I s těma cikánama se tu žije v pohodě\n„Cikáni jsou jediný, čeho tu je dostatek,“ shrnuje život ve Frýdlantském výběžku zhruba dvacetiletý muž, který mi zastavil na stopu, zatímco z předního sedadla uklízí rozutíkané hranolky z McDonaldu. Schyluje se k deváté hodině večerní. Listy stromů zelenavých vrcholků Jizerských hor odrážejí ochabující sílu slunce a řidič vysvětluje, že je mu tu vlastně dobře. Jezdí s traktorem a všude dojde pěšky. „I s těma cikánama se tu žije v pohodě! Čtyři cikáni jsou mí dobrý kamarádi,“ dodává honem.\nCentrum Nového Města pod Smrkem ležícího těsně u hranic s Polskem tvoří parčík uprostřed čtvercového náměstí lemovaný omezeným výběrem služeb. Cukrárna, čínské bistro, restaurace Dělňák. Ta má mít sice do deseti, ale hladová a po pivu roztoužená se deru do jeho dveří marně.\nNaštěstí si vzpomínám, že veškerý sociální život města se soustředí do baru a herny Jizeran za rohem. „Hele, holka, a hezká!“ pouští se mezitím do mého pronásledování nalitý gadžo v maskáčích. I za kliku Jizeranu beru marně, neboť má oficiálně zavřeno. Neoficiálně si však jeho výčepu dosud užívá mladá partička, která si všímá mého pronásledovatele a apeluje na hostinského, aby mě spasil a výjimečně otevřel.\nNaštěstí si vzpomínám, že veškerý sociální život města se soustředí do baru a herny Jizeran. Foto Petra Dvořáková, DR\n„Jestli se chceš něco dozvědět, pojď s námi na brčko!“ vyzývá mne týpek s bradkou. „Aby bylo jasno, ti cikánský starousedlíci nám nevaděj. Makaj a maj dobrý názory, odmítaj třeba, aby se jim říkalo Romové, páč to byli vždycky cikáni. Ale ti noví ze Slovenska, ti sem snad jezdí jenom proto, že tu není práce, aby se mohli flákat. Anebo prodávaj perník a trávu,“ vysvětluje žena s jointem v ústech.\n„Myslela jsem, že tady to vaše soužití funguje bez problémů,“ namítám, neboť jsem si tento dojem odvezla ze své první návštěvy. „Ale jo, vždyť funguje bez problémů!“\nKromě Romů zde žije i početná vietnamská komunita. Za barem Jizeranu plní půllitry den co den od devíti do devíti Vietnamec Robert. „Já už musím za ženou, chci si alespoň hodinu pohrát s dětma,“ snaží se vyhnat rumu chtivá hrdla z hospody dvě hodiny po zavíračce.\nVietnamci zde provozují i pět z šesti prodejen potravin. „Makaj nejvíc. Čech zavírá v sobotu už v poledne, oni jedou celej den,“ chválí si je tmavovlasý metalista, který tráví v Jizeranu svojí nemocenskou.\nČerný — bílý, to my tady nerozlišujem\nPodle deset let staré analýzy tu tvoří Romové asi čtvrtinu obyvatel. Díky bytové politice jsou rovnoměrně rozmístění po celém městě. Cikáni a gadžové si tu jsou sousedy, kolegy, přáteli i partnery.\n„Jestli je tu napětí? Jo jako myslíte kvůli Romům?“ divila se mému dotazu skupina učitelek mířících ze základky do cukrárny, „prosím vás, černý — bílý, to my tady nerozlišujeme. Vždyť s nimi sedíme i v kabinetu.“\nNové Město pod Smrkem — Best ever. Foto Petra Dvořáková, DR\n„My vás asi nebudeme zajímat, my jsme oba přizpůsobiví,“ smála se dvojice třicátníků na baru. Jelikož byl jeden z nich bílý a druhý Rom, hovořili o sobě jako o „kámoších black and white“.\n„Jasně, že jsou lidi, co nemakaj. Jak mezi bílýma, tak mezi černýma,“ uzavřela téma „white“ polovička dua, zatímco jeho romský kamarád hrdě ukazoval nápis na triku: Nové Město pod Smrkem — Best ever.\n„Tady už je to po těch letech zkrátka soužití,“ zhodnotil vztah tří různých etnik v obci s třemi a půl tisíci obyvateli upravený mladík, který se stejně jako mnozí další přihlásil k podpoře hnutí STAN.\nNe každý cikán je náš\nPrávě v tolerantně působícím Novém Městě pod Smrkem přišla dva roky zpět Jednota bratrská s nápadem ubytovat dočasně irácké křesťanské uprchlíky v dětském táboře. Vznikla petice, proběhlo bouřlivé zastupitelstvo, občané protestovali, že se prý budou bát chodit ven, že jim budou uprchlíci znásilňovat děti. „To víte, uprchlíci, to je něco jiného než ti ‚naši cikáni‘,který už známe a máme je vychovaný,“ vysvětlila sarkasticky postoj autorů petice vedoucí sociálního odboru Jitka Koutníková.\nAni každý novoměstský Rom si však nevysluhuje přízvisko „náš cikán“. „Ti starousedlíci nikomu nevadí, ale ti noví, ti slovenští, ti nemakají, ti noví, ti se jenom flákají,“ opakuje o překot starší muž před Jizeranem, rozhněvaný pohled upřený za mě na zeď. „No jo, a že ty sis půjčil milion a nesplácíš ho, to je v pohodě, viď?