1 UNIVERZITA PARDUBICE Fakulta ekonomicko správní HYPOTEČNÍ BANKOVNICTVÍ Tereza Erbenová Bakalářská práce 2010\n4 Prohlašuji, ţe tuto práci jsem vypracovala samostatně. Veškeré literární prameny a informace, které jsem v práci vyuţila, jsou uvedeny v seznamu pouţité literatury. Byla jsem seznámena s tím, ţe se na moji práci vztahují práva a povinnosti vyplývající ze zákona č. 121/2000 Sb., autorský zákon, zejména se skutečností, ţe Univerzita Pardubice má právo na uzavření licenční smlouvy o uţití této práce jako školního díla podle 60 odst. 1 autorského zákona, a s tím, ţe pokud dojde k uţití této práce mnou nebo bude poskytnuta licence o uţití jinému subjektu, je Univerzita Pardubice oprávněna ode mne poţadovat přiměřený příspěvek na úhradu nákladů, které na vytvoření díla vynaloţila, a to podle okolností aţ do jejich skutečné výše. Souhlasím s prezenčním zpřístupněním své práce v Univerzitní knihovně. V Kolíně dne\n5 Poděkování Tímto bych chtěla poděkovat zejména vedoucí své bakalářské práce, Ing. Lucii Sobotkové, PhD., za cenné připomínky a odborné rady, kterými přispěla k vypracování této práce a zároveň i Ing. Pavle Stránské za pomoc při zpracování statistické analýzy.\n6 ANOTACE Předmětem bakalářské práce Hypoteční bankovnictví je přiblíţení problematiky hypotečního úvěrování, zejména prostřednictvím hypotečních úvěrů a úvěrů navazujících na stavební spoření. V práci je nejprve vymezen bankovní systém v ČR a jsou charakterizovány hypoteční úvěry. Prostřednictvím dotazníkového šetření dochází k analýze názorů českých domácností na financování bydlení. KLÍČOVÁ SLOVA banky, úvěry, zajištění úvěru, hypoteční úvěry, stavební spoření, doba splatnosti, zástavní právo TITLE Mortgage banking ANNOTATION The topic of thesis Mortgage banking is clarifying the issue of real estate crediting, particularly through mortgage loans and consequential products of real estate saving. Primarly, in the thesis is specified banking system in The Czech republic and subsequently mortgage loans are described. By means of questionaire survey opinions of Czech households on financing of real estate are analyzed. KEYWORDS bank, credit, collateral, motgage loan, building savings, maturity, lien\n7 Obsah ÚVOD CHARAKTERISTIKA BANKOVNÍHO SEKTORU V ČESKÉ REPUBLICE HISTORIE BANKOVNICTVÍ CHARAKTERISTIKA BANKOVNÍHO SYSTÉMU ČESKÁ NÁRODNÍ BANKA OBCHODNÍ BANKY HYPOTEČNÍ ÚVĚRY V ČR HISTORIE HYPOTEČNÍCH ÚVĚRŮ CHARAKTERISTIKA HYPOTEČNÍCH ÚVĚRŮ ZÁKONNÉ PODMÍNKY PRO POSKYTOVÁNÍ ÚVĚRU DOBA SPLATNOSTI HYPOTEČNÍHO ÚVĚRU A VÝŠE MĚSÍČNÍ SPLÁTKY STAVEBNÍ SPOŘENÍ JAKO DOPLNĚK HYPOTEČNÍHO ÚVĚRU ZÁSTAVNÍ PRÁVO ANALÝZA VYUŽITÍ HYPOTEČNÍCH ÚVĚRŮ V ČESKÉ REPUBLICE DOTAZNÍKOVÉ ŠETŘENÍ ANALÝZA DOTAZNÍKOVÉHO ŠETŘENÍ POROVNÁNÍ VÝHODNOSTI HYPOTEČNÍCH A STAVEBNÍCH ÚVĚRŮ VÝŠE ÚROKOVÝCH SAZEB ANALÝZA KONKRÉTNÍHO HYPOTEČNÍHO PRODUKTU ANALÝZA KONKRÉTNÍHO ÚVĚRU V RÁMCI STAVEBNÍHO SPOŘENÍ VYHODNOCENÍ ZVOLENÝCH PRODUKTŮ ZÁVĚR...52 POUŽITÁ LITERATURA...54 SEZNAM TABULEK...56 SEZNAM GRAFŮ...56 SEZNAM ZKRATEK...57 SEZNAM PŘÍLOH...57\n8 Úvod Kaţdý z nás v určitém věku řeší jednu ze základních a nejdůleţitějších lidských potřeb a to potřebu bydlet. Vzhledem k tomu, ţe většina lidí nedisponuje velkými finančními prostředky, ze kterých by byli schopni si zcela sami zajistit výstavbu, popřípadě koupi domu, bytu či jiné nemovitosti, vznikl proto prostředek na řešení tohoto problému hypoteční trh, který lze v dnešní době charakterizovat jako samostatné odvětví bankovního trhu. Bankovní trh lze vymezit jako systém institucí a nástrojů, které zabezpečují pohyb peněţních prostředků i kapitálu mezi různými ekonomickými subjekty a to na základě nabídky a poptávky. Veškeré transakce prováděné na bankovním trhu jsou realizovány na základě návratnosti, to znamená, ţe na jedné straně vystupuje věřitel, tedy osoba disponující volnými finančními prostředky a na straně druhé dluţník, osoba, která poptává finanční prostředky. V praxi příliš nefungují přímé obchody mezi věřiteli a dluţníky, ale jsou vyuţívány zejména sluţby finančních zprostředkovatelů, nejčastěji bank. V rámci bankovního trhu je v České republice povaţováno za nejmladší obor podnikání spolu se stavebními úvěry právě hypoteční bankovnictví, i kdyţ ve světě je známo jiţ přes 200 let. Rok 1995 se píše jako období největšího rozkvětu tohoto druhu podnikání v České republice. Se vznikem hypotečního bankovnictví se objevil i nástroj vyuţívaný k financování bytových potřeb hypoteční úvěr. Tento produkt je charakteristický zejména poskytováním proti zástavě nemovitosti nebo pozemkových práv. Důvodem popularity hypotečních úvěrů aţ po roce 1995 byly zejména novely zákona č. 22/1992 Sb., o bankách a zákona č. 530/1990 Sb., o dluhopisech. Velmi příbuzným produktem je úvěr navazující na stavební spoření, který je z části odlišný od hypotečních úvěrů, zejména co se týče doplňkových sluţeb, podmínek k získání a výše úrokové sazby. I tento produkt nebyl v počátcích svého vzniku zcela vyuţívaný a oblíbený, svého rozkvětu dosáhl v České republice aţ po roce 2004, kdy došlo k novelizaci zákona č. 96/1993 Sb., o stavebním spoření a státní podpoře stavebního spoření. Stavební spoření je charakteristické tím, ţe je tvořeno fází spoření a následně aţ fází úvěru. Hypoteční bankovnictví ovšem nejsou jen poskytované úvěry na bydlení. Hypoteční banky jsou oprávněny vydávat i hypoteční zástavní listy. Jedná se o cenné papíry, konkrétně dluhopisy, které jsou emitovány právě hypotečními bankami, za účelem získat finanční prostředky na poskytování hypotečních úvěrů. Příslušná banka k této činnosti musí splňovat 8\n9 řadu podmínek stanovených Českou národní bankou a Ministerstvem financí České republiky. Cílem této práce je provést analýzu hypotečního trhu v ČR, posoudit jeho celkový vývoj, zhodnotit využití hypotečních úvěrů domácnostmi v porovnání s úvěry navazujícími na stavební spoření. V první kapitole je věnována pozornost vzniku a vývoji bankovnictví jako samostatnému odvětví ekonomiky České republiky. Dále je práce zaměřena na charakteristiku základních ekonomických subjektů bankovního trhu a jejich činnostem, zejména tedy České národní bance jako orgánu vykonávající dohled nad finančním trhem, její charakteristice, úkolům a funkcím a následně obchodním bankám. Obchodní banky jsou definovány jako úvěrové instituce, mezi jejichţ základní činností patří především přijímání vkladů a poskytování úvěrů na vlastní účet konečným uţivatelům. V této kapitole jsou nastíněny i podmínky, které předcházejí vzniku a jejich působení v oblasti bankovnictví. V druhé kapitole je práce zaměřena na vývoj hypotečních úvěrů v České republice, na definování jejich charakteristických rysů, vysvětlení základních pojmů a nastínění zákonných podmínek doprovázející hypoteční úvěry jako takové. Nadále jsou zmíněny i stavební úvěry, jejich průběh a moţnosti vyuţití. Třetí kapitola se orientuje právě na získání názorů občanů. K získání dat a informací týkajících se pohledu domácností na úvěrové financování bydlení je vyuţito dotazníkového šetření, které bylo aplikováno na občany ţijících ve Středočeském kraji, konkrétně v regionu Kolín. Čtvrtá kapitola se věnuje analýze faktorů působících na výši úrokových sazeb hypotečních a stavebních úvěrů, s vyuţitím statistických metod, a následně samotnému porovnání výhodnosti těchto produktů u zvolené bankovní instituce. 9\n10 1 Charakteristika bankovního sektoru v České republice 1.1 Historie bankovnictví Vznik bankovnictví má velice dlouhou a rozsáhlou historii. Z počátku svého vzniku, v druhé polovině 13. století v Itálii v období renesance, bylo úzce spjato s obchodem. První druhy mincí, jejich výměna a moţnost arbitráţe mezi jednotlivými měnami se objevují aţ společně se vznikem dokumentů. Jedním z příkladů je směnka obchodník s ní mohl platit ve vzdálenějších zemích, ale musel předem uloţit určité peněţní prostředky u bankéře, který měl za společníka korespondenčního bankéře v zahraničí. Z těchto prostředků pak bankéři mohli poskytovat lukrativní i riskantnější úvěry jak malých tak velkých objemů. Za nejstarší veřejně kontrolovatelnou úvěrovou instituci na světě je povaţována italská anca Monte dei Paschi di Siena, zaloţená městskými úřady v roce 1472 (Polouček, 2005, s. 14). Stejně jako dnešní banky přijímala vklady jak od soukromých ekonomických subjektů, tak i od orgánů veřejné správy, poskytovala úvěry, obchodovala s cennými papíry, jako jsou směnky, směňovala valuty a dokonce i podnikala v zahraničí. V českých zemích začínají působit první banky na počátku 19. století. Z iniciativy české šlechty byla v roce 1824 zaloţena v Praze Česká spořitelna. V roce 1847 byla taktéţ v Praze otevřena filiálka Vídeňské národní banky. Kromě toho v Praze působilo koncem první poloviny 19. století několik známějších bankéřských rodin, většinou německého původu, výjimku snad tvořila jen poměrně kapitálově slabší banka Kuchyňka (Šenkýřová, 1997, s. 42). V následujících letech byla zaloţena řada dalších základních bank, mezi nimiţ byla i Ţivnostenská banka v roce Celý bankovní systém byl značně ovlivněn krachem světových burz v roce Celkově se rozvoj českého bankovnictví ve srovnání s ostatními evropskými státy vlivem celé řady důvodů opozdil. Aţ na počátku 90. let dochází k návratu důvěry v úvěrový systém a k rozvoji samostatného podnikání, které bylo nezbytným předpokladem ozdravení českého bankovnictví (Polouček, 2005, s. 20). Začátkem 20. století nabralo české bankovnictví relativně úspěšný směr vývoje. I přes potíţe některých bank bylo bankovnictví stále stabilní a stejně tomu bylo i v období po první světové válce. Další významné dění, které ovlivnilo české bankovnictví, byl vznik Československé republiky v roce 1918 a následně v roce 1926 zaloţení Národní banky Československé, která byla akciovou cedulovou bankou. V roce 1929, tedy po jedenácti 10\n11 letech existence samostatného státu, působilo u nás jiţ 114 akciových bank. 70 % akciového kapitálu a 89 % všech vkladů u obchodních bank se v českých zemích soustředilo v sedmi největších bankách, mezi nimiţ měla výhradní postavení Ţivnobanka (Šenkýřová, 1997, s. 47). V období okupace byl akciový kapitál většiny českých bank převeden pod kontrolu německých vlastníků. V roce 1945, v důsledku dekretů prezidenta republiky, došlo ke znárodnění akciových a soukromých pojišťoven, jejich kontrolu prováděla Ústřední správa bank. V roce 1950 byla zrušena centrální Národní banka Československá a zřízena nová Státní banka československá v čele s generálním ředitelem, kterého jmenovala výhradně na návrh ministra vláda. Následně aţ do roku 1989 byla vytvářena určitá struktura bankovnictví, která byla typická především vysokou koncentrací a monopolizací. V roce 1990 vstupují v platnost dva zákony: zákon č. 130/1989 Sb., o Státní bance československé a zákon č. 158/1989 Sb., o bankách a spořitelnách. Tím je vytvořen alespoň v základních rysech předpoklad fungování bankovního systému v intencích, běţných v ekonomicky vyspělých zemích dvoustupňový bankovní systém (Polouček 2005, s. 22). V nadcházejících letech dochází k poměrně značnému nárůstu počtu bank, aţ do roku 1994, kdy jsou zavedena regulativní opatření centrální banky, které způsobují zpomalení. V tomto období začínají vznikat jak komerční banky, tak české spořitelny, se kterými se lze dodnes setkat v bankovním systému. 