promluvil na tiskové konferenci, jejímž účelem bylo inzerovat nedělní protiválečné demonstrace, které se mají konat v osmi amerických městech. Konstatoval, že na hnutí proti americké okupaci Iráku se podílí asi 1300 rodičů amerických vojáků. "Je čas, aby se tito vojáci vrátili domů," řekl Suarez. "Ani moje žena ani moje rodina si nepřejí, aby v této nezákonné válce zemřeli další lidi. Nejsme o nic méně vlastenečtější, když chceme mír. Bush chce 82 miliard dolarů na tuto válku, ale co nám dává na školy?" zeptal se.\nJinou známkou rostoucího protestního hnutí bylo, že otec dvou vojáků, kteří jsou v Iráku, si nechal publikovat v pátečním vydání listu New York Times celostránkový inzerát, požadující, aby byl odstraněn ze své vládní funkce americký ministr obrany Donald Rumsfeld.\nInzerát obvinil prezidenta Bushe a jeho vládu, že neřekla veřejnosti pravdu o zbraních hromadného ničení.\n"Donald Rumsfeld zradil mé syny a můj národ. Je na čase, aby odešel," zní titulek tohoto celostránkového inzerátu, který podepsal Larry Svverson z Richmondu ve státě Virginie.\nZa inzerát zaplatila MoveOn.org, internetová organizace ze San Francisca a koalice Win Without War, Celostránkový inzerát v New York Times stojí 139 000 dolarů.\nVoličská podpora pro prezidenta Bushe poprvé od 11. září 2001 poklesla pod padesát procent.