“ bere mu pocit převahy jeho spolukuřák.\nSlovenští Romové se do Libereckého kraje stěhovali od šedesátých let, kdy se místní textilky potýkaly s nedostatkem zaměstnanců. Romové tu tehdy dostali práci i byt — ve čtvrtích, kde žila majoritní společnost — a sžili se. Dnes zde bydlí jejich čtvrtá generace.\nV devadesátých letech ale textilní průmysl zkrachoval. Cihly dávno vysvlečené z omítky a vysypaná okna polozřícených exfabrik hyzdí krajinu dodnes. Stejně tak se v devadesátých letech neuváženě rozprodával obecní bytový fond a mnoho domů padlo do rukou soukromníků.\nV nultých letech se začali do kraje stěhovat „noví Romové“, často ze Slovenska, na něž se nabalovali další a další příbuzní. Ti už však byt mnohdy nedostali a už vůbec ne ve čtvrtích, kde žije většinová společnost. Soukromníci s běžnými byty je odmítli.\nToho využili soukromníci jiní a za nadprůměrné nájmy je vlákali do tehdy ještě udržovaných domů zpravidla na okraji obcí. A od té doby jen kasírovali, aniž by budovy udržovali. Dnes se v nich množí plíseň, švábi a rezignace. Pro takové domy už máme i termín. Sociálně vyloučená lokalita. Zkratka SVL. Bílí o nich ale beztak mluví jako o ghettech.\nA od té doby jen kasírovali, aniž by budovy udržovali. Foto Petra Dvořáková, DR\nKdyby do České republiky v druhé polovině dvacátého století bývali byli emigrovali Maročané či Turci, tak jako tomu bylo v západní Evropě, dnes by zřejmě byli „našimi muslimy“, kteří si s námi možná nepochutnají na vepřu-knedlu-zelu a pivu v hospodě, ale makají. A hlavně bychom je na rozdíl od anonymizované masy nešťastných lidí prchajících z Blízkého východu či Afriky, jež ještě dehumanizovala média používáním výrazů jako „vlna“, osobně znali jako člověka se jménem a příběhem.\nJak však vidno na příkladu nepopulárních nově přistěhovaných Romů, neznamenalo by to bohužel nutně, že by pak lidé nenadávali na nově přicházející migranty. Lidé, zvlášť ti, kteří se cítí zranitelní, se bojí toho, co neznají.\nTady jsou zkrátka chudý všichni\nMalým vítězstvím Nového Města je nezvykle objemný obecní bytový fond — tři sta bytů na tří a půl tisícové město. I díky tomu je typickým sociálně vyloučeným domem pouze soukromě vlastněný objekt zvaný Statek, který obývá jedna romská velkorodina.\nProblematicky vnímaná městská ubytovna v Myslbekově, kde bydlí neplatiči nájmů, se nyní rekonstruuje. V areálu někdejších ubytoven pro dělníky mají vzniknout startovací byty. S městem spolupracuje i firma CPI, soukromý vlastník většiny ostatních nájemních bytů, a snaží se bránit sestěhovávání sociálně vyloučených lidí. Na ulici nepřežívá nikdo.\nKdo své prsty nezaměstnává mravenčí prací se součástkami v jediné fabrice CiS, musí zpravidla za prací dojíždět do Frýdlantu či Liberce. Foto Petra Dvořáková, DR\nTrápením obce je však pracovní trh. Kdo své prsty nezaměstnává mravenčí prací se součástkami v jediné fabrice CiS, musí zpravidla za prací dojíždět do Frýdlantu či Liberce. Naštěstí Nové Město, na rozdíl od některých okolních obcí, leží na železnici.\nNaděje obce, čerstvě zrozený areál pro terénní cyklistiku singletrek, sice pomáhá kapsám penzionu či hospody, ale poptávku po pracovnících nepřinesl. „Tady jsou zkrátka chudý všichni,“ vypadlo mimoděk při mé první procházce městem ze Zuzany Palečkové, koordinátorky z Agentury pro sociální začleňování, která ve městě začala působit před pěti lety.\nTo jsou ty hladový lístečky\nPřes nástěnku před kanceláří sociálního odboru se pne Dluhové desatero. Přikázání, respektive spíše doporučení první: „Nepůjčuj si.“ V Novém Městě pod Smrkem má exekuci třetina obyvatel.\n„Ale mluvit o tom nechtějí. Už jsou na to zvyklí. Děti vyrůstají v bytě žlutě oblepených skříní jako ve standardu. Tuhle šesťáci říkali: jo, to znám, to jsou ty hladový lístečky!“ říká nám už mezi dveřmi se smířeným úsměvem vedoucí sociálního odboru Koutníková.\n„Na druhou stranu, dřív za mnou s podobnými problémy vůbec nechodili. Úřad byl strašák. A tuhle mi volala i paní z Bílýho potoka,“ dodává upravená blondýna, jak se jí daří získat důvěru i v místech, kde to dřív nebylo myslitelné.\nPo loňském zveřejnění mapy exekucí město omezilo čas hernám a zakázalo podomní prodej. „Stejně vídám šmejdy, jak jezdí po městě autem a zastavují u důchodců na ulici,“ prozradila mi ale jedna z unavených místních žen v hospodě. Starosta zvažoval i dluhovou amnestii na dluhy vůči městu, ale to by se mohlo tlouct se zásadami řádného hospodáře.