1.2 Charakteristika bankovního systému V určitém ekonomickém prostoru obvykle působí větší či menší počet bank, které dohromady vytvářejí bankovní systém. Bankovním systémem rozumíme souhrn bank působících v určitém teritoriu, zpravidla v určité zemi, jejich vzájemné vazby a vazby k okolí (Dvořák 2005, s. 108). Způsob fungování bankovního systému je dán ekonomickým systémem v daném státě, především jeho podstatou a vyspělostí. Podle Revendy (2005, s. 121) je bankovní systém uspořádán na různých principech, obvykle je rozdělen na jednostupňový a dvoustupňový podle toho, zda je či není institucionálně oddělena centrální banka svými makroekonomickými funkcemi od obchodních bank. Dále jej moţné ho rozlišit na systém univerzálního, odděleného a smíšeného bankovnictví podle rozsahu oprávnění příslušných bank k realizaci investičních bankovních obchodů a základních obchodů komerčních bank. 11\n12 Jednostupňové bankovní systémy postupně během let přecházely ve dvoustupňový systém. V jejich rámci neexistovala centrální banka, veškeré bankovní operace a činnosti byly realizovány pouze obchodními bankami, i včetně emise hotovostních peněz. Zvláštní formou těchto systémů byl ten, který byl pouţíván především v centrálně plánovaných ekonomikách. Byl zaloţen na principu monobanky, kdy makroekonomické i mikroekonomické funkce byly sjednoceny do jedné banky. Za určitý zvrat v jednostupňovém bankovnictví je moţné povaţovat teorii tzv. svobodného bankovnictví, neboli free banking, která byla zaloţena na předpokladu odstranění centrální banky, jejíţ funkce by byly jednak převedeny na komerční banky a jednak by byly nahrazeny samoregulujícím trhem. Dnešní moderní bankovní systémy ve vyspělých státech fungují pouze na principu dvoustupňového bankovního systému. V dalších případech je moţné rozlišit bankovní systémy podle kompetence vykonávání jak klasických, tak investičních obchodů komerčních bank. Revenda (2005, s. 121) podle tohoto hlediska rozdělil následující modely bankovní soustavy na: model univerzálního bankovnictví, který vychází z poskytování veškerých bankovních produktů, a to jak klasických tak i investičních; model odděleného bankovnictví, který je zaloţen na striktním oddělení komerčních produktů od investičních obchodů; smíšený model, který funguje také na oddělení komerčního a investičního bankovnictví, ale stanovené hranice nejsou tak přísné jako u předcházejícího modelu. Bankovní systém, označován téţ jako bankovní sektor, je v České republice (dále jen ČR ) tvořen centrální bankou a souhrnem obchodních bank, které působí na trhu. Je dán vzájemnými vztahy mezi bankami a jednak vztahy k podnikatelskému sektoru, domácnostem, státu a zahraničí. Funkce a celý způsob fungování bankovního systému je ovlivněn, jak jiţ bylo výše zmíněno, ekonomickým prostředím v zemi, tak i mezinárodní spoluprácí. I v ČR tedy existuje dvoustupňový bankovní systém. Centrální banka má za cíl udrţovat stabilitu ceny a často plní i funkci regulační a dohledu nad komerčními bankami. Komerční a stále více také investiční banky a další instituce bankovního systému potom vykonávají obchodní činnosti a nabízejí finanční produkty a sluţby (Polouček, 2005, s. 16). V dalších 12\n13 kapitolách práce bude konkrétně vymezena centrální banka ČR i charakterizovány obchodní banky a jejich funkce Česká národní banka Samotná Česká národní banka (dále jen ČNB ) se definuje jako ústřední (centrální) bankou ČR a orgánem vykonávající dohled nad finančním trhem. Je zřízena Ústavou ČR a svou činnost vyvíjí v souladu se zákonem č. 6/1993 Sb., o České národní bance a dalšími právními předpisy 1. Výše uvedený zákon doplňuje definici ČNB jako právnickou osobu, která má postavení veřejnoprávního subjektu se sídlem v Praze, a která se nezapisuje do obchodního rejstříku. Dále zákon uvádí, ţe jí jsou svěřeny kompetence správního úřadu v rozsahu stanoveném právě výše zmíněným zákonem. Hospodaří samostatně s odbornou péčí s majetkem, který jí byl svěřen státem. Nejvyšším řídícím orgánem ČNB je bankovní rada, která určuje měnovou politiku a nástroje pro její realizaci a rozhoduje o zásadních měnově politických opatřeních ČNB a opatřením v oblasti dohledu nad finančním trhem. Bankovní rada je sedmičlenná, jejími členy jsou: guvernér, dva víceguvernéři a čtyři členové bankovní rady. Veškeré členy, včetně jiţ zmíněného guvernéra a víceguvernérů, jmenuje prezident republiky. Navenek zastupuje ČNB jmenovaný guvernér, v případě jeho nepřítomnosti jím pověřený víceguvernér. Členové bankovní rady jsou přímými zaměstnanci ČNB a přijímají svá rozhodnutí prostou většinou hlasů. Hlavním a prioritním cílem ČNB je péče o cenovou stabilitu, dále podporuje obecnou hospodářskou politiku vlády vedoucí k udrţitelnému hospodářskému růstu. V podstatě jedná v souladu se zásadou otevřeného trţního hospodářství. Podle legislativy platné na území ČR ČNB při plnění svých úkolů spolupracuje s ústředními bankami jiných států, orgány dohledu nad finančními trhy jiných států a s mezinárodními finančními organizacemi a mezinárodními organizacemi, které se zabývají dohledem nad bankami, institucemi elektronických peněz a finančními trhy. Funkce České národní banky Základní funkce centrální banky v trţní ekonomice, kterými se tato instituce odlišuje od dalších bank, jsou emisní funkce, funkce vrcholného subjektu měnové politiky a funkce 1 Zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, ve znění pozdějších předpisů, Zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon. 13\n14 regulace bankovního systému. Vedle těchto základních funkcí vystupuje jako banka bank, banka státu, spravuje devizové rezervy a reprezentuje stát v měnové oblasti 2. Podle zákona č. 6/ 1993 Sb., o České národní bance mezi hlavní úkoly ČNB patří: měnová politika; dohled nad finančním trhem; emise oběţiva a peněţní oběh; devizová činnost; platební styk a zúčtování bank; úloha jako banka státu. Dohledem nad finančním trhem se v zásadě rozumí vykonávání dozoru nad kapitálovým trhem, pojišťovnictvím a penzijním připojištěním, druţstevními záloţnami, devizový dohled a dohled nad institucemi elektronických peněz. Určuje pravidla, která chrání stabilitu celého finančního trhu. ČNB má monopolní právo vydávat bankovky a mince platné na území ČR. Stará se o plynulý hospodárný oběh, spravuje zásoby peněz, stahuje a čistí bankovky, ničí opotřebované bankovky a mění je za nové. Podílí se rovněţ na technické ochraně platidel proti padělání, zadrţené bankovky vede v evidenci. Do devizových činností patří především správa devizových rezerv státu, operace na devizovém trhu a devizová regulace. Cílem je udrţovat, popřípadě zvyšovat hodnotu devizových rezerv a zajistit devizovou likviditu země. ČNB určuje pravidla pro provádění platebního styku mezi jednotlivými bankami, ale i nebankovními subjekty. Jedná se především o lhůty zúčtování, pravidla pro vydávání a uţívání elektronických platebních prostředků a pro bezpečné fungování platebních systémů. Poslední funkcí centrální banky je poskytování sluţeb pro stát a veřejný sektor. Vede účty organizacím napojeným na státní rozpočet, jako je Česká správa sociálního zabezpečení, příspěvkové organizace apod. Dále spravuje účty napojené na rozpočet Evropských společenství. Je také pověřena Ministerstvem financí (dále jen MF ), aby prováděla operace spojené se státními cennými papíry. Je politicky nezávislou institucí, zodpovídá se dvakrát ročně Poslanecké sněmovně, jak stanovuje zákon. 2 Srov. REVENDA, Z.: Peněžní ekonomie a bankovnictví. Praha: Management Press, 2005, s\n15 1.2.2 Obchodní banky Banky jsou ve své podstatě podnikatelské subjekty, které mají ovšem ve srovnání s podniky v jiných odvětvích ekonomiky řadu specifických rysů vyplývajících z jejich podstaty jako obchodníků se svěřenými penězi a projevující se v jejich postavení a celkovém významu v ekonomice (Dvořák, 2001, s. 15). Banky lze v nejobecnější poloze definovat jako úvěrové instituce, jejichţ základním předmětem podnikatelské činnosti je přijímání vkladů nebo jiných fondů od veřejnosti - primárních vkladatelů a poskytování úvěrů na vlastní účet - konečným uţivatelům (Pavelka, 2001, s. 16). Banky jsou finanční instituce, které tvoří společně s finančními dokumenty a finančními trhy základní prvky finančního systému (Polouček, 2005, s. 5). Banky jsou instituce, jejichţ závazky jsou tvořeny převáţně depozity, které představují většinu finančních aktiv v sektoru domácností a většinu peněz v oběhu (Miles, 2002, s. 641). Výše zmíněné definice doplňuje Šenkýřová (2005, s. 51) o charakteristiku banky, ve své podstatě podnikatelské instituce, jejímţ konečným cílem je dosáhnout zisku. Je zřejmé, ţe kaţdý autor má ve své definici uvedenou prioritní funkci, kterou vymezuje základní charakteristiku banky jako takové. Po shrnutí lze říci, ţe banka je tedy finanční instituce, která je základem bankovního trhu, přijímá vklady od klientů, poskytuje úvěry a jejím základním cílem je dosahovat zisku. Jak jiţ bylo uvedeno, základní cíl banky je obdobný jako u kteréhokoliv podniku, jedná se zejména o maximalizaci zisku, trţní ceny akcií a podobně. Často bývá charakterizována jako druh finančního zprostředkovatele, mezi jehoţ hlavní náplň činnosti patří především zprostředkování pohybu finančních prostředků mezi jednotlivými ekonomickými subjekty. Toto zprostředkování je zaloţeno na tom, ţe banky přijímají vklady nebo jiné splatné peněţní prostředky a poskytují úvěry na svůj vlastní účet. Vzhledem k tomu, ţe na činnosti bank se vztahují z části odlišné reţimy, neţ je obvyklé u podniků, musí být jednoznačně zákonem vymezeno, kdy je a kdy není ekonomický subjekt bankou. Vymezení ekonomického subjektu jako banky je upraveno speciálním zákonem. Zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, 1, odst. 1 uvádí, ţe banka musí splňovat čtyři základní podmínky. Jedná se: o právnické osoby, se sídlem v ČR zaloţené jako akciová společnost, které 15\n16 přijímají vklady od veřejnosti; poskytují úvěry; k výkonu bankovních činností mají povolení působit jako banka. Aby ekonomický subjekt mohl vystupovat jako banka a pouţívat označení banka či spořitelna, musí vedle základních podmínek danými obecnými právními úpravami obdrţet i povolení, neboli bankovní licenci, opravňující ekonomický subjekt k výkonu bankovní činnosti. O udělení bankovní licence v ČR rozhoduje ČNB, která si před rozhodnutím vyţádá stanovisko MF (Dvořák, 2005, s. 40). Podmínky pro činnost bank jsou v zásadě přísnější, a to proto, ţe důvěryhodný bankovní systém je jednou z nejdůleţitějších podmínek efektivního fungování trţní ekonomiky. Bankovní prostředí je taktéţ řízeno určitými regulačními opatřeními, která zpravidla stanovuje centrální banka. Jak jiţ bylo zmíněno, jednou ze základních podmínek vzniku banky je udělení bankovní licence. Povolení (bankovní licence), které udělí ČNB, je na dobu neurčitou a zásadně není převoditelné na jinou osobu. Důvodem, proč je vstup do bankovnictví spjat se speciálním povolením, je nutnost chránit tento sektor před nekvalitními subjekty. Případné problémy určité banky mohou způsobit závaţný dopad na klienty a mohou mít i širší ekonomické dopady. Při rozhodování o udělení povolení se posuzují zejména následující záleţitosti, které zcela jistě musí být obsahem ţádosti: 3 průhledný a nezávadný původ základního kapitálu a dalších funkčních zdrojů banky, jejich dostatečnost a vyhovující skladba 4 ; splacení základního kapitálu v plné výši; důvěryhodnost a způsobilost osob s kvalifikovanou účastí na bance k výkonu práv akcionáře při podnikáni banky; důvěryhodnost, odborná způsobilost a zkušenost osob navrhovaných na výkonné řídící funkce, s nimiţ je spojena pravomoc a odpovědnost vymezená stanovami; technické a organizační předpoklady pro výkon navrhovaných činností banky, funkční řídící a kontrolní systém banky; 3 Náleţitosti, které ČNB posuzuje, jsou vymezeny v zákoně č. 21/1992 Sb. o bankách a podrobněji je obsah ţádosti určen v Opatření ČNB č. 24/1994 Sb. 4 V současné době je podmínkou pro udělení povolení výše základního kapitálu 500 mil. Kč, které musí být sloţeny na účet u ČNB, popřípadě v jiné odsouhlasené bance v České republice. 