\nTeď jsi je udělal ještě černější, než jsou\n„Myšlení lidí i zastupitelů se mění. Když jsme před lety chtěli zřídit a zafinancovat centrum pro romské děti, lidé nadávali, že zase dáváme peníze na Romy. Postupně si ale uvědomují, že je lepší, když se jim někdo věnuje,“ popisuje starosta Pavel Smutný.\n„A mění se i přístup lidí k veřejně prospěšným pracím. Dřív to znamenalo potupu, vzít si na sebe oranžovou vestičku a jít zametat na náměstí. Dnes si můžeme vybírat. I ženy jdou klidně vyhazovat sníh,“ pokračuje.\nSkrz veřejně prospěšné práce zaměstnává město dvacet lidí, kteří se ob rok či dva střídají. Ty, na něž se dostane, dokonce město platí nepatrně lépe než fabrika CiS.\n„Myslíš, že ta značka stojí správně?“ směje se rozverně blonďatá Romka na bílou kolegyni v neonové vestě. „Jo, vy jste novinářka?“ rozesměje se ještě hravěji a schovává tvář za značku. „Jsem hrozně ráda, že nemusím za prací dojíždět, vždyť tu mám děti!“\nO kus dál potkávám další trojici pracovníků veřejně prospěšných prací. „Já jsem měl od osmdesátýho vždycky práci!“ kasá se hubený Rom se zdviženým ukazovákem. Na šedesátníka nevypadá ani náhodou. „Však proto jsem tak fit, protože jsem vždycky pracoval!“\nPřesto jsem se v hospodě od muže v maskáčích, co s pivem konverzoval už od ranní hodiny deváté, dozvěděla, že veřejně prospěšné prace jsou vyhazování peněz. Že by za ně město mělo radši koupit nákladní vlak a vyvézt všechny Romy za město. „Nelze všechny házet do jednoho pytle. Teď jsi je udělal ještě černější, než jsou,“ mírnila ho manželka s obřími zlatými prsteny.\nTady je zkrátka klid\nPocit osobního bezpečí ve městě pomáhá zvyšovat přítomnost asistentů prevence kriminality, dvoučlenný tandem jeden Rom a jedna žena. Martin Karala ráno a večer chodí po městě a tiší ruch, odpoledne pracuje jako zedník a dochází i do romských rodin za dětmi.\n„Víte, já to dělení na starousedlíky a nový Romy vnímám jako pouhý alibismus. I s náma měli zprvu lidé problém, ale přetvařovali se, a pak si zvykli,“ popisuje Karala, který se těší respektu jak u majoritní společnosti, tak u Romů. „Jasně, že někteří žijí jinak, ze dne na den, když maj zrovna prachy. Ale u cikánů je to vidět. U bílých se to ztratí v davu,“ vysvětluje během cigaretové pauzy a vydává se na pochůzku po městě.\nZ jediného sociálně vyloučeného objektu Na Statku se plíží tóny romské hudby. Ráda bych zastihla někoho na dvoře, ale nenacházím tu nic kromě slepic, cisterny na pitnou vodu a opravovaného torza auta.\nMartin Karala ráno a večer chodí po městě a tiší ruch, odpoledne pracuje jako zedník a dochází i do romských rodin za dětmi. Foto Petra Dvořáková, DR\nPokračuji podél silnice. Mezi stárnoucími jabloněmi a vzdor letošním suchům zelené trávě, na níž si s flegmatickým pohledem pochutnávají dobře živené krávy, ubíhá vlaková trať. Je tu teď tak šíleně krásně, že se mi vůbec nechce stopovat a zalézt tak před sluncem a zelení do auta.\n„No jistě, chybí tu práce a obyvatelé stárnou, zatímco mladí se stěhují pryč. Ale zase je to tu levnější než v Polsku,“ zastavuje se u mě senior s maltézským psíkem na vodítku. „Tady, tady je zkrátka klid,“ vysype ze sebe šťastně.\nUtopit už děti\n„Já to Tanvaldsko nemám rád. Cikánov,“ komentuje bodrý zrzavý bachař, který mi zastavil na stopu za Libercem a který si jede pro skútr do Jablonce nad Nisou. Chce však vykonat dobrý skutek, a tak mne veze až do Velkých Hamrů na Tanvaldsku. Na první pohled to tu působí až malebně, i zde tvoří náměstíčko park, dokonce i s jezírkem, nad nímž se do výše pne stavba kostela.\n„Tady to vypadá jak v Africe v létě,“ chechtá se dobrácky asistent prevence kriminality, když vstupujeme do budovy městského úřadu. „Spíše jak v Africe v zimě, hezky jsou opálení,“ přidává se k vtipkování terénní pracovnice Markéta Horneková. Skupinka Romů na chodbě nečeká na dávky, jak by asi leckterého Čecha napadlo. Všichni jsou zaměstnanci veřejně prospěšných prací, skrz něž město zaměstnává třináct lidí.\nI ve Velkých Hamrech žije jak čtvrtá generace romských „starousedlíků“, tak Romové noví, slovenští. „Každá další generace si přiveze partnera ze slovenské osady, protože je to zvykem. Zvláště z Lipan. Před kýmkoliv zasvěceným řeknete Lipany, bude vědět, že to je malér,“ uvádí starosta Jaroslav Najman.