16\n17 obchodní plán vycházející z navrhované strategie činnosti banky podloţený reálnými ekonomickými kalkulacemi; průhlednost skupiny osob s úzkým propojením s bankou; sídlo budoucí banky musí být na území České republiky. Oproti podmínkám pro vznik bank na území ČR, podmínky pro vznik banky v jednotlivých zemích Evropské unie (dále jen EU ) nejsou stanoveny zcela jednotně, i kdyţ snaha o jejich sjednocení je patrná. Základem obdrţení povolení je První bankovní směrnice 5, která stanovuje povinnosti pro členské země. Další důleţitou směrnicí je Druhá bankovní směrnice 6, která podle Dvořáka (2005, s. 42) podmínky pro udělení oprávnění do určité míry rozšiřuje, respektive zpřesňuje a stanovuje podmínky, při kterých příslušné orgány oprávnění neudělí. Veškeré podmínky pro vydání a získání licence jsou dále upřesněny Směrnicí EU 7, která bývá někdy označována jako Třetí bankovní směrnice. Tato směrnice novelizovala obě výše uvedené směrnice. Jedná se zejména o změnu nového vymezení rámce pro výkon úvěrových institucí, pojišťoven, investičních podniku a jiných. Cílem je posílit dohled nad finančními podniky, a proto je nutné přijmout v celém odvětví finančních sluţeb určitá opatření, jako definovat podmínky, které je nutné splnit, aby příslušné orgány mohly vydat povolení k zahájení dané činnosti, podmínky, kdy povolení neudělit, dále jsou upřesněny podmínky pro poskytování a výměnu informací a řada dalších změn. Tato směrnice byla jiţ taktéţ novelizována směrnicí 2002/83/ES, která platí dodnes. Zmíněná směrnice mění pouze míru solventnosti pro ţivotní pojišťovny. Na základě splnění výše zmíněných podmínek stanovených zákonem a získání bankovní licence od ČNB můţe banka či spořitelna vystupovat v bankovním systému a vykonávat své základní funkce. Druhy bank Bankovní trh v ČR je podle Revendy (2005, s. 122) zaloţen na principu dvoustupňového univerzálního bankovnictví s existencí určitých specializovaných bank. Základní sloţkou českého bankovního systému jsou univerzální banky, mezi nimiţ dominují čtyři bankovní subjekty, které jsou součástí významných evropských bankovních skupin. Jedná se o Českou 5 První směrnice Rady č. 77/780/EHS. 6 Druhá směrnice Rady č. 89/646/EHS. 7 Směrnice EU č. 95/26/ES. 17\n18 spořitelnu, Československou obchodní banku, UniCredit Bank Czech Republic a Komerční banku. V převládající většině jsou tuzemské banky ve vlastnictví zahraničních bankovních subjektů, které mají většinové podíly a jsou tedy i ovládajícími právnickými osobami. V podmínkách univerzálního bankovnictví mohou tedy vedle typických komerčních (univerzálních) bank, které jsou svým podílem na trhu jedny z nejdůleţitějších, působit i další druhy bank: spořitelny; stavební spořitelny; úvěrová druţstva; hypoteční banky. Spořitelny jsou instituce, které se specializují především na drobnou klientelu. Jejich hlavní činností je sběr vkladů a provádění dalších sluţeb, jako je vedení běţných účtů, zúčtování bezhotovostního platebního styku, hotovostního platebního styku a jiné. V současné době mohou být spořitelny v rámci bankovního systému charakterizovány jako speciální instituce, které v zásadě podléhají zvláštní legislativní úpravě. Stavební spořitelny se objevily v bankovním systému ČR od roku Důvodem pro zavedení stavebních spořitelen do našeho bankovního systému byla snaha vyuţít tohoto, v zahraničí osvědčeného nástroje, k podpoře financování bydlení (Dvořák, 2005, s. 123). Jsou speciálním druhem spořitelen, které mají dovoleno se orientovat výhradně jen na tzv. stavební spoření. Přijímají od jedné skupiny svých klientů účelové klady a poskytují při splnění stanovených podmínek účelové stavební úvěry druhé skupině klientů. Jejich podnikání je upraveno speciálním zákonem. Úvěrová druţstva jsou v zásadě malé banky, které se zakládají na druţstevních principech. Podmínky k jejich zaloţení a fungování jsou rovněţ upraveny speciálním zákonem. V ČR legislativa umoţňuje vznik druţstev teprve od 1. ledna Důvodem jejich existence je poskytování bankovních sluţeb svým členům druţstva. Hypoteční banky jsou banky, které se zabývají získáváním zdrojů emisí vlastních hypotečních zástavních listů a na základě získaných prostředků z emise poté poskytují tzv. hypoteční úvěry. Jedná se o úvěry zajištěné zástavním právem k nemovitosti. Hypoteční úvěry jsou určitým způsobem podporovány státem. V ČR jsou hypoteční obchody povaţovány za speciální produkt, který mohou na základě udělené licence poskytovat jak komerční banky, tak i jiné banky, specializované na tento typ produktu. 18\n19 Bankovní trh v ČR je podle Dvořáka (2005, s. 122) tedy rozčleněn na tyto banky: velké banky (bilanční suma větší neţ 200 mld. Kč 8 ): - Česká spořitelna, Československá obchodní banka, UniCredit Bank Czech Republic, Komerční banka; střední banky (bilanční suma 50 aţ 200 mld. Kč): - Českomoravská záruční a rozvojová banka, GE Money Bank, Hypotéční banka, Raiffeisenbank; malé banky (bilanční suma menší neţ 50 mld. Kč): - Banco Popolare, Česká exportní banka, Evropsko-ruská banka, J&T banka, LBBW Bank CZ, PPF banka, Volksbank, Wüstenrot hypotéční banka; pobočky zahraničních bank: - Citibank Europe, Deutsche Bank, Fortis Bank, ING Bank, Oberbank, Privat Bank, Všeobecná úvěrová banka, atd.; stavební spořitelny: - Českomoravská stavební spořitelna, Stavební spořitelna České spořitelny, Modrá pyramida stavební spořitelna, Raiffeisen stavební spořitelna, Wüstenrot stavební spořitelna. Bankovní trh v rámci univerzálního bankovnictví zahrnuje různé druhy bank, jejichţ činnosti se od sebe vzájemně značně odlišují. Příčinou této odlišnosti můţe být jak legislativní rámec, tak i záměrná orientace bank jen na některé činnosti. Jako typický příklad lze uvést banky, které byly v ČR zřízené jen za účelem poskytování hypotečních úvěrů. Bez ohledu na druh bankovní instituce, jsou všichni účastníci povinni řídit se základními pravidly, která budou blíţe popsána v následujícím textu. Základní pravidla činnosti bank Veškeré bankovní činnosti provozované obchodními bankami se musí řídit stanovenými aspekty. Řada z nich je přesně kvantifikovatelná. Podle ČNB mezi základní pravidla činnosti bank patří zejména 9 : přiměřenost kapitálu; přiměřenost likvidity; pravidla angaţovanosti; 8 Bilanční sumy jsou převzaty z dat ČNB z resortu Metodika z roku Srov. REVENDA, Z.: Peněžní ekonomie a bankovnictví. Praha: Management Press, 2005, s\n20 povinnost bank poskytovat institucím regulace a dohledu poţadované informace; pravidla ochrany před nelegálními praktikami, zejména před tzv. důvěrnými obchody a praní špinavých peněz; povinné minimální rezervy. Při regulaci a dohledu je ve všech vyspělých trţních ekonomikách věnována mimořádná pozornost kapitálu bank. Je to především z toho důvodu, ţe kapitál je povaţován za nejvhodnější zdroj ochrany banky před nesolventností (Revenda, 2005, s. 366). Likvidita vyjadřuje schopnost banky plnit své závazky v kterémkoli okamţiku a proto je uváděna jako jedna z hlavních zásad podnikatelské činnosti bank. Bývá zajišťována pomocí pravidel likvidity, která spočívají ve stanovení závazné struktury aktiv a pasiv a závazných plateb mezi nimi (Revenda, 2005, s. 372). Pravidla angaţovanosti mají podobu limitů některých druhů úvěrů, dalších pohledávek a majetkových účastí obchodních a dalších bank. Podstatou jsou pravidla upravující maximálně přípustné výše bankovních pohledávek a mimobilančních poloţek v poměru ke kapitálu banky (Pánek, 2005, s. 26). Cílem je zabránit nadměrné koncentraci úvěrového rizika a zajistit určitý stupeň bankovních aktiv. Povinnost bank poskytovat institucím regulace a dohledu poţadované informace jsou v ČR upraveny v zákonech 10 a navazujících předpisech, včetně povinnosti auditu a uchovávání dokladů minulých i současných obchodů banky. Pravidla chování před nelegálními praktikami spočívají v minimalizaci rizika a současně ve vytvoření co nejjednotnějšího systému. Můţe se totiţ stát, ţe banky vytvoří takové bariéry, ţe ztratí mnoho klientů, kteří přijdou k daleko liberálnějším bankám v jiných zemích. Regulace je především směřována na důvěrné obchody a praní špinavých peněz. Povinné minimální rezervy, jsou jedním z nástrojů měnové politiky ČNB, která ukládá povinnost bankám drţet určité % ze zdrojů u centrální banky nebo, popřípadě v podobě pokladní hotovosti. V odborné literatuře je dále uváděno ještě povinné pojištění vkladů, které je jedním ze základních součástí bankovní regulace v trţních ekonomikách. Výchozí myšlenkou je zvýšení důvěryhodnosti bankovního systému v tom smyslu, ţe při případném úpadku dané banky neutrpí vkladatelé v zásadě ţádné ztráty ze svých vkladů. Důvěra vkladatelů v bezpečnosti 10 Zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, ve znění pozdějších předpisů. 20\n21 uloţených prostředků v bankách se tak zvyšuje. Hlavním cílem pojištění vkladů je tedy ochrana vkladatelů, a v této souvislosti můţeme hovořit i o jisté sociální funkci tohoto systému (Revenda, 2005, s. 376). Funkce bank Úlohy a funkce bank jsou v trţní ekonomice velmi důleţité a v mnoha směrech zcela nezastupitelné. K základním funkcím obchodních bank patří finanční zprostředkování za úplatu, emise bezhotovostních peněz a provádění bezhotovostního platebního styku (Mejstřík, 2008, s. 60). Podle Poloučka (2005, s. 5) se základními funkcemi banky rozumí shromaţďování úspor a jejich transformování do investic, vytváření a zajišťování mechanismu umoţňující platební a zúčtovací styk hospodářských subjektů. Banky poskytují svou činnost s cílem dosáhnout určitého zisku, proto finančním zprostředkováním se rozumí získávaní finančního kapitálu od ekonomických subjektů a jeho umísťování tam, kde přinese největší zhodnocení. Tento princip pak zajišťuje podmínky pro přelévání peněţních prostředků do těch oborů a podniků, kde bude jejich zhodnocení nejefektivnější. Při finančním zprostředkování banky vycházejí z různých transformací kapitálu. Tato transformace je zaloţena na principu, kdy banky získané peníze od svých klientů (věřitelů) poskytují dále dluţníkům v jiných formách. Podle Revendy (2005, s. 106) mezi nedůleţitější typy transformací patří: kvantitativní (denominační) transformace, která je zaloţena na získávání peněz v jiné velikosti, neţ jaká je následná velikost jejich pohledávek; časová transformace neboli transformace z hlediska doby splatnosti, která vychází z toho, ţe banky získávají zdroje s jinou dobou splatnosti, neţ jaká je splatnost jejich aktiv; teritoriální transformace, která spočívá v získávání zdrojů a umísťování aktiv do jiných teritorií, ať uţ v rámci země, či do zahraničí; transformace z hlediska obchodovatelnosti, která spočívá v tom, ţe oproti drţeným málo likvidním aktivům, emitují sekundárně obchodovatelné, velmi likvidní produkty; transformace z hlediska úvěrového rizika, která vyplývá z odlišného úvěrového rizika aktiv a pasiv banky; 21\n22 měnová transformace, která je zaloţena na získávání zdrojů v jiné měně, neţ aktiva, do kterých jsou tyto zdroje umísťovány. Jak bylo jiţ zmíněno, jedinou institucí ve státě, která můţe emitovat hotovostní peníze, je centrální banka. Bezhotovostní peníze, to znamená peníze v podobě zápisů na bankovních účtech, však mohou vytvářet kromě centrální banky i klasické obchodní (komerční) banky (Revenda, 2005, s. 120). Vzhledem k tomu, ţe banky vedou účty velkému mnoţství svých klientů, mohu provádět vzájemné platby svých zákazníků jen pouhým účetním převodem, bez toho aby převáděly hotovostní peníze. Tento zápis mohou provádět veškeré bankovní instituce působící v oblasti bankovního systému. Obchody a produkty bank Pro většinu činností bank, včetně bankovních produktů je typický tzv. dualismus. Jeho podstatou je to, ţe jednotlivé produkty jsou spojením hodnotové a věcné stránky (Dvořák, 2005, s. 253). Zpravidla produkty, které jednotlivé bankovní instituce poskytují, jsou vzájemně svázány, ať jiţ za účelem poskytování kvalitnějších sluţeb klientům nebo z vlastní podstaty, kdy jeden nemůţe fungovat bez druhého. Podle Dvořáka (2005, s. 254) je jedním z klasických přístupu členění bankovních obchodů, podle jejich odrazu v bilanci banky, členění na neutrální, pasivní a aktivní. Neutrální nebo tzv. indiferentní obchody jsou obchody, při nichţ banka nevystupuje ani v roli dluţníka, ani v roli věřitele, jsou rozvahově neutrální, a tudíţ se tyto obchody neprojevují ani v rozvaze banky. Pasivní bankovní obchody vystupují v pasivech bankovní bilance, jedná se o obchody, kdy banka získává zdroje na základě úvěrové báze, jako jsou například emise vlastních dluhopisů, přijaté vklady od klientů apod. Banka je při těchto obchodech v roli dluţníka. Aktivní bankovní obchody se odráţejí v bankovní bilanci na straně aktiv, jedná se zejména o poskytování úvěrů a nákup dluhopisů. Banka se vyskytuje v roli věřitele. Do této kategorie bankovních obchodů lze zařadit i hypoteční úvěry, kterými se budeme zabývat v následujících kapitolách. Vedle klasického členění existuje i moderní způsob členění, který rozděluje obchody bank podle účelu pro klienta banky na bankovní finančně úvěrové produkty, depozitní (vkladové) bankovní produkty a platebně zúčtovací bankovní produkty. 22\n23 2 Hypoteční úvěry v ČR 2.1 Historie hypotečních úvěrů Hypoteční úvěry patří k nejstarším druhům bankovních úvěrů, které jsou od počátku svého vzniku zakládány na zástavě nemovitostí. Jsou typickým příkladem pro dlouhodobé úvěry (Polouček, 2005, s. 158). Hypoteční úvěry jsou realizovány prostřednictvím hypotečních bank. Hypoteční banky jsou banky, které se zabývají získáváním zdrojů emisí vlastních hypotečních zástavních listů a na základě získaných prostředků z emise poté poskytují tzv. hypoteční úvěry. V počátku svého vývoje nebyly v ČR hypoteční úvěry příliš známé a moc pouţívané. Jejich vyuţívání bránily vysoké úrokové sazby, které neúměrně zvyšovaly měsíční zatíţení ţadatelů, a proto byly pro řadu klientů nedostupné. Byly poskytovány pouze vlastníkům pozemkového a domovního majetku a jednalo se v zásadě tedy o klasické jištění úvěru nemovitostí. Teprve aţ postupem času začaly být poskytovány také na výstavbu obytných domů, hospodářských budov nebo průmyslových objektů a na koupi jiných nemovitostí. Bankovní instituce začaly poskytovat hypoteční úvěry aţ od poloviny roku 1995, do té doby byl tento produkt specifický především pro spořitelny, hypoteční úvěry byly běţné jiţ od 90. let. Příčinou nečinnosti klasických bank v rámci hypotečních úvěrů před rokem 1995 byla především legislativa. Poskytování úvěrů se zástavou nemovitosti umoţnil aţ zákon ze dne , který novelizoval řadu zákonů a především zákon o dluhopisech (Polouček, 2005, s. 161). Novelizace nabyly platnosti k Důvodem zvyšujícího se zájmu bank o poskytování těchto úvěrů byl především růst termínových depozit, protoţe dlouhodobá splatnost termínových depozit vyţadovala po bankách méně likvidity 11. V současné době došlo ke sníţení úrokových sazeb, které především dříve bránily poptávce po hypotečním úvěru, tudíţ se nyní stávají velice ţádaným produktem a jsou dostupné i širším vrstvám obyvatelstva. 2.2 Charakteristika hypotečních úvěrů Jak jiţ bylo zmíněno v předchozí kapitole, hypoteční úvěr je úvěr, který je poskytován proti zástavě nemovitosti. 11 Srov. SYROVÝ, P.: Financování vlastního bydlení. Praha: Grada, 2001, s\n24 Klasický hypoteční úvěr je v podstatě dluhový instrument poskytnutý za účelem nákupu nemovitosti, kdy jako zajištění bance slouţí právě nakoupená nemovitost (Mejstřík, 2008, s. 258). Podle Revendy (2005, s. 143) hypoteční úvěr patří ke klasickým a oblíbeným bankovním úvěrovým produktům, za jeho základní charakteristický rys lze povaţovat způsob jeho zajištění, kterým je zástavní právo k nemovitosti. Jedná se ve své zásadě o jediný druh úvěru poskytovaný bankovními institucemi, který přímo definuje zákon. Odstavec 3, 28 zákona číslo 190/2004 Sb., o dluhopisech, ve znění pozdějších předpisů vymezuje hypoteční úvěr jako úvěr, který je poskytnut na investice do nemovitosti na území České republiky nebo na její výstavbu či pořízení a jehoţ splacení je zajištěno zástavním právem k této, i rozestavěné, nebo jiné nemovitosti na území ČR. Hlavním zdrojem bank, potřebných pro poskytování hypotečních úvěrů je emise hypotéčních zástavních listů, které jsou jistým druhem úvěrových cenných papírů. Podle zákona 12 platného na území ČR se jedná o dluhopis, jehoţ nezbytnou součástí je označení hypotéční zástavní list a jeho jmenovitá hodnota, včetně úroků, je zcela kryta pohledávkami z hypotečních úvěrů. Hypoteční úvěry, stejně jako ostatní produkty, které jednotlivé banky nabízejí, se musí řídit určitými podmínkami, které v případě hypotečního úvěrování upravuje zákon Zákonné podmínky pro poskytování úvěru Jak jiţ bylo výše uvedeno, hypoteční úvěry jsou podle zákona 13 platného na území ČR úvěry poskytnuté na investici do nemovitosti a zajištěné zástavním právem k nemovitosti. V zásadě jsou tyto dvě podmínky základní a nejdůleţitější. Prostředky musí být bezprostředně pouţity na investici do nemovitosti, nemohou být proto pouţity na nic jiného. Dříve zákon určoval, ţe výše poskytnutého úvěru by měla být niţší neţ 70 % hodnoty zástavy, ale výše hypotečního úvěru, které banky dnes poskytují, jsou v konečné podobě zcela v jejich kompetenci. Lze tedy říci, ţe je moţné získat i úvěr aţ do výše 100 % hodnoty zástavy. Dále na nemovitost nesmí váznout ţádné jiné zástavní právo třetí osoby, které by bylo v přednostním pořadí se zástavním právem zajišťujícím pohledávku zahrnutou do krytí 12 Zákon č. 190/2004 Sb., o dluhopisech, ve znění pozdějších předpisů. 13 Zákon č. 190/2004 Sb., o dluhopisech, ve znění pozdějších předpisů. 24\n25 hypotečních zástavních listů. K zajištění úvěru se můţe pouţít i rozestavěná nemovitost nebo nemovitost, která s financovaným záměrem přímo nesouvisí (Syrový, 2001, s. 32). Hypoteční banka půjčuje klientovi finanční prostředky a poţaduje nejen splacení celé výše hypotečního úvěru, ale i záruky, ţe se závazky splatí. Banka si za poskytnuté finanční prostředky účtuje úrok. Před uzavřením smlouvy dochází ke stanovení doby splatnosti. Jako záruku, ţe klient své závazky splatí podle předem dohodnutých podmínek, poţaduje banka zajištění úvěru proti zástavě nemovitosti v dostatečné hodnotě, a navíc si vyţádá finanční historii ţadatele, aby prověřila jeho příjmy. Jistou podmínkou je taktéţ poţadavek, kdy klient musí úvěr splatit zpravidla do důchodového věku, coţ je pro některé ţadatele značné omezení při volbě doby splatnosti. K získání hypotečního úvěru na koupi nemovitosti musí klient bance prokázat 14 : existenci nemovitosti, která se prokazuje výpisem z listu vlastnictví z katastru nemovitostí, fotografií nemovitosti a fotokopií geometrického plánu; vlastnická práva prodávajícího k nemovitosti, které se prokazují taktéţ výpisem z listu vlastnictví z katastru nemovitostí; hodnotu (cenu) nemovitosti, kterou zpravidla stanoví odborný odhadce, kterého většinou doporučí hypoteční banka; existenci investičního záměru včetně jeho výše, která se prokazuje kupní smlouvou; platební schopnost klienta, která se prokazuje nejjednoznačněji daňovým přiznáním nebo potvrzením zaměstnavatele o výši platu; zda-li je klient schopen uhradit z jiných zdrojů, neţ je hypoteční úvěr, tu část investičního záměru, kterou nelze ze zákona pokrýt z hypotečního úvěru. Po předloţení těchto nezbytných dokladů pak dochází k podpisu úvěrové smlouvy, kde je dále stanoveno, jak uţ bylo uvedeno, výše úvěru, úrok, doba, na kterou je úrok stanoven a doba splatnosti hypotečního úvěru Doba splatnosti hypotečního úvěru a výše měsíční splátky Ve světě se průměrná doba splácení hypotečního úvěru pohybuje okolo 13 let, v ČR je tuzemskými bankami povaţována optimální doba 20 let, ale bývá stanovena v rozmezí od 5 30 let. Kratší dobu splatnosti nemá smysl sjednávat, protoţe měsíční splátky by byly 14 Informace převzaty z webových stránek České spořitelny, a.s., dostupných z 25\n26 neúměrně vysoké. Pro splácení hypotečních úvěrů je vyuţíván způsob progresivního, degresivního nebo anuitního splácení. Specifické a nejpouţívanější je anuitní splácení, které je charakteristické tím, ţe je v pravidelných splátkách placen úrok i umořovaná půjčka. Jedná se o konstantní splátky, které se po celou dobu splácení nemění, ale to platí jen za předpokladu, ţe během splácení nedojde ke změně úrokové sazby. V praxi k tomu však můţe dojít po kaţdém skončení doby fixace, výši splátky je pak nezbytné dané změně přizpůsobit. Přednostní anuitního splácení je jeho přehlednost a jednoduchost. Progresivní splácení umoţňuje na počátku splácení hypotečního úvěru sníţit finanční zatíţení klienta, oproti anuitnímu splácení. Podstatou je, ţe je stanovena splátka, která je po celý rok konstantní a v následujícím období se zvyšuje o určitý koeficient růstu. Degresivní splácení je charakteristické vyšším finančním zatíţením klienta v počátečním období a naopak ke konci úvěru jsou splátky niţší. Podstatou je, ţe je stanovena splátka, která je po celý rok konstantní a v následujícím období se splátka sniţuje o určitý koeficient poklesu. Existuje také moţnost, jak splatit hypoteční úvěr před dobou splatnosti. Při sestavování smlouvy o hypotečním úvěru je moţné si sjednat dobu fixace úrokových sazeb 15, např. na jeden rok a po roce hypoteční úvěr splatit, třeba z prostředků z prodeje bytu nebo jiné nemovitosti. Podrobnější informace o problematice fixace úrokových sazeb budou vysvětleny v následující části práce. Lze tedy říci, ţe hypoteční úvěr je v podstatě spolu se stavebním spořením jedním z bankovních produktů, na které se váţe státní podpora, i kdyţ v současné době je patrné, ţe státní podpora hypotečních úvěrů je nulová na rozdíl od státní podpory stavebního spoření. 2.3 Stavební spoření jako doplněk hypotečního úvěru Stavební spoření je v ČR pouţívané jiţ od roku Vyvíjelo se aţ do roku 2004, kdy došlo ke změně v zákoně 16 o stavebním spoření a v rámci této novelizace došlo ke změně podmínek a i ke sníţení státní podpory, která byla před rokem 2004 výhodnější. I přesto ale stavební spoření v roce 2004 potvrdilo pozici nejdůleţitějšího a nejdostupnějšího prostředku pro financování bydlení obyvatel. Následující tabulka č. 1 znázorňuje vývoj stavebního spoření od roku 1999 do roku Fixace úrokových sazeb stanovení pevné úrokové sazby po určitou dobu splácení úvěru. 16 Zákon č. 96/1993 Sb., o stavebním spoření a státní podpoře stavebního spoření. 26\n27 Tabulka 1 Vývoj stavebního spoření Nové uzavřené smlouvy o stavebním spoření Průměrná cílová částka u nově uzavřených smluv o stavebním spoření fyzickými os. - občany Smlouvy o stavebním spoření ve fázi spoření Přiznaná státní podpora Počet Přírůstek (%) Objem (tis. Kč) Přírůstek (%) Počet Přírůstek (%) Objem (mld. Kč) Přírůstek (%) Objem (Kč) Průměrná státní podpora přiznaná na smlouvu o stavebním Přírůstek spoření za příslušný (%) rok Zdroj: Ministerstvo financí ČR ,1 23,1 23,1-5,8 62, , ,3 21,7-60,2 144,2 139,4 136,9 146,7 200,5 222,8 227,9 235,8 284,9 302,8 295,4-0,8-3,3-1,8 7,2 36,7 11,1 2,3 3,5 20,8 6,3-2, Stavební spoření má dvě fáze, a to v první řadě spořící a následně úvěrovou. V první fázi se peníze ukládají na spořicí účet, je k nim připisovaná státní podpora a samozřejmě výnosový úrok. Výše státní podpory je stanovena 15 % z naspořené částky v daném roce, maximální částka je však Kč, tudíţ roční výše státní podpory můţe činit aţ Kč 18. Úrokové sazby se v současné době na spořicím účtu u stavebního spoření pohybují okolo 2 % p. a. 19 V druhé fázi, která není povinná, si klient můţe zaţádat o dva typy úvěrů. Jednak o klasický úvěr nebo překlenovací úvěr, který je někdy označován i jako meziúvěr. Získání obou těchto úvěrů je vázáno na splnění podmínek stanovených spořitelnou. Ţadatel musí spořit minimálně 2 roky, musí naspořit minimálně 40 % 20 cílové částky a splnit hodnotící číslo 21. Pro překlenovací úvěr jsou podmínky v zásadě volnější a splnění výše uvedených podmínek není tak striktní. Úroková sazba u klasického úvěru se pohybuje okolo 4 % p. a., u překlenovacího úvěru kolem 6 % aţ 7 % p. a., jak uvádí například Česká spořitelna, a. s. Největší výhodou financování bydlení prostřednictvím stavebního spoření oproti hypotečnímu úvěru je, ţe úroková sazba z úvěru je známá a neměnná po celou dobu splácení ,1 22,2 22,5 16,1 29,4-6,4-5,5-5 -3,1-1,2-3,2 6,393 7,719 9,313 11,059 13,261 15,337 16,086 15,722 14,976 14,22 12,364 26,1 20,7 20,7 18,7 19,9 15,7 4, , ,3 2,8 2,9 6,2 0,7 3,1-0,4-2,1-2, Data nejsou k dispozici. 18 Podle zákona č. 96/1993 Sb., o stavebním spoření a státní podpoře stavebního spoření. 19 Per annum (lat.) ročně nebo za rok. 20 Informace převzaty z webových stránek České spořitelny, a. s., dostupných z 21 Hodnotící číslo si kaţdá stavební spořitelna počítá podle svého, je závislé na délce spoření, naspořených prostředcích a na variantě smlouvy o stavebním spoření. 27\n28 První moţností, v případě, ţe klient tedy spoří na stavební spoření uţ nějakou dobu, je vyuţití překlenovacího úvěru, ovšem v počátcích bude čelit poměrně vysokému finančnímu zatíţení. Klient totiţ bude muset vedle splátky hypotečního úvěru a překlenovacího úvěru ještě dospořovat na účet stavebního spoření, aby posléze splňoval podmínky pro poskytnutí řádného úvěru. Tuto situaci lze řešit zvolením progresivního způsobu splácení hypotéky, kdy na začátku platí niţší splátky a poté se postupně zvedají. Výhodou této kombinace je státní finanční podpora ze stavebního spoření. Druhou moţností kombinace stavebního spoření a hypotéky, je pouţití stavebního spoření jako mimořádnou splátku hypotéky, ovšem tuto moţnost nabízejí jen některé hypoteční banky. Tato kombinace znamená, ţe klient splácí bance jen úrok a částku připadající na úmor jistiny spoří na stavební spoření. Na stavebním spoření klient opět vyuţívá státní podpory a spoří finanční prostředky, které později pouţije na mimořádné splacení části hypotéky. V okamţiku, kdy klient docílí podmínek pro získání řádného úvěru, je pomocí něj hypotéka částečně splacena. Následně se hypoteční úvěr splácí jiţ klasickým anuitním způsobem. Poslední moţností, jak vyuţít stavební spoření, ke splacení hypotečního úvěru, je vzít si klasický hypoteční úvěr s šestiletou nebo delší fixací úrokové sazby a současně si zaloţit stavební spoření. Klient bude úvěr splácet klasickým způsobem a vedle toho si bude výhodně spořit po dobu fixace úrokových sazeb, se státní podporou, na svůj spořící účet. Po skončení doby fixace ukončí smlouvu o stavebním spoření a naspořené peníze pouţije ke splacení části hypotečního úvěru, popřípadě celé jeho výše. Ať se jedná o klasický hypoteční úvěr, nebo hypoteční úvěrování prostřednictvím stavebního spoření, je nutné, aby úvěr na financování bydlení byl určitým způsobem zajištěn. Z tohoto důvodu je v zákoně vymezeno, ţe takovýto úvěr musí být zajištěn zástavním právem. 