\nNa Slovensku jsou totiž v klidu. Tam Romy neřeší. „Chodí nám sem lidi okolo dvaceti let, co neumí číst ani psát. Nebo si vyčistit zuby. Holky, které rodí od čtrnácti. Ve dvaceti mají čtyři, pět dětí. Žádný příjmy, žádný bydlení, žádný zkušenosti, jen spoustu dětí, na který fyzicky ani psychicky nemaj a jsou totálně zdeptaný. V rodinách navíc mluví romsky,“ popisuje Horneková specifickou situaci Hamrů.\nNa Slovensku jsou totiž v klidu. Tam Romy neřeší. Foto Petra Dvořáková, DR\nDěti, které měly nastoupit do školy, tak češtinu nikde neslyšely. Mateřské školy nenavštěvovaly a v šesti letech téměř automaticky narukovaly do speciální školy v Tanvaldu. Bez znalosti jazyka u verbálních testů posuzujících míru jejich vzdělavatelnosti neměly šanci uspět.\nTak tomu bylo do roku 2013, kdy se město rozhodlo problémy systematicky řešit. Zahájilo spolupráci s Agenturou pro sociální začleňování, najalo si terénní a sociální pracovnici.\nRáno v den zastupitelstva, kde se mělo o nových opatřeních jednat, Horneková zjistila, že jí někdo propíchal kola u auta. „Nikdy jsem neviděla a neslyšela nic tak strašného. Občané na zastupitelstvu na plnou hubu prohlásili, že by se Romové měli postřílet. Že by se měly topit už jejich děti,“ popisuje terénní pracovnice.\nKdyž mi děcka píšou na Facebooku, má to hlavu a patu\nDnes zde nežije jediná rodina, v níž by muž nepracoval. Vesty technických služeb si ráno co ráno oblékají často právě lidé žijící v sociálně vyloučeném objektu naproti hasičárně nebo v Panském domě.\n„Začali si díky tomu sebe víc vážit. Vystoupili z anonymity, už nejsou nějakým cikánem, ale Petrem, který městu něco vrací. Přitom jsou všichni zadlužení, takže by se jim víc vyplatilo sedět doma, pobírat dávky a pracovat načerno,“ vysvětluje Najman.\nRekvalifikační kurzy zase učinily z několika Romů zedníky: „Když jsem jednoho upozornil, že to v Kulturním domě špatně vyštukoval, šel to opravit v sobotu odpoledne. Ve svém volnu,“ vypráví starosta.\nDnes zde nežije jediná rodina, v níž by muž nepracoval. Foto Petra Dvořáková, DR\nDo školky už chodí i sociálně vyloučené děti. Horneková přesvědčila poradnu, aby přistoupila i na neverbální předškolní testy. Dětem i jejich rodičům, romským i bílým, se den co den věnují i o prázdninách v družině nebo v komunitním centru Klubovna. Ani jedno jediné dítě z Velkých Hamrů dnes neabsolvuje první stupeň základního vzdělávání ve speciální škole.\n„Když mi děcka ze třetí třídy píšou na Facebooku, má to hlavu a patu. Když jim řeknu: přijď ve dvě, tak přijdou ve dvě, jejich mámy přitom občas ani nevědí, co je to pondělí,“ usmívá se Horneková.\n„Podchytit už děti v předškolním věku, to je ta cesta. Jenže to se mělo začít řešit před dvaceti lety. Doufáme, že děti, které teď nastoupily do první třídy, se dostanou do podobné pozice, v níž byli jejich prarodiče,“ dodává starosta.\n„Lidé konečně uznávají, že zaměstnat Romy přes veřejně prospěšné práce je v pořádku, ale v žádným případě nechtějí slyšet o tom, že by dostali byt. Zneužívá toho veškerá opozice. Teď jsme přidělili jedné romské rodině byt, to zas bude něco. A koupili jsme vilu, abychom ubytovali samoživitele. Obcí už se samozřejmě nese, že to bude pro cikány,“ ulevuje si starosta. „Přitom tu nikoho nenapadají, neurážejí, nekradou, nic neničí...“ vypočítává.\nA pak už budu plně začleněná\nV Hamrech nežije jediný Rom, který by Markétu Hornekovou neoslovoval „Teto“. Když spolu jedeme autem, není jediná romská ruka, která by nám nezamávala na pozdrav, jediné romské rty, které by se na terénní pracovnici neusmály. V Klubovně se jí kolem pasu věší tři děcka najednou. „Teto! Teto!“ ozývá se tu z jednoho, tu z druhého kouta, zatímco její obličej vlídně taje za obroučkami brýlí.\nTeto! Teto! Foto Petra Dvořáková, DR\n„Mně baví ve škole matematika. Vím, kolik je milion plus milion. Dva miliony. A sto milionů plus sto milionů je dvě stě milionů,“ chlubí se romský chlapec, který vyrábí zámek pro „hodného černokněžníka“. A který bydlí právě naproti hasičárně. Další holčička ze stejného „bydliště“ říká, že by chtěla dělat v krámě. Nebo to, co Helenka.