2.4 Zástavní právo Zástavní právo je upraveno právní normou 22 platnou na území ČR. Zákon v úvodních ustanoveních charakterizuje zástavní právo jako právo, které slouţí k zajištění pohledávky pro případ, ţe dluh, který ji odpovídá, nebude včas splněn s tím, ţe v tomto případě lze dosáhnout uspokojení z výtěţku zpeněţení zástavy. Zástavní právo vzniká na základě písemné smlouvy, která musí obsahovat označení zástavy a pohledávky, kterou zástava zajišťuje, nebo z rozhodnutí soudu. Jak určuje zákon, 22 Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů. 28\n29 zástava i pohledávka musí být jasně specifikovány. Smlouvu uzavírá zástavní věřitel (banka) a zástavce (dluţník). Zástavou můţe být jak movitá nebo nemovitá věc, tak i soubor věcí, pohledávek nebo jiného majetkového práva, cenné papíry a jiné. Pro oblast spojenou s financováním vlastního bydlení je nejtypičtějším způsobem, jak jiţ bylo zmíněno výše, zástava k nemovité věci, tedy např. ke stavbě, pozemku. Podle zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník je dáno, je-li zástavou movitá věc, je nutné ještě odevzdání zástavy zástavnímu věřiteli, nebo odevzdání zástavy do úschovy třetí osobě, nebo zápis do Rejstříku zástav (dále jen RZ ) vedeného Notářskou komorou ČR, ale v tomto posledním případě musí i samotná smlouva být provedena formou notářského zápisu. Zápis zástavního práva do RZ provádí výhradně notář, který sepsal zástavní smlouvu, a to bezodkladně po uzavření zástavní smlouvy. Jak dále stanovuje zákon, je-li zástavou nemovitá věc, která je evidovaná v katastru nemovitostí, je nutný vklad zástavního práva do katastru u místně příslušného katastrálního úřadu. V případě, ţe jsou k zástavě pouţity nemovité věci, které nejsou součástí evidence katastru nemovitostí, je nutné, aby zástavní smlouva byla sepsána ve formě notářského zápisu. V případě, kdy pohledávka, na kterou se váţe zástavní právo, není splněna včas nebo je-li splněna jen částečně, má zástavní věřitel právo uspokojit své pohledávky z finančního výtěţku z prodeje zástavy. Existuje také celá řada důvodů, stanovených zákonem 23, na základě kterých můţe zástavní právo zaniknout: zánikem zajištěné pohledávky; zánikem zástavy; vzdá-li se zástavní věřitel zástavního práva jednostranným písemným úkonem; uplynutím doby, na níţ bylo zřízeno; sloţí-li zástavní dluţník zástavnímu věřiteli obvyklou cenu zástavy; písemnou smlouvou uzavřenou mezi zástavním věřitelem a zástavním dluţníkem. V případě, ţe zanikne zástavní právo k nemovitým věcem, provede se k témuţ dni jeho výmaz z katastru nemovitostí. Zanikne-li k zapsaným věcem v RZ, provede kterýkoliv notář jeho výmaz, po dokázání zániku práva nebo na ţádost zástavního věřitele. 23 Část druhá, 170, zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů. 29\n30 3 Analýza využití hypotečních úvěrů v České republice 3.1 Dotazníkové šetření Klíčovými subjekty v oblasti celého bankovnictví jsou jednak bankovní instituce a také bezpochyby klienti. Kdyby nebyl všeobecný zájem o produkty, které nabízejí jednotlivé bankovní instituce, neměla by nabídka poskytovaných produktů ţádný smysl. Proto v následující části práce bylo provedeno dotazníkové šetření. Průzkum byl zaměřen na mladší aţ střední věkovou hranici respondentů, bylo osloveno 100 občanů ţijících ve Středočeském kraji, konkrétně v regionu Kolín. Dotazník, který se nachází v příloze A, byl sestaven na základě ekonomické a sociální situace v Kolíně a byl konzultován s generálním manaţerem Hypotečního centra České spořitelny (dále jen ČS ) a asistentkou zabývající se přímým poskytováním hypotečních úvěrů klientům. Otázky byly specifikovány s moţností volby odpovědi, otevřené otázky nebyly do dotazníku zařazeny. Jak jiţ bylo zmíněno, dotazník byl předloţen 100 respondentům. Z celkového počtu dotázaných čtyři respondenti odmítli dotazník vyplnit a jeden dotazník byl vyřazen pro neúplnost, obsahoval chyby, které nemohly být zařazeny do zpracování. Analýza tedy vycházela z 95 vyplněných dotazníků. Chybovost u vyplněných odpovědí dosáhla 2 %, nejčastěji se respondenti zdrţeli odpovědi u otázky, která se týkala výše částky, kterou by byli ochotni splácet v případě úvěru. Hlavním cílem dotazníku bylo analyzovat postoj občanů k financování vlastního bydlení prostřednictvím hypoték, či stavebních úvěrů. 3.2 Analýza dotazníkového šetření Po zpracování dat a informací získaných z dotazníkového šetření je patrné, ţe krize, která podle odborníků dopadla v roce 2009 ve velké míře na českou ekonomiku, ovlivňuje rozhodování občanů při zvaţování moţnosti financovat bydlení příslušným druhem úvěru. Světová ekonomická krize se na většině občanů, včetně obyvatel České republiky, projevila zejména ztrátou zaměstnání. V současné době se ve Středočeském kraji podle Úřadu práce v Kolíně pohybuje celková míra nezaměstnanosti okolo 7,6 %. 30\n31 Graf 1 Vyhodnocení otázky č. 1 Máte zkušenosti s hypotečním úvěrováním? 25% Ano 75% Ne Zdroj: vlastní zpracování Z grafu č. 1 je zřejmé, ţe 75 % respondentů ze 100 dotázaných odpovědělo, ţe nemají ţádné zkušenosti s hypotečním úvěrováním. Důvodem můţe být jednak moţnost dvougeneračního bydlení nebo prozatimní volba podnájmu. Zbylých 25 % respondentů má zkušenosti s hypotečním úvěrováním a v současné době jiţ splácejí hypotéku nebo v minulosti se s tímto druhem úvěru uţ setkali. Graf 2 Vyhodnocení otázky č. 2 Když byste se rozhodli financovat bydlení úvěrem, který produkt byste zvolili? 1% hypoteční úvěr 19% 24% úvěr přes stavební spoření 9% 17% 30% kombinace hypotečního úvěru a stavebního spoření kombinace vlastních prostředků s jiným druhem úvěru kombinaci hypotečního úvěru s vlastními prostředky jiné Zdroj: vlastní zpracování Jak je patrné z grafu č. 2, dotázaní inklinují k moţnosti čerpat úvěr přes stavební spoření a činí tak 30 % z celkového počtu respondentů. Vzhledem k tomu, ţe úvěry navazující na stavební spoření jsou určeny klientům, kteří mají alespoň částečně naspořené finanční prostředky, byla by v tomto případě volba hypotéky pro tyto občany nevýhodná, třeba jen z pohledu úrokových sazeb. Tato problematika bude blíţe přiblíţena v další části práce. Následující nejčastější odpovědí je financování bydlení prostřednictvím hypotečního úvěru, 31\n32 který by zvolilo 24 % respondentů. Hypoteční úvěr v dnešní době poskytuje řada bank aţ do výše 100% hodnoty zastavené nemovitosti, je proto vhodná pro klienty, kteří nemají naspořeno. Je zřejmé, ţe v současné době občané nedisponují velkým mnoţstvím naspořených finančních prostředků 24, protoţe kombinaci hypotečního úvěru s vlastními prostředky zvolilo pouze 19 % respondentů a kombinaci vlastních prostředků s jiným druhem úvěru zvolilo 9 %. Jen 1 % by svoji bytovou situaci řešilo jiným způsobem, a to např. kombinací stavebního spoření s vlastními prostředky. Graf 3 Vyhodnocení otázky č. 3 Podle kterých kritérií byste si vybrali bankovní instituci? dostupnost banky 5% 7% 8% 4% 4% důvěryhodnost banky doplňkové služby 72% způsob komunikace se zprostředkovatelem doba vyřízení žádosti o úvěr jiné Zdroj: vlastní zpracování Cílem této otázky bylo zjistit, který faktor je pro volbu bankovní instituce z pohledu klienta nejdůleţitější. Jednoznačně lze říci, jak poukazuje graf č. 3, ţe důvěryhodnost banky, kterou zvolilo 72 % dotázaných, je prioritním hlediskem. Z pohledu klientů se jedná zejména o ochranu své vlastní osoby. Často se můţeme setkat s podmínkou při ţádosti o úvěr v podobě nutnosti zaloţení běţného účtu u bankovní instituce, od které ţádáme finanční výpomoc. V tomto případě je v rámci ochrany kladen důraz na zamezení neoprávněného výběru finanční částky cizí osobou, neposkytnutí osobních údajů třetí osobě a podobně. Pouze pro 8 % klientů by byla rozhodujícím faktorem dostupnost banky. Zpravidla kaţdá větší síť bankovních institucí má v kaţdém městě svoji pobočku a jen stěţí by si klient uzavřel smlouvu u banky, která má sídlo 50 km od jeho bydliště. Pro 7 % klientů je důleţitá komunikace se zprostředkovatelem, 5 % dotázaných by zajímaly doplňkové sluţby, který by úvěr doprovázely a 4 % respondentů by přihlíţelo na dobu vyřízení úvěru a jiné faktory, jako 24 Podle Českého statistického úřadu v roce 2009 české domácnosti dluţily bankám téměř 1 bilion Kč, nárůst zadluţenosti se od roku 2000 zvýšil aţ o 8-krát. 32\n33 např. na výši měsíční splátky. Vzhledem k tomu, ţe součástí následující otázky, která se týká rozhodujících faktorů při volbě úvěrového produktu, byla výše měsíční splátky zařazena mezi moţné odpovědi, a proto nebyla jiţ zahrnuta mezi odpovědi v otázce č. 3. Graf 4 Vyhodnocení otázky č. 4 V případě žádosti o úvěr by pro Vás byl rozhodující jaký faktor? 18% výše úrokové sazby 8% 3% 54% délka fixace úrokové sazby výše poplatků 17% délka splácení úvěru možnost vkládat mimořádné splátky Zdroj: vlastní zpracování Tato otázka navazovala na otázku č. 3. V praxi na rozhodování klienta při volbě úvěru na bydlení nepůsobí jen kritéria týkající se banky jako takové, ale samozřejmě i faktory doprovázející úvěr. Graf č. 4 poukazuje na to, ţe pro 54 % respondentů je dominujícím faktorem zejména výše úrokové sazby, kterou bankovní instituce nabízí. Je zřejmé, ţe výše úrokové sazby má velký vliv i na výši měsíční splátky a celkové zaplacené částce na konci doby splatnosti. Obdobně jako tomu je u všech ekonomických subjektů, i u občanů je preferujícím prvkem u vkladových operací co nejvíce získat a u úvěrů co nejméně tratit. U 18 % dotázaných, kteří volili moţnost vkládat mimořádné splátky je patrné, ţe inklinují k úvěru přes stavební spoření, protoţe některé hypotéky tuto moţnost sice nabízejí, ale tuto sluţbu si banky zpoplatňují vysokou částkou, kdeţto stavební úvěry jsou charakteristické tím, ţe tuto moţnost nabízejí bez poplatků a sankcí. U hypotéky je moţné vkládat mimořádné splátky vţdy po skončení doby fixace úrokových sazeb. V této souvislosti se nabízí moţnost dřívějšího splacení úvěru. 17 % respondentů by se rozhodovalo podle délky fixace úrokové sazby. Fixace úrokové sazby je zpravidla součástí smlouvy o hypotečním úvěru, je to dohoda na jak dlouho úroková sazba platí, na jak dlouho je fixována. Po vypršení doby fixace stanoví banka podle aktuálních podmínek na trhu novou výši úrokové sazby. Obecně nelze říci, jestli je lepší delší či kratší 33\n34 doba fixace. Delší doba fixace nám na jednu stranu dává jistotu ohledně výše splátek, na druhou stranu se však můţeme setkat s tím, ţe při poklesu úrokových sazeb budeme platit více, neţ odpovídá trţním úrokovým sazbám. V úvahu však připadá i opak, ţe tedy budeme platit méně. Pro 8 % respondentů by byla rozhodující délka splácení úvěru, která se odvíjí jednoznačně od výše poţadovaného úvěru. Jednou z podmínek, která je součástí smlouvy o úvěr je, ţe klient musí finanční prostředky, které mu banka půjčila, splatit do důchodového věku, který se v současné době stanoví podle data narození. Podle 32 zákona č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, pro jedince narozeného před rokem 1936 je důchodovým věkem vymezena hranice 60 let, jedinci narozeni po roce 1968 mají nárok na důchod dosaţením věku 65 let. Jen pro 3 % dotázaných je rozhodující výše poplatků. Poplatky, které doprovázejí úvěr, jsou spojeny zejména s paušálním poplatkem za správu, s pojištěním hypotéky, sepsání smlouvy o úvěru a podobně. Graf 5 Vyhodnocení otázky č. 5 Kterou fixaci úrokových sazbe byste preferovali? 1% 5% 15% 1-3 let 3-5 let 56% 16% 5-10 let 7% let po celou dobu splácení úvěru Zdroj: vlastní zpracování Vzhledem k tomu, jak bylo jiţ výše uvedeno, je fixace úrokových sazeb nedílnou součástí smlouvy o úvěru, záměrem této otázky bylo zjistit, jaký způsob fixace je pro občany nejzajímavější. Z grafu č. 5 je viditelné, ţe 56 % respondentů by volilo pevnou úrokovou sazbu po celou dobu splácení úvěru. Tato moţnost je typická pouze u úvěrů přes stavební spoření, je tedy zřejmé, ţe volba těchto klientů by byla jednoznačná. Ostatní moţnosti fixace jsou charakteristické pro hypoteční úvěry. 16 % dotázaných by volilo fixaci úrokových sazeb 34\n35 v rozmezí 5 10 let, 15 % by zvolilo fixaci na 3 5 let, 7 % na dobu let, pouhých 6 % na 1 3 roky a zbylému 1 % dotázaných by vůbec nezáleţelo na fixaci úrokové sazby 25. Graf 6 Vyhodnocení otázky č. 6 Jaká je maximální výše úvěru, kterou byste byli ochotni investovat do bydlení? 