\nChtěla by dělat v krámě nebo to, co Helenka. Foto Petra Dvořáková, DR\nHelenka je romská komunitní pracovnice Klubovny. Sice se vyučila prodavačkou, ale podstoupila rekvalifikační kurz a v září si chce udělat další, na sociální pracovnici. „A pak už budu plně začleněná,“ směje se v nadsázce jednadvacetiletá matka dvouleté holčičky.\nZa okny bijí do asfaltu provazce hustého deště. Chci si ještě promluvit s někým z většinové společnosti, ale v obci není jediná hospoda a chlouba Hamrů, cukrárna, už zavírá. „I kdyby svítilo slunce, nepotkala byste na ulici nikoho,“ smějí se mé naivitě ženy v Klubovně.\nA pak už budu plně začleněná. Foto Petra Dvořáková, DR\n„Je pravda, že co tak poslouchám na autobusové zastávce, lidé mají pocit, že starosta sem tahá nové Romy a dostává na ně dotace. Dřív jich tu tolik nebylo. Nebo možná jen nebyli vidět. Žili za městem. Teď pracují v centru a jsou na očích,“ uvažuje opatrně knihovnice, která sídlí hned vedle Klubovny a pravidelně si stěžuje na křik dětí.\n„Nikde jsem nezažil větší rasismus než tady,“ tvrdí nekompromisně padesátiletý Rom v Klubovně, který zde žije teprve třetím rokem. „Nám se tady žije v pohodě, nikdy jsme neměli nejmenší problém,“ vrtí chlácholivě hlavou Helena, jejíž rodina se sem přistěhovala už v šedesátých letech.\nZámek pro „hodného černokněžníka“. Foto Petra Dvořáková, DR\nI zde lze zdánlivě protikladné reakce pochopit za pomoci novoměstské „teorie o starousedlictví“. „Staré začleněné Romy lidé vůbec nevnímají jako Romy. O starým Lavičkovi by nikdy nikdo nemluvil jako o starým cikánovi,“ upozorňuje Horneková. V Hamrech má prý víc práce se sociálně vyloučenými bílými než s Romy. Jednu bílou holčičku máma zavřela do skříně, když chtěla najíst: „To cikánský děti jsou najedený vždycky.“\n12. května 2019 v 11.04\nFatima Rahimi Čeští novovlastenci mluví stejnou řečí jako terorista z Nového Zélandu\n#Rasismus v ČR#Romové#Normalizace nenávisti


Hotel JESTŘÁBÍ ubytování Černá v Pošumaví\nRezervace : Poslat vzkaz rezervaci proHotel JESTŘÁBÍ Černá v Pošumaví\nPrávě se nacházíte na stránce rychlé rezervace pro Hotel JESTŘÁBÍ, které nabízí ubytování ve městě (obci) Černá v Pošumaví - Černá v Pošumaví. Nyní jen zbývá vyplnit potřebné udaje pro rezervaci ubytování a odeslat. Můžete poslat nejen rezervaci ubytování, ale i jakýkoliv jiný dotaz. Vzkaz je pak online odeslán pro Hotel JESTŘÁBÍ. Aby bylo možné Vám případnou rezervaci ubytování potvrdit, nebo Vám odpovědět na dotaz, je povinné vyplnění políčka e-mail. Aby také v zařízení Hotel věděli kdo se ptá či komu potrzují ubytování ve městě Černá v Pošumaví - Černá v Pošumaví, je nutné vyplnit také Vaše jméno. Pokud chcete, aby Vaše poptávka ubytování nebo jiný dotaz byl vyřízen co nejdříve, je vhodné uvést i Vaše telefonní číslo.


Šest nejdůležitějších změn v nových verzích aplikačního softwaru HSI | hsi.cz\nŠest nejdůležitějších změn v nových verzích aplikačního softwaru HSI Člen skupiny Unicorn\n1. USNADNĚNÍ VYHLEDÁNÍ A MAZÁNÍ BODŮ BEZ KRESBY\nNová verze přináší funkci na Vyhledání bodů bez kresby, která je určena k vyhledávání bodů, k nimž neexistuje v připojených výkresech žádná kresba. Přehled těchto bodů je vypsán do dialogu a funkce umožňuje body prohlížet a jednotlivě či dávkově je smazat.\n2. ZJEDNODUŠENÍ NAČÍTÁNÍ EXTERNÍCH SOUBORŮ\nFunkce Načtení externích dat byla upravena na načítání souborů ZIP obsahujících importované soubory a také umožňuje importovat celý adresář (např. podkladová data PD).\n3. ZRYCHLENÍ TVORBY KOMPLEXNÍCH STATISTIK\nNová je Statistika výkresu nabízející komplexnější statistiku nejen aktivního výkresu, ale i připojených referenčních výkresů. Kromě výpisu prvků a jejich grafických atributů je možné získat součet délek liniových prvků či obsahů ploch, nebo výpis strukturovat podle připojených popisků.\n4. MOŽNOST DODÁVAT PODKLADY PRO ČEZ DLE NOVÉ SMĚRNICE\nNejvětší změnou prošly moduly pro ČEZ s ohledem na aktuální revizi směrnice DSO_ME_0139r09, která přináší výraznou změnu ve způsobu tvorby dat. V průběhu roku 2015 bude možné data PD a DSPS odevzdávat nejen ve stávajícím formátu, ale i v novém formátu označovaném RDF. Tento formát je v softwaru ProGEO a EnPRO vytvářen pomocí technologie XFM firmy Bentley. V souvislosti s novou směrnicí proběhl dne 19. 2. 