23% 10% 6% 16% méně než Kč Kč Kč 45% Kč Kč a více Zdroj: vlastní zpracování Graf 7 Vyhodnocení otázky č. 7 Na jaký druh nemovitosti byste úvěr použili? 1% 4% 13% 7% družstevní byt panelový byt rodinný dům 75% rekonstrukce dosavadního obydlí jiné Zdroj: vlastní zpracování Tyto dvě následující otázky spolu úzce souvisí. Je patné, ţe občan zvolí takovou výši investice do svého bydlení, aby naplnil své záměry. Průměrná výše hrubé měsíční mzdy na Kolínsku se pohybuje okolo 23 tis. Kč 26, je tedy patrné, jak ukazuje graf č. 6, proč 45 % 25 V souvislosti s touto otázku je nutné brát v úvahu, ţe respondenti neznají přesnou charakteristiku a popis fixace úrokových sazeb. 26 Převzato ze statistiky Úřadu práce v Kolíně, dostupné z 35\n36 respondentů volilo rozmezí 1 mil. Kč aţ 1,5 mil. Kč. V této cenové relaci je moţné pořídit jakýkoli druh nemovitosti, které jsou uvedené v grafu č. 7. Průměrná kupní cena bytů v Kolíně ve standardní velikosti 3+1 se pohybuje okolo 1,5 mil. Kč 27 Jakou částku ze svého příjmu byste byli ochotni vydat na splátku úvěru na bydlení? a rodinných domů v rozmezí 1,5 mil. Kč aţ 2 mil. Kč. Při srovnání cen rodinných domů a bytů nelze shledat velké rozdíly, tedy pokud se nejedná o nadstandard. Většina respondentů upřednostňuje koupi rodinného domu a tvoří tak 75 % z celkového počtu dotázaných. 23 % dotázaných by bylo ochotno investovat 1,5 mil. Kč aţ 2 mil. Kč do bydlení, 10 % občanů více jak 2 mil. Kč. Zbylých 22 % jsou občané s moţností rekonstrukce dosavadního bydlení, tvoří 13 % z celkového počtu respondentů, proto 16 % by chtělo investovat 0,5 mil. Kč aţ 1 mil. Kč a 6 % méně neţ 0,5 mil. Kč. Pouze 7 % respondentů by chtělo bydlet v panelovém bytě a 4 % v druţstevním bytě. Graf 8 Vyhodnocení otázky č. 8 16% 14% 79% méně než Kč Kč Kč Zdroj: vlastní zpracování Tato otázka směřovala ke zjištění, jakou výši splátky by byli respondenti ochotni zaplatit. V grafu č. 8 můţeme vidět, ţe 79 % dotázaných volilo rozmezí 5 tis. Kč aţ 10 tis. Kč. V praxi jsou zpravidla výše měsíčních splátek stanoveny na základě celkové hodnoty úvěru a samozřejmě záleţí i na délce doby splatnosti. Klienti, kteří by nechtěli překročit tuto hranici splátek, by mohli ţádat tedy pouze o niţší úvěr. 16 % dotázaných volilo rozmezí 10 tis. Kč aţ 15 tis. Kč, v tomto případě je moţné konstatovat, ţe tito občané mají nadprůměrný měsíční příjem a nechtějí vyuţít maximální moţnou dobu splácení úvěru, které jednotlivé bankovní 27 Ceny bytů a domů převzaty z internetové stránky dostupné z 36\n37 instituce nabízejí, protoţe i zde platí pravidlo, které bude graficky znázorněno v následující části práce, čím delší dobu budeme úvěr splácet, tím větší částku v konečném výsledku bance navrátíme. Graf 9 Vyhodnocení otázky č. 9 Nechali byste se pojistit proti neschopnosti splácet? 16% 84% Ano Ne Zdroj: vlastní zpracování V současné době existují bankovní instituce, které v rámci hypotečních i stavebních úvěrů nabízejí moţnost doplňkové sluţby v podobě moţnosti pojistit se proti neschopnosti splácet pro případ ztráty dosavadního zaměstnání nebo jiným nahodilým důvodům. Cílem bylo zjistit, jak by klienti reagovali na tuto moţnost. Z grafu č. 9 je patrné, ţe 84 % respondentů by se nechalo pojistit a pouze 16 % dotázaných nikoliv 28. Tato doplňková sluţba nabízená bankovními institucemi je zpoplatněná, většinou určitým procentem z aktuální dluţné částky. Vzhledem k tomu, ţe se jedná o nový produkt, nelze toto pojištění sjednat v současné době u kaţdé banky. Pojištění proti neschopnosti splácet znamená, ţe obvykle pojišťovna bude hradit splátky v případě trvalé invalidity či smrti, pro případ pracovní neschopnosti vzniklé následkem úrazu, pro případ nedobrovolné ztráty zaměstnání a podobně. 28 V rámci této otázky je nutné brát v úvahu, ţe výsledky z dotazníkového šetření mohou být zkresleny, v důsledku toho, ţe respondenti nemusí být zcela obeznámeni s charakteristikou a podmínkami této doplňkové sluţby. 37\n38 Graf 10 Vyhodnocení otázky č. 10 Máte založeno stavební spoření? 29% 13% 58% Ano Ne a ani si ho nezaložím Ne, ale plánuji ho Zdroj: vlastní zpracování Konečná část dotazníku byla zaměřena konkrétně na stavební spoření. Důvodem začlenění této otázky do dotazníku bylo zjistit, kolik respondentů se snaţí svépomocí zabezpečit pro svůj budoucí ţivot. Jak je zřejmé z grafu č. 10, nadpoloviční část, tedy 58 % dotázaných má v současné době zaloţeno stavební spoření a 29 % momentálně plánuje jeho zaloţení. Pouhých 13 % respondentů nemá v současné době zaloţeno stavební spoření a ani to nemá v plánu. Graf 11 Vyhodnocení otázky č. 11 Za jakým účelem jste si založili nebo si založíte stavební spoření? kvůli budoucímu úvěru na bydlení 15% 10% 1% 46% z důvodu jistoty naspořených peněz na neočekávané události jen proto, že mám nadbytek peněz 2% 26% z důvodu státní podpory z důvodu výhodného zúročení peněz jiné Zdroj: vlastní zpracování Poslední otázka jednoznačně navazuje na předchozí. Byla adresována pro respondenty, kteří v otázce č. 10 odpověděli, ţe mají zaloţeno stavební spoření nebo kteří ho plánují v budoucnu. Po vyhodnocení graf č. 11 poukazuje na to, ţe u 46 % dotázaných je 38\n39 jednoznačným záměrem pouţití stavebního spoření budoucí úvěr na bydlení. 26 % uvádělo jako důvod jistotu naspořených peněz na neočekávané události, pro 10 % respondentů je toto spoření zajímavé z hlediska výhodného zúročení peněz, 2 % si toto spoření zakládají z důvodu, ţe mají nadbytek peněz. Pouze 1 % dotázaných uvedlo jiné důvody, jako např. niţší celková hodnota úvěru, je tedy zřejmé, ţe tito klienti by vyuţili moţnost kombinace stavebního spoření s vlastními naspořenými prostředky. Po vyhodnocení dotazníkového šetření jako celku je zřejmé, ţe respondenti inklinují k úvěrům přes stavební spoření a povaţují tento produkt za příznivější v porovnání s hypotečními úvěry. V následující kapitole proto bude provedeno srovnání výhodnosti hypotečních a stavebních úvěrů a opodstatnění, proč tomu tak je. 39\n40 4 Porovnání výhodnosti hypotečních a stavebních úvěrů 4.1 Výše úrokových sazeb Hypoteční úvěry a úvěry navazující na stavební spoření jsou tedy produkty, které jsou nejvíce vyuţívány klienty pro financování bydlení. Kaţdý občan, který vynakládá své úsilí na zajištění bydlení pro svou rodinu, se před návštěvou konkrétní bankovní instituce informuje o svých moţnostech a srovnává produkty jednotlivých bankovních institucí navzájem a hledá ten nejvýhodnější. Zpravidla výše úvěru a výše měsíční splátky, jak bylo výše uvedeno jiţ v předchozích kapitolách, se odvíjí od měsíčního příjmu a bonity klienta. Vedle těchto základních faktorů, musíme brát v úvahu i úrokovou sazbu, která nejvíce působí na výši úvěru a výši měsíční splátky. Spornou otázkou pro řadu klientů můţe být, na základě jakého podnětu si jednotlivé banky určují výši úrokových sazeb, které jsou nedílnou součástí těchto produktů. V rámci dotazníkového šetření respondenti volili jako rozhodující faktor pro jejich výběr výši úrokové sazby, proto v následující části této práce bude provedena analýza stimulů působících na výši úrokových sazeb. Jak bylo uţ zmíněno v úvodních kapitolách, centrální bankou v ČR je ČNB. Jedním z hlavních úkolů jsou zejména operace na volném trhu, kde vyuţívá svých nástrojů k usměrňování celé ekonomiky a působících subjektů. Jedním z velmi často pouţívaných prostředků, jsou měnové instrumenty. V rámci těchto nástrojů vyuţívá ČNB tří úrokových sazeb, mezi něţ patří i dvoutýdenní repo sazba 29 ČNB (dále jen 2T repo sazba ), na které jsou zejména citlivé, doposud zmiňované, hypotéky. 2T repo sazba ČNB je tedy jednou ze tří úrokových sazeb vyuţívaných ČNB, vývoj všech úrokových sazeb pouţívaných ČNB je v příloze B. Jedná se o sazbu, za níţ ČNB odkupuje od obchodních bank jimi eskontované, tedy odkoupené, směnky. Zpravidla by mělo platit, pokud dojde ke sníţení 2T repo sazby ČNB, obchodní banky sníţí úrokové sazby u úvěrů a naopak, aby došlo ke kompenzaci zaplacených úroků ČNB a přijatých úroků z úvěrů poskytnutých klientům. Bylo by moţné se tedy domnívat, ţe objem poskytnutých úvěrů se mění v závislosti na výši 2T repo sazby. K podloţení této hypotézy je moţné vyuţít test významnosti pro 29 Převzato ze stránek ČNB, dostupné z 40\n41 koeficient korelace, který nám určí, zda mezi těmito veličinami existuje přímá funkční závislost či nikoli. Testujeme hypotézu, ţe koeficient korelace základního souboru je roven nule, tedy H 0 : ρ = 0 proti H 1 : ρ 0 Testovací kritérium má tvar: T = R 1 R 2. n 2 Vysvětlivky: R koeficient korelace; n rozsah souboru; T testovací kritérium (Studentovo rozdělení pravděpodobnosti). Náhodná veličina T má Studentovo rozdělení pravděpodobnosti s n 2 stupni volnosti, proto kritická oblast je definovaná vztahem W = T: T > t α,n-2 ). Vysvětlivky: W- kritická oblast, ve které H 0 zamítáme; t α, n-1 - kritická hodnota Studentova t-rozdělení pravděpodobností, kterou hledáme ve statistických tabulkách. Vzhledem k tomu, ţe k testování byla vyuţita data od roku 2001 do roku 2009, rozsah souboru n - 2 = 7, korelační koeficient R byl vypočten MS Excel na 0, , hladina významnosti α = 0,05 a kritická oblast W pro výše zmíněný vzorec je 2,3646. Výpočet: T = 0, , = 1, Platí tedy 1, < 2,3646, hodnota testovacího kritéria padla do oblasti přípustných hodnot, proto není důvod nulovou hypotézu zamítnout a je tedy moţné konstatovat, ţe mezi zvolenými veličinami není korelační vztah, tedy neexistuje závislost mezi objemem poskytnutých úvěrů na bydlení a 2T repo sazbou ČNB. V tomto případě se tedy nejedná o závislost funkční, kdy bychom dokázali konkrétně určit, jaké hodnoty nabude proměnná y, ale jedná se o tzv. stochastickou závislost, kdy na sledovanou veličinu nepůsobí obvykle jenom jedna náhodná veličina, ale více 30. Je tedy patrné, ţe na výši úrokové sazby, kterou si jednotlivé bankovní instituce určují, působí řada dalších faktorů a nejsou přímo ovlivněny jen sazbou ČNB. Existuje řada dalších makroekonomických veličin, které objem úvěrů ovlivňují, jako je např. výše nezaměstnanosti, současný ekonomický stav v ČR, inflace a podobně. Není proto moţné jednoznačně určit konkrétní veličinu, která by měla silný vliv na výši úrokových sazeb jak hypotečních úvěrů, tak úvěrů přes stavební spoření. Přestoţe nebyl na zvolené hladině významnosti prokázán 30 Srov. KUBANOVÁ, J.: Statistické metody pro ekonomickou a technickou praxi. Pardubice: Statis, 2008, s\n42 vztah mezi objemem poskytovaných úvěrů a 2T repo sazbou, bude následně zkoumán trend vývoje objemu poskytnutých úvěrů. Pro znázornění byla zvolena právě regresní analýza, na základě které můţeme předpovídat, jaké hodnoty nabude jedna náhodná veličina, kdyţ známe druhou náhodnou veličinu. Jedná se prakticky o nejčastěji pouţívanou statistickou analýzu pro znázornění vývoje dvou stochasticky nebo funkčně závislých veličin. V tomto konkrétním případě byla zvolena 2T repo sazba ČNB jako nezávislá proměnná (x) a objem poskytnutých úvěrů na bydlení jako veličina závislá (y). Pro následné znázornění je nutné vycházet z regresní rovnice ŷ = a + bx. Výstupními daty byla zvolena následující tabulka č. 2. Tabulka 2 Výstupní data pro regresní analýzu Koeficienty Chyba stř. hodnoty t Stat Hodnota P Dolní 95% Horní 95% Dolní 95,0% Horní 95,0% Hranice (A) 117, ,2717 2,5455 0,0384 8, ,1985 8, ,1985 Soubor X (B) 15, ,3269-1,0388 0, , , , ,3213 Zdroj: vlastní propočty a zpracování Tabulka č. 2 se skládá z několika pojmů, které jsou nezbytné pro správné pouţití regresní analýzy. Jedná se tedy o: Koeficienty které jsou definovány jako parametry regresní přímky. Hranice (A) je konkrétní parametr regresní přímky. Soubor X1 (B) je druhý konkrétní parametr regresní přímky. Chyba střední hodnoty střední hodnota je chápána jako parametr rozdělení náhodné veličiny, který je charakterizován jako váţený průměr daného rozdělení. T Stat hodnota testovacího kritéria, kterou potřebujeme v případě, ţe testujeme významnost koeficientu korelace. Hodnota P hodnota, na základě níţ rozhodujeme o nulové hypotéze. Tato hodnota se zpravidla nepočítá, ale je generována statistickými softwary. Je to nejniţší hladina významnosti, na základě které zamítáme nulovou hypotézu. Dolní 95 % - jedná se o dolní mez konfidenčního intervalu, tedy intervalu spolehlivosti, pro parametr α. Horní 95 % - je horní mez intervalu spolehlivosti pro parametr α. Dolní 95,0 % - je horní mez intervalu spolehlivosti pro parametr β. 42\n43 Objem poskytnutých úvěrů na bydlení v mld. Kč Horní 95,0 % - je horní mez intervalu spolehlivosti pro parametr β. V následujících grafech je znázorněn prostřednictvím regresní analýzy vývoj objemu úvěrů na bydlení od roku 2001 do roku 2009 v závislosti na 2T repo sazbě ČNB. Vzhledem k tomu, jak bylo dokázáno prostřednictvím testu významnosti pro koeficient korelace, neexistuje mezi těmito veličinami přímá funkční závislost, je moţné alespoň předpokládat, ţe určitý vliv z hlediska 2T repo sazby ČNB existuje, i kdyţ bude pravděpodobně minimální. Jako výchozí pro tvorbu grafů byla stanovena regresní rovnice ŷ = 117, ,9211x. Tato rovnice vznikla na základě provedené regresní analýzy za pomoci programu MS EXCEL Analýza dat regrese. Data pro tuto analýzu uvádí níţe uvedená tabulka č. 3. Tabulka 3 Výchozí data pro regresní analýzu Objem poskytnutých úvěrů 2T repo sazba ČNB na bydlení 14,70 5,00 23,30 3,65 36,20 2,25 52,00 2,37 72,00 2,50 102,20 2,38 146,10 3,13 118,40 3,06 85,50 1,38 Zdroj: ČNB Pro lepší představu o průběhu objemu poskytnutých úvěrů na bydlení v závislosti na 2T repo sazbě ČNB slouţí graf č. 12. Graf 12 Graf skutečných hodnot 160,00 140,00 120,00 100,00 80,00 60,00 40,00 20,00 0,00 Závislost objemu poskytnutých úvěrů na bydlení na 2T repo sazbě ČNB Objem poskytnutých úvěrů na bydlení 2T repo sazba ČNB Zdroj: vlastní zpracování 43\n44 V úvodní části této kapitoly byla popsána očekávaná reakce bankovních institucí na změnu 2T repo sazby ČNB. Teoretické východisko vychází z toho, ţe pokud dojde ke sníţení 2T repo sazby, dojde ke sníţení i úrokových sazeb bankovních institucí a naopak, dalo by se tedy předpokládat, ţe při sníţení 2T repo sazby dojde k nárůstu objemů poskytovaných úvěrů. Z grafu č. 12 je patrné, ţe tato hypotéza se s praxí značně liší. Výsledky regresní analýzy Regresní analýza odhadla parametry regresní přímky, na základě kterých jsme mohli sestavit regresní přímku. Dále byla zjištěna spolehlivost tohoto odhadu pomocí indexu determinace. Index determinace (označíme I 2, MS EXCEL označuje R 2 ) udává, na kolik procent je tímto modelem popsána skutečnost, a který se pohybuje v intervalu 0 ; 1. Pro tento model činí hodnota indexu determinace cca 0,14, resp. 14 %. Tabulka 4 Výsledky regresní analýzy Objem poskytnutých 2T reposazba ČNB úvěrů (Y) (X) Očekávaná Y Rezidua na bydlení 14,70 5,00 95, , ,30 3,65 81, , ,20 2,25 79, , ,00 2,38 79, , ,00 2,50 77,9806-5, ,20 2,38 69, , ,10 3,13 67, , ,40 3,06 59, , ,50 1,38 38, ,4779 Zdroj: vlastní propočty a zpracování Následující graf č. 13 znázorňuje očekávaný vývoj objemu poskytnutých úvěrů na bydlení v souvislosti se změnami 2T repo sazby ČNB za posledních 9 let, tedy od roku Na základě regresní analýzy je tedy moţné predikovat vývoj těchto veličin i do budoucna, s vyuţitím výše zmíněné regresní rovnice, která byla stanovena jako výchozí. 44\n45 Objem poskytnutých úvěrů na bydlení v mld. Kč Graf 13 Graf hodnot dle lineární regrese Regresní analýza 1,38 2,25 2,37 2,38 2,50 3,06 3,13 3,65 5,00 Lineární (Očekávaná Y) 2T repo sazba ČNB Zdroj: vlastní zpracování Po shrnutí výsledných dat z analýzy a jejich porovnání je patrné, ţe skutečná výše objemů poskytovaných úvěrů je značně odlišná od jejich očekávaných hodnot (viz tabulka č. 4). 4.2 Analýza konkrétního hypotečního produktu Vzhledem k tomu, ţe bylo objasněno, jakým způsobem je ovlivněna výše úrokové sazby, jaké jsou rozhodující faktory pro stanovení celkové výše hypotečního úvěru a výše měsíční splátky, budou znázorněny získané poznatky na zjednodušeném praktickém příkladě a budou vyhodnoceny tak přednosti úvěrů navazujících na stavební spoření před hypotečními úvěry, které jsou podle výše uvedeného dotazníkového šetření, pro klienty zajímavější. Byl vybrán produkt Ideální hypotéka, který je nabízen Českou spořitelnou, a. s. Tento produkt je určen fyzickým osobám pro financování nemovitostí určených k bydlení. Hypotéku lze získat bez poplatku za vyřízení aţ do 100% hodnoty zastavené nemovitosti. Je zde moţnost sestavit si hypotéku na míru a vybrat si sluţby podle svých potřeb a jako předností lze uvést moţnost přizpůsobit si hypotéku kdykoliv v průběhu splácení a moţnost změny splátek a jejich odklad dle potřeby. Splatnost této hypotéky je aţ 30 let, přičemţ pevná úroková sazba můţe být zvolena aţ na dobu 20 let, výše úrokových sazeb při různé délce fixace jsou uvedeny v příloze C. Výchozí data pro tvorbu grafů byla určena podle nejčastějších odpovědí v dotazníkovém šetření. Hodnota pořizované nemovitosti byla stanovena na tis. Kč, byla zvolena hypotéka ve výši 60% hodnoty zástavy, tedy ve výši 750 tis. Kč, aby byla moţnost srovnání 45\n46 Měsíční splátka (v Kč) Konečná částka (v Kč) v závěrečné části práce s úvěrem navazujícím na stavební spoření. Doba fixace je určena v rozmezí 5 10 let. Česká spořitelna u tohoto produktu nabízí při fixaci úrokových sazeb na dobu 5 let i 10 let, úrokovou sazbu ve výši 5,19 % p. a., budeme uvaţovat, ţe se výše úrokové sazby nebude po skončení fixace nijak výrazně měnit, i kdyţ realita by byla značně jiná. Graf 14 Ideální hypotéka České spořitelny Výše hypotečního úvěru na konci doby splatnosti Doba splatnosti Zdroj: vlastní propočty a zpracování Velice diskutabilní je otázka, jestli je výhodné si sjednat delší dobu splatnosti úvěru a platit tak poměrně nízké splátky či nikoliv. Jak je patrné z výše uvedeného grafu č. 14, čím delší je doba splatnosti, tím větší finální částku zaplatíme bance, můţe se jednat i o 100% navýšení. Výchozí situací pro volbu doby splatnosti je zpravidla však sociální a ekonomická situace jedince či domácnosti. Graf 15 Výše měsíční splátky hypotečního úvěru podle doby splatnosti Výše měsíční splátky Doba splatnosti Zdroj: vlastní propočty a zpracování 46\n47 Na grafu č. 15 je znázorněn pokles splátek hypotečního úvěru při stanovení různé doby splatnosti. Čím delší je doba splatnosti úvěru, tím niţší jsou měsíční splátky a naopak. Stejně jako na celkovou výši úvěru má vliv řada faktorů, u výše měsíční splátky záleţí také na věku ţadatele, na výši úvěru, o který ţádá, na výši jeho měsíčního příjmu a podobně. Aby bylo moţné zhodnotit hypoteční úvěr jako takový, v následující kapitole bude proveden stejný demonstrativní příklad úvěru navazujícího na stavební spoření. 4.3 Analýza konkrétního úvěru v rámci stavebního spoření Stavební spoření je po dotazníkovém šetření povaţováno za preferovaný produkt k financování bydlení. Na základě tohoto zjištění, ţe úvěry navazující na stavební spoření jsou ţádanějšími produkty oproti hypotečním úvěrům, budou i v tomto případě získané informace znázorněny na zjednodušeném praktickém příkladu, s vyuţitím stejných parametrů, jako tomu bylo u výše zmíněné hypotéky. Opět byl zvolen produkt poskytovaný Českou spořitelnou, a.s. Tento produkt je také určen pouze fyzickým osobám, dalo by se říci soukromé klientele. Jedná se o účelové spoření, které spočívá zejména: v přijímání vkladů od účastníků; v poskytování úvěrů účastníkům; v poskytování státní podpory účastníkům. Smlouva o stavebním spoření uzavřená u ČS je tedy smlouva, v rámci které klient získá moţnost poskytnutí úvěru za účelem financování bytových potřeb. Ve smlouvě o stavebním spoření si klient sjedná s Buřinkou 31 cílovou částku stavebního spoření, jejíţ konkrétní výši si domluví dle svých potřeb (minimálně 40 tis. Kč). Jak jiţ bylo zmíněno, cílová částka se skládá ze dvou částí. V tarifu 2 % / 4,75 % minimálně 40 % této cílové částky musí účastník naspořit ze svých prostředků (státní podpora, úroky z úspor a úroky z připsané státní podpory se započítávají do těchto 40 %) = fáze spoření. Maximálně 60 % zvolené cílové částky můţe Buřinka účastníkovi poskytnout ve formě úvěru ze stavebního spoření = fáze úvěru Buřinka je stavební spoření České spořitelny, definované jako spoření plné výhod. 32 Informace převzaty z informačních portálů České spořitelny. 47\n48 Měsíční splátka (v Kč) Konečná částka (v Kč) Předností tohoto produktu lze uvést zejména státní podporu ve výši aţ 15 % z naspořené částky, maximálně však 3 tis. Kč, pevnou úrokovou sazbu po celou dobu splácení úvěru a to ve výši 4,75 % p. a., moţnost mimořádných splátek bez poplatků a sankcí a zdarma celý poradenský servis. Výše úrokové sazby je závislá na výši naspořených vlastních finančních prostředků a na výši úvěru, o který klient ţádá. Proto v následujícím příkladě je uvaţováno 40 % naspořených peněţních prostředků a ţádost o úvěr ve výši 60 % z částky 1,25 tis. Kč, tedy ve výši 750 tis. Kč. Graf 16 Stavební úvěr České spořitelny Výše úvěru na konci doby splatnosti Doba splatnosti Zdroj: vlastní propočty a zpracování Graf 17 Výše měsíční splátky úvěru podle doby splatnosti Výše měsíční splátky Doba splatnosti Zdroj: vlastní propočty a zpracování Z výše uvedených grafů č. 16 a č. 17 je patrné, ţe se jedná o stejný průběh, jako tomu bylo u hypotečního úvěru, dokonce i konečná výše zaplacené částky se významně neliší. 48


Naše řeč – Setkání s češtinou\nSetkání s češtinou\nSborník s tímto názvem (ed. A. Krausová, M. Slezáková, Z. Svobodová, Ústav pro jazyk český AV ČR, Praha 2002, 137 s.) přináší referáty, které odzněly na konferenci (v Praze ve dnech 6.–7. září 2001) českých i zahraničních bohemistů, jinak označené jako „pracovní zasedání“ či „jubilejní shromáždění“ (František Daneš ve stručném nestránkovaném úvodu ke sborníku), jež mělo připomenout 90. výročí založení Kanceláře Slovníku jazyka českého, předchůdce dnešního Ústavu pro jazyk český. Podle Danešových slov se Setkání zabývalo češtinou z trojího pohledu: „Zaprvé jsme si všímali sociálně-kulturní situace dnešního českého jazyka, zadruhé nám šlo o konfrontační pohledy na češtinu a jiné jazyky, …, zatřetí jsme věnovali svůj zájem složce pedagogické…“ Tento trojí pohled mohl sloužit jako organizační princip při vnitřním uspořádání sborníku, avšak editorky místo toho zvolily jednodušší princip abecední podle příjmení přispěvatelů. Takto snad pronikavěji vyniká tematická pestrost příspěvků, které představují bohatou žeň zahraniční jazykovědné bohemistiky. Autoři jsou Nečeši, zahraniční Češi a patrně také Češi dočasně působící na zahraničních pracovištích.\nJeden příspěvek, s názvem Paul L. Garvin: Theory, method and the Process of Lingusitic Analysis (s. 13–24), od Deborah DuBartellové (Pennsylvania) se podstatně liší od většiny. Vymyká se z uvedeného trojího dělení námětů na konferenci dotčených, netýká se češtiny a jako jediný není v češtině. Při jiném uspořádání mohl proto stát (i) na prvním místě a sloužit implicitně jako příklad vlivu české lingvistiky na světové lingvistické prostředí. DuBartellová shrnuje vývoj a podstatu Garvinovy teorie spolu s rozborem jeho metodologického postupu při analýze konkrétního, a priori neznámého jazyka. Českou dimenzí je tu Garvinův český původ a jeho přijetí zásad Pražské školy za vlastní. Příspěvek (i sborník) obohacuje dílčí Garvinova bibliografie.\nDva další příspěvky spadají spíše do obecné lingvistiky než do (čisté) bohemistiky. Referát Holgera Kußeho (Frankfurt n. M.) Chválení v různých typech diskurzů (s. 41–49) vychází ze Searlovy teorie o řečových aktech. Východiskem je řešení zařazení aktů chválení (jako druh buď nepřímého direktivu nebo primárního poděkování) a jádrem je analýza chválení v diplomatickém, bohoslužebném a reklamním kontextu. Český je pouze ilustrační materiál.\nDalší příspěvek přináší rozbor jevu, jehož rozpracování částečně počítá rovněž s teorií řečových aktů, ale sleduje stav právě v češtině; jsou to Zpětné dotazy v češtině (s. 106–18) od Jany Schwarzové (Drážďany). Volba materiálu z turistických informačních středisek je nejvýš vhodná a bohaté příklady pěkně souzní s recenzentovou vlastní zkušeností (a to bez ohledu na jazyk). Analýza ústí v soubor pěti hlavních funkcí zpětných dotazů, které jsou výrazem komunikačních strategií účastníků dialogu a platí patrně i pro jiné jazyky.\nStranou českého těžiště sborníku stojí i příspěvek Very M. Henzlové (Kalifornie) Sociolingvistický pohled na kultivování současného spisovného jazyka (s. 25–28). Po stručné charakteristice převratných změn v mluvené komunikaci umožněných svého času vynálezem telefonu a později telefonního záznamníku autorka charakterizuje nastalé změny vyvolané vznikem internetu a dále rozvíjené jeho uživateli ve styku psaném. Vzhledem k dominantní pozici angličtiny jako celosvětového internetového jazyka (Henzlová samozřejmě upozorňuje na její variantnost vzhledem k různému stupni znalosti angličtiny jako cizího či druhého jazyka milionů uživatelů internetu nebo na variantnost způsobenou strukturou prvního jazyka uživatelů), popis vývoje je dokládán jen příklady z angličtiny. Mostem mezi tématem daného příspěvku a konferencí je stručná úvodní úvaha o rozvrstvení jazyka na psanou a mluvenou formu s letmou zmínkou o Havránkově hovorové vrstvě spisovného jazyka. Určité rysy internetové angličtiny jsou pak implicitně dokladem jiných pomezních jazykových útvarů. Nevyslovenou výzvou příspěvku je snad to, aby byl proveden obdobný rozbor internetové češtiny.