2015 také již tradiční seminář pro zhotovitele ČEZ, kde jim byly změny ve směrnici i softwaru představeny. V návaznosti na novou revizi směrnice vznikly pro stávající formát např. nové kontroly Kontrola existence závěsů, Kontrola zákresu TU a především funkce související s povinností předávat na území JDTM polohopis ve struktuře příslušného správce polohopisu.\n5. KOMFORTNÍ PRÁCE S NOVÝM FORMÁTEM RDF\nPro nový formát RDF vznikl samostatný modul obsahující jak standardní kresebné funkce (včetně vkládání detailů a jednopólového schéma), tak speciální funkce pro práci v XFM. Mezi ně patří funkce na vytváření relací mezi prvky, zvýrazňování podle XFM atributů a jejich hromadnou editaci, či na přebírání dat z PD do DSPS. A samozřejmě řadu kontrolních funkcí, které rozšiřují dosud používané kontroly o požadavky na negrafické atributy.\n6. VYLEPŠENÍ V KONTROLNÍCH MODULECH\nVěříme, že i uživatelé ostatních kontrolních modulů ocení novinky verze 15 – například možnost spustit kontroly v režimu Přejímka, kde vstupem je vyexportovaná stavba a kontrola tak probíhá shodně jako na straně odběratele. Nebo možnost si v Prohlížení chyb k nalezeným prvkům zobrazit informace z funkce Identifikace prvku či nechat otevřít popis nastavení příslušné kontroly z adresáře HELP.\nZákazníci, kteří vlastní platný certifikát o Rozšířené Softwarové Podpoře (RSP) obdrželi upgrade softwaru zdarma.\nPokud máte jakékoli dotazy týkající se funkčností softwarů, neváhejte se na nás obrátit. Rádi Vám poradíme a na otázky odpovíme.\nIng. Daniela Doksanská,\nvedoucí pracovník vývojového oddělení


Pill - Lustr se skleněnou krytkou, různé barvy, 118 mm x 600 mm - Bolich- Dělámedomov.cz\nDomů - Industriální svítidla - Závěsná - Pill - Lustr se skleněnou krytkou, různé barvy, 118 mm x 600 mm\nMinimalistický lustr se skleněnou krytkou\nPovrchová úprava Zvolte variantuzákladní provedení - Tmavá černá, RAL 9005 (pololesklá)úprava na přání - Dopravní bílá RAL 9016 (lesklá)úprava na přání - Bílý hliník RAL 9006 (lesklá)úprava na přání - Vlastní výběr laku z RAL vzorníkuúprava na přání - Ocel + pololesklý čirý lak\nSkleněná krytka Vyberte příplatekzákladní provedení - čiré sklo +0 Kčúprava na přání - mléčné sklo +0 Kč\n4-6 týdnů (zakázková výroba) 4-6 týdnů (zakázková výroba) 4-6 týdnů (zakázková výroba) 4-6 týdnů (zakázková výroba) 4-6 týdnů (zakázková výroba) Zvolte variantu\n320/1 320/2 320/3 320/5 320/4 Zvolte variantu\n15 064 Kč 15 064 Kč 15 064 Kč 15 566 Kč 15 064 Kč od 15 064 Kč\nRučně vyrobený lustr se šroubovacími krytkami z mléčného nebo čirého skla patří k nadčasové klasice. Svítidlo reprezentuje moderní design zaměřený na čisté linie a funkčnost.\nSvítidlo na výšku měří 600 mm. Délka ramene může být na dotaz upravena dle Vašich představ.\nSvítidlo je určeno pro dvě žárovky E27do max. 100W (dodáváno bez žárovek).\nV nabídce máme i stropní/nástěnnou variantu tohoto svítidla. Obě svítidla patří do kolekce FORM B, která spojuje tradiční ruční výrobu s minimalistickým moderním designem.\nSpiral - Nástěnné / Stropní svítidlo, různé barvy, 350 x 105 mm\nTube - Designové LED svítidlo, různé barvy, výběr kabelu, ø 250 mm


Výběr materiálů předložených vládě od roku 2002 | Vláda ČR\n20. 5. 2002 10:09\nVýběr materiálů předložených vládě od roku 2002\nNávrh na ratifikaci Evropské charty regionálních či menšinových jazyků (ETS 148), otevřené k podpisu členským státům Rady Evropy ve Štrasburku dne 5. listopadu 1992, usnesení vlády ze dne 7. prosince 2005 č. 1574.\nKomentář České republiky ke druhému stanovisku Poradního výboru k Rámcové úmluvě o ochraně národnostních menšin ohledně plnění závazků z této Úmluvy Českou republikou, usnesení vlády ze dne 7. července 2005 č. 858.\nZměna Statutu Rady vlády pro národnostní menšiny a odvolání a jmenování nových členů, usnesení vlády ze dne 15. června 2005 č. 746;\nVýroční zpráva o činnosti Rady vlády pro národnostní menšiny za rok 2004, materiál byl předložen na schůzi vlády pro informaci dne 25. května 2005, vláda jej vzala na vědomí;\nNařízení vlády, kterým se mění nařízení vlády č. 98/2002 Sb., kterým se stanoví podmínky a způsob poskytování dotací ze státního rozpočtu na aktivity příslušníků národnostních menšin, (materiál předložila ministryně školství, mládeže a tělovýchovy);\nKontrolní závěr Nejvyššího kontrolního úřadu z kontrolní akce č. 03/01 Hospodaření s prostředky státního rozpočtu vynakládanými na podporu národnostních menšin, usnesení vlády ze dne 12. ledna 2005 č. 51;\nUsnesení vlády ze dne 16. června 2004 č. 618, k Druhé periodické zprávě o plnění zásad stanovených Rámcovou úmluvou o ochraně národnostních menšin. Vláda schválila Zprávu a dne 30. června 2004 předložil ministr zahraničních věcí generálnímu tajemníkovi Rady Evropy dokument v anglické i české verzi.\nUsnesení vlády ze dne 14. dubna 2004 č. 352, o odvolání a jmenování členů Rady vlády pro národnostní menšiny. Na základě návrhů organizací národnostních menšin se změny ve složení členů Rady týkaly zástupců bulharské, maďarské, polské, ukrajinské a slovenské menšiny; na základě návrhu vedoucího Kanceláře prezidenta republiky byl jmenován rovněž nový zástupce této instituce.\nUsnesení vlády ze dne 7. dubna 2003 č. 347, o podpoře Světového romského festivalu KHAMORO Praha. Vláda schválila poskytnutí neinvestiční dotace ze státního rozpočtu na konání festivalu v roce 2003 a v následujících letech. Festivalu v Praze se zúčastňují romské soubory z celého světa. Součástí festivalu je každoročně řada doprovodních akcí, odborné semináře zaměřené na romskou problematiku, výstavy, promítání filmů s romskou tematikou apod.\nUsnesení vlády ze dne 12. února 2003 č. 165, o změně ve složení Rady vlády pro národnostní menšiny. Změna ve složení Rady vlády pro národnostní menšiny se týkala zástupce Ministerstva spravedlnosti.\nUsnesení vlády ze dne 6. listopadu 2002 č. 1094, o jmenování členů Rady vlády pro národnostní menšiny. Ve smyslu Statutu Rady (schváleného usnesením vlády ze dne 10. října 2001 č. 1034) vláda jmenovala nové členy Rady - zástupce příslušníků národnostních menšin (na základě návrhů národnostně menšinových organizací, tj. bulharské, chorvatské, maďarské, německé, polské, romské, rusínské, ruské, řecké, slovenské a ukrajinské národnostní menšiny), zástupce orgánů veřejné moci (zástupce ministerstev financí, kultury, vnitra, školství, mládeže a tělovýchovy, práce a sociálních věcí, spravedlnosti a zahraničních věcí na úrovni náměstků ministrů), dále zástupce Kanceláře prezidenta republiky, Kanceláře Veřejného ochránce práv a zmocněnce vlády pro lidská práva.\nUsnesení vlády ze dne 7. srpna 2002 č. 768, o odvolání a jmenování předsedy poradního orgánu vlády. Uvedeným usnesením byl z funkce předsedy Rady odvolán JUDr. Pavel Rychetský a s účinností od 8. srpna 2002 jmenován místopředseda vlády pro výzkum a vývoj, lidská práva a lidské zdroje novým předsedou Rady.\nUsnesení vlády ze dne 20. února 2002 č. 159, o nařízení vlády č. 98/2002 Sb., kterým se stanoví podmínky a způsob poskytování dotací ze státního rozpočtu na aktivity příslušníků národnostních menšin a na podporu integrace příslušníků romské komunity. V návaznosti na nabytí účinnosti tohoto nařízení zřídila v součinnosti s Radou ve třetím a čtvrtém čtvrtletí 2002 ministerstva kultury, školství, mládeže a tělovýchovy a práce a sociálních věcí výběrové dotační komise pro jednotlivé dotační programy, které zajišťují podporu projektů na aktivity příslušníků národnostních menšin. Členy těchto komisí jsou mj. zástupci všech národnostních menšin (obdobně jako v Radě) a zástupce sekretariátu Rady. Administrovány jsou tak dotační programy zaměřené na podporu uchování, rozvoje a prezentace kultur národnostních menšin, rozšiřování a přijímání informací v jazycích národnostních menšin, vzdělávání v jazycích národnostních menšin a podporu projektů integrace příslušníků romské komunity.


24.3. (24 dnů) – Herečka Ashley Tisdale (35) se stala poprvé maminkou. Hvězda seriálu Muzikál ze střední porodila dceru, které s manželem dali jméno Jupiter Iris French.\nOsobnosti: Ashley Tisdale (19 článků), Iris Ashley (1 článek)\n17.7.2020 – Kometu C/2020 F3 pojmenovanou Neowise je možné pozorovat již od 9. července. Za vhodných pozorovacích podmínek je možné ji sledovat i pouhým okem. Koncem týdne se ke vlasatici Neowise přidá i Měsíc a planety naší soustavy a budeme je moci spatřit na noční obloze zároveň.\nOsobnosti: Karel Gott (6261 článků), Magda Malá (95 článků)\nOsobnosti: Frederik Janáček (2 články), Kristýna Janáčková (79 článků)\n19.1.2015 – Je to zpráva, která budí oprávněnou skepsi. Z prstu vycucaných teorií o různých zkázonosných planetách ve vzdálených koutech sluneční soustavy je plný internet a zdravý rozum tedy velí k obezřetnosti.