\nInternet je také předmětem příspěvku Susan C. Kresinové (Los Angeles) Využití internetu v kurzech češtiny pro začátečníky (s. 36–40). Zčásti jde o úvod do různých známých a ve světě široce používaných zdrojů (uvádějí se i adresy), zčásti o konkrétní postupy při výuce na jednom bohemistickém pracovišti v Americe. Důležitá je časová kázeň, „aby internet nepohltit jako černá díra všechen studentův čas“ (s. 37), ale chybí tu varování citované Henzlovou, že „the Internet … contains many bogus facts and much unreliable information“ (s. 27). Platí to totiž i o některých webových stránkách, na které by student mohl narazit při svépomocném doučování.\nZvláštnostmi výuky cizích jazyků ve Francii, zejména výukou češtiny, se zabývá Milena Srpová (Paříž), která tu přistupuje konkrétně K problematice slovesného vidu v češtině (s. 119–28). Až na přidané sémantické glosy k jednotlivým formám času a vidu, předloženým v tabulkové podobě, přístup a pedagogický postup potěšitelně připomíná ten, který jsem v omezenější podobě uvedl na podobném „setkání“ v minulém století. Dalším přínosem příspěvku Srpové je souborná charakteristika tuctu různých pohledů na iterativa.\nVýznamným návratem k otázce morfologického okraje češtiny, jazyka, jehož ústředním rysem je jeho flektivnost, je příspěvek Ursuly Doleschalové (Vídeň) Aspekty ohebnosti a neohebnosti substantiv v češtině (s. 8–12). Poučné je teoretické dělení na neohebnost syntagmatickou a paradigmatickou a neohebnost systémovou a nesystémovou, ale zejména cenné jsou doklady na uživatelskou nestálost v určování kam (do kterého skloňovacího vzoru) zařadit, integrovat potenciálně ohebné složky, a na položky, u nichž se projevuje ohebnost částečná. V této souvislosti pisateli těchto poznámek chyběla mezi četnými diskutovanými substantivy zmínka o nanejvýš aktuálním euro (měna).\nLaura A. Jandová (Chapel Hill) je všeobecně známá svými výzkumy v oblasti slovanských pádů, a to z různých hledisek. Na konferenci se vrátila k Sémantice pádů v češtině (s. 29–35), a to jako k problému při výuce pádových tvarů. Metodicky vychází z kognitivní lingvistiky, praktické výsledky jsou v podobě uživatelsky vlídných Case books, které již existují pro ruštinu a češtinu; následovat mají další pro polštinu, slovenštinu a srbochorvatštinu. Jádrem konferenčního příspěvku je čtyřstránkový přehled celé „souvislé sémantické sítě“ českého dativu, podané téměř bez terminologie, která dovede studenty odradit.\nJsou-li pro anglofonního studenta problémem (české) pády, pak Fin stejně jako Maďar má potíže s (českým) gramatickým rodem. Touto otázkou se zabývá Helena Lehečková (Helsinky): Gramatická kategorie rodu v typologicky různých jazycích (s. 50–56). Těžištěm tu však není pedagogika rodu, nýbrž praktické problémy při překládání z češtiny do finštiny a naopak a strategie k překonání rozdílů mezi těmito rodově více, resp. méně explicitními jazyky. Autorka uvádí i příklady z ruštiny, švédštiny a maďarštiny a okrajově si všímá nestálosti v přechylování v nejnovější češtině.\nJeden z německých příspěvků je věnován rodu slovesnému. Danuta Rytelová-Kucová (Lipsko) ve svém příspěvku Pasivní konstrukce v překladech z němčiny do češtiny (s. 97–101) podává vzorný a bohatě doložený příklad známé skutečnosti, že „výskyt stejných nebo podobných jazykových prostředků ve dvou jazycích neznamená, že pravidla jejich užívání jsou stejná“. Není ovšem odhaleno, do jaké míry se v uplatňování příslušných prostředků texty vzniklé překladem liší (pokud vůbec) od textů původních. Autorka tu rovněž nemá prostor, aby u jednotlivých příkladů brala v potaz danou překladatelskou strategii a otázku kvality toho kterého řešení.\nČesko-německou konfrontaci najdeme i v příspěvku Čeština a němčina v odborných textech – pokus o srovnávací pohled od Anneliese Gladrowové (Berlín) (s. 22–24). Jádrem autorčina zájmu je srovnání terminologického aparátu v českých a německých právních textech, konkrétně strukturní a motivační rozdíly ve způsobech pojmenování právních realit. Všímá si i dynamiky ve vývoji této terminologie.\nZa titulem Souhlásky v kontaktu (jeden příklad asimilace a mezijazykového kontrastu) (s. 88–96) se skrývá podrobně provedený rozbor kontrastu česko-holandského, tentokrát fonologického, a to případů, kde se /s/ a /j/ střetávají na mezislovním švu. Po diskusi o rozdílném poměru mezi /s/ a /š/ v obou jazycích a o podstatě tohoto poměru autorka Adela Rechzieglová (Amsterodam) dospívá k závěru, že rozdíl v daném i v jiných systémově příbuzných česko-holandských jevech lze označit souborně jako rozdíl v tzv. fonetickém gestu.\nJiný typ konfrontace, a to česko-ruské, je středem pozornosti příspěvku Galiny Neščimenkové (Moskva): Přejatá slova: nevyhnutelné zlo vs. nevyhnutelné blaho? (s. 63–71). Týká se nejen bohemismů v ruštině a rusismů v češtině, ale také různého zacházení s anglickými a jinými cizojazyčnými prvky v ruštině i v češtině. Po uvedení bohaté řady příkladů čerpaných z médií i ze soukromé e-mailové korespondence se autorka zabývá aspektem vývojových zákonitostí přijímajícího jazyka, zejména pokud jde o typologicky různé jazyky, a všímá si různých narušení či uvolnění zavedených relací fonetických, morfologických a slovotvorných a až konjunktury některých již zdomácnělých prvků (např. super-, doloženo však jen na ruských příkladech). Poslední část, o aspektu celoetnické komunikace, se zamýšlí nad sníženou komunikativností sdělení, která jsou cizími novotami přetížena až do nesrozumitelna. Z konfrontace vychází nejlépe čeština, protože leckdy „dává přednost domácím slovům“, ale i proto, domnívám se, že řada příkladů je v češtině již dlouho zabydlena a není překážkou pro nikoho.\nHned dalším příspěvkem zabývajícím se typologicky různými jazyky, tentokráte z hlediska areálové lingvistiky, je materiálově bohatý Středoevropský jazykový areál a rakouská monarchie od Stefana Newerkly (Vídeň) (s. 72–87). Autor nejdříve uvádí poměrně podrobný přehled dosavadní literatury od teorie Schuchardtovy z r. 1884 a Trubeckého areální typologie z první čtvrtiny 20. stol. až po nejnovější teze české, slovenské, maďarské a německé (viz bohatou literaturu na s. 83–87). Vlastní autorova analýza se pak týká např. míry starších výpůjček a kalků z němčiny (a přes ni) v ostatních jazycích areálu a nesrovnatelně menšího počtu položek darovaných opačných směrem, sfér, v nichž německé prvky zdomácněly především (tradičně: život u dvora, církve, řemesla, kuchyně, hornictví; nověji: např. móda, obchod, školství, doprava), paralel v příjmeních, frazeologismech a příslovích, podílu rakouské či vídeňské němčiny na distribuci (celo)středoevropských germanismů, a nakonec novějšího oslabení tohoto vlivu, ale i možnosti opětného zesílení jazykových kontaktů v nově uspořádané Evropě s Rakouskem v roli prostředníka a „ústřední křižovatky kultur“.\nRole Rakouska v kontextu rozšiřované EU a zejména v rámci regionálního partnerství s Českem, Slovenskem, Maďarskem a Polskem je předpokladem i referátu Magdy Schulmeisterové (Vídeň) Čeština na trhu Evropské unie (zkušenosti z výuky češtiny na Ekonomické univerzitě ve Vídni) (s. 102–05). Autorce jde nejen o vlastní konkrétní zkušenosti s češtinou, ale o udržení „malých“ jazyků regionu a identity jejich nositelů ve zvětšené Unii. Recenzenta potěšilo, že autorka navíc podává ne sice nový, ale hutný a přístupný přehled výuky češtiny ve Vídni od časů J. V. Zlobického. Užší zaměření na Vídeň jako takovou zřejmě vysvětluje, proč svou historii neposunula ještě víc do minulosti, např. k Zlobického působení jako učitele češtiny na vojenské akademii ve Vídeňském Novém Městě (1772–75).\nNeil Bermel, další rodilý mluvčí angličtiny, také známé pro její složitý pravopis (ve srovnání s češtinou), podává statistický přehled a zevrubnou analýzu Názorů v tištěných médiích na Pravidla českého pravopisu (1993–1994) (s. 1–7). Vychází z korpusu 526 článků, které vyšly v českém tisku, ale soustřeďuje se na 93 dopisy čtenářů, příp. na redakční poznámky k nim. Mnohé citované dopisy projevují naivitu pisatelů i redaktorů, pokud jde o podstatu reformy, roli lingvistů ve společnosti i poslání ÚJČ, ale podaný obraz dokládá neutuchající zájem veřejnosti o vlastní jazyk a podtrhuje potřebu dialogu mezi ní a jazykovými profesionály. V mnohém Bermelovy nálezy připomínají dopisy čtenářů reagujících na příliv cizích slov v médiích a společnosti po roce 1989.\nNázev konference si jako jediná přisvojila (a uplatnila vtipně) Annette Muschnerová (Žitava) v příspěvku Setkání s češtinou v euroregionu Nisa (s. 57–62). Zabývá se jazykovou situací na trojmezí Polska, České republiky a Německa a potřebou kvalifikovaných překladatelů mezi všemi třemi jazyky. Vychází z teorie komunikační situace M. Grepla. Čas evidentně dozrál k tomu, aby dosavadní asymetrické kulturní a jazykové vztahy byly překonány (výmluvným dokladem je poněkud nepovedená internetová mapa, kterou autorka reprodukuje). Druhá polovina referátu osvětluje konkrétní způsoby (kurzy), jakými autorčina domovská instituce přistupuje či přispívá k řešení situace, zčásti v návaznosti na zavedení předmětu sousední jazyk na místních německých školách.\nAndrea Trovesiho (Milán), patrně nositele jazyka, v němž vyjádření určenosti souvisí s určitým členem, zaujala Určenost nominální skupiny v češtině, horní lužické srbštině a slovinštině (s. 129–36), kterou důkladně rozebírá na pozadí starších překladů (hlavně z němčiny, jejíž vliv tvoří nutnou část úvahy), části dosavadní literatury o funkcích členů a mluveného (hovorového) úzu v dotčených jazycích. Uspokojivě doložený závěr, že na rozdíl od slovinštiny dochází v češtině (i v luž. srbštině) ke gramatikalizaci ukazovacího zájmena ve funkci členu, ale že tento proces není ještě dovršen, potvrzuje dojem recenzenta, rodilého mluvčího angličtiny, která rovněž disponuje určitým členem.\nNa závěr lze konstatovat, že konference se neminula s cílem. Setkání s češtinou vedlo každého účastníka k plodným úvahám. Taková setkání mohou však mít i jiné podoby: v rámci britského eurodne (Euroday, 9. července 2003) se autor těchto řádků a česká kulturní atašé v Londýně (netroufám si ji nazvat atašičkou – srov. Neščimenková, s. 69) zúčastnili jako členové poroty soutěže konané na jedné londýnské střední škole. Soutěžící měli za úkol vybrat některý neznámý evropský jazyk a utvořit něco, na čem předvedou, co se o zvoleném jazyce dozvěděli nebo co se z něho naučili. Přizváni jsme byli právě proto, že někteří žáci se takto setkali s češtinou.\n Návrh klasifikace některých vidově derivačních tříd z hlediska nečeského studenta viz J. Tax a kol., Materiály z II. sympozia o bohemistice v zahraničí, Praha 1980, s. 49–54; anglicky jako A classification for certain aspect-derivational classes of Czech verbs, Essays in Czech and Slovak Language and Literature, Londýn 1996, s. 131–37.\n Připomeňme mj. atraktivní eseje o zániku a zachování jednotlivých pádových koncovek v Back from the brink (Mnichov – Newcastle 1996) nebo sémantické studie A Geography of Case Semantics: The Czech Dative and Russian Instrumental (Berlín – New York 1993).\n Tímto jevem se zabývá obšírněji T. Dickins, Gender differentiation and the asymmetrical use of animate nouns in contemporary Czech, The Slavonic and East European Review 79/2, April 2001, s. 212–47.\n Svými bohemistickými pracemi se Bermel, jeden z malého počtu britských bohemistů, nemalou měrou zasloužil o přední postavení svého pracoviště (slavistické katedry na univerzitě v Sheffieldu) na žebříčku 26 britských univerzit, kde se pěstuje slavistika. Po Sheffieldu stojí Cambridge a na třetím místě University College London, k níž dnes patří londýnská School of Slavonic and east European Studies. Cambridge už před několika lety bohemistiku zrušila, v Londýně zůstává jen literárněvědná bohemistika a praktická výuka českého jazyka.\n Viz např. E. Anderson, Spontaneous and Non-spontaneous Reactions to the Westernization of Czech since 1989, Londýn 1997 (magisterská práce).\nNaše řeč, ročník 87 (2004), číslo 1, s. 39-43\nPředchozí Michaela Čornejová: Sborník prací Filozoficko-přírodovědecké fakulty Slezské univerzity v Opavě\nNásledující Eva Minářová: Rozloučení s Janem Chloupkem