LITERATURA • Souvislosti 3/2017\nMichal Ajvaz / Auctor minor\nV osm hodin jsem vstal a začal překládat švédskou detektivku, kterou jsem měl od večera přichystanou na stole. Docela jsem se na novou práci těšil, ale zrovna toho rána jsem se nedokázal moc soustředit, myslel jsem na tisíc věcí, a tak jsem měl v deset hodin přeložené jen dvě stránky. Ale takové dny někdy přicházely, proto jsem s roztržitostí a sněním nijak zvlášť nebojoval, věděl jsem, že jedno promarněné dopoledne snadno v příštích dnech doženu. Román jsem ještě nečetl; stránky, které jsem zatím přeložil, pojednávaly o tom, jak za sychravého mlhavého rána byla nalezena mrtvola mladé ženy na lávce, která spojuje stockholmské ostrovy Skeppsholmen a Kastellholmen; autor pečlivě, se smyslem pro výmluvný detail líčil pochmurnou atmosféru místa činu - hustou mlhu protínají blesky fotoaparátu, vynořují se z ní temné postavy policistů, kteří se dorozumívají krátkými drsnými větami, jež na stránce kolem sebe ponechávají prázdné místo, konečně přijíždí policejní inspektor, který zřejmě v knize bude hrát roli hlavního detektiva případu. Pracoval jsem na lehkém laptopu, od kterého jsem se v životě málokdy vzdálil víc než na deset metrů; nosím ho všude s sebou a po příchodu domů si ho vždy položím na psací stůl. Napravo od klávesnice stál prázdný šálek, po levé straně ležela rozevřená detektivka; byl to tlustý paperback, který se ze všech sil snažil uzavřít anebo alespoň překotit na jednu stranu; abych mu v tom zabránil, položil jsem na rýhu v jeho středu těžítko - skleněnou kouli se zatavenými barevnými květy, která se mnou od dětství putuje všemi byty, v nichž jsem žil.\nNa stránky knihy se po desce stolu doplazilo sluneční světlo a rozsvítilo uvnitř skleněné koule nehybný plamínek, nad knihou tančily svítící částečky prachu malátný, uspávající tanec. Stojí vůbec za to vracet se ještě k práci? Ranní slunce se vymotalo z korun rozkvétajících stromů a stoupalo v úzké mezeře mezi dvěma dlouhými bloky paneláků. V tu hodinu už děti odešly do školy a dospělí nasedli do aut a odjeli do práce, sídliště bylo jako každý den v tuto dobu až na občasný výkřik nějakého ptáka nebo zaštěkání psa zcela tiché. A do toho ticha zazněl ode dveří bytu řezavý zvuk domovního zvonku. Ve sluchátku se ozval nejistý ženský hlas: "Adame, jsi to ty?" Ale než jsem stačil říct, že jsem to já, uslyšel jsem: "Tady je Barbora, mohu jít k tobě?" "Jistě," řekl jsem, otevřel jsem bzučákem dveře do domu a rychle se snažil rozpomenout, kterou Barboru znám. Věděl jsem jistě, že žádná Barbora u mě doma nikdy nebyla, a tak jsem ženě oznámil, že bydlím v sedmém patře. Za chvíli jsem uslyšel drnčení stoupajícího výtahu. Než se výtah v mém patře zastavil, vzpomněl jsem si.\nBarbora byla manželka Štěpána, mého spolužáka z gymnázia, který býval mým nejlepším přítelem. Nepamatuji se ani přesně, jaké bylo její povolání, myslím, že byla lékařka. Kolikrát jsem ji viděl? Třikrát? Čtyřikrát? Vlastně jsem od Štěpánovy svatby neviděl o moc víc ani jeho. A přece pro mne stále ještě zůstával nejdůležitějším člověkem v mém životě. Když jsme se před třiadvaceti roky setkali v první třídě gymnázia, bylo nám oběma patnáct let. Byl jsem odmala náruživým čtenářem dobrodružných knih a cestopisů; ale měl jsem vždycky pocit, že všechny dobrodružné výpravy, o nichž jsem četl, míří k místu, které v žádné z těch knih nebylo popsáno. Za slovy vytištěnými na papíře nezřetelně zněl šum jiných, nesrozumitelných vět, které popisovaly cestu do zářivé mlhy; v ní se skrývalo zázračné město, jehož obrysy jsem tušil. Štěpán mi město, které jsem hledal, ukázal hned v prvních týdnech po našem setkání, přátelsky mě vzal za ruku a zavedl mě do země, kde sídlo, které jsem hledal, leželo. Protože on sám tu zemi už objevil, i když to asi bylo před docela krátkým časem, bylo mu také jen patnáct let a byl stejně jako já docela nedávno ještě dítě. Sám se v nové zemi ještě nestačil zorientovat, věděl však přesně, kde se octl, a věděl jsem to i já, když mě vzal s sebou.\nByla to země, jejímiž obyvateli byli Novalis, Nerval, Baudelaire, Rimbaud a několik dalších spisovatelů a básníků; Štěpán je už stačil poznat a vyprávěl mi o nich; a já si s úžasem uvědomil, že se přede mnou konečně rozprostřelo fantastické město, po kterém jsem tak toužil. To, co jsem v zázračném městě postupně objevoval, mě naplňovalo slastí a trýznilo svou bolestnou novostí, a přitom jako by tu vše bylo odněkud důvěrně známé, jako bych se znovu vracel do domova, z něhož mě kdysi odvlekli a na nějž mě nechali zapomenout. Slast spojená s bolestí, která v prudkých vlnách zachvacovala celé mé tělo, tryskala z obrazů, dokonce z jednotlivých vět nebo ze spojení dvou nebo tří slov, které jsem četl v knihách, jež mi Štěpán půjčoval a které jsem si brzy sám začal kupovat za peníze z kapesného. Četl jsem si ta slova znovu a znovu a pokaždé se vracela slast spojená s palčivou bolestí, jakou cítíme, když nás zasáhne paprsek prudkého světla - bolestná slast, jakou už léta cítím jen ve slabé, ochablé podobě a po níž se mi stýská.\nA navíc stránky knížek, které mi Štěpán půjčoval, byly prozářené jeho nadšením; to prosvěcovalo i místa, jimž jsem zcela nerozuměl, anebo ve kterých bych sám nenašel nic zvláštního, ale věřil jsem Štěpánovi a viděl v nich alespoň odlesk záře, kterou svítila pro něj. Brzy jsem se pokoušel podnikat vlastní průzkumné výpravy do zázračné země, do níž mě Štěpán přivedl. Dlouho jsem se bál za ním přicházet se svými objevy, měl jsem strach, že se před ním ztrapním obdivem ke knize, kterou bude pokládat za průměrnou nebo hloupou. Ale stále častěji se stávalo, že některý verš nebo odstavec se tak slastně zaryl do mého vědomí, že jsem se nemohl dočkat, až ho Štěpánovi přečtu. Pak jsme vždycky dlouho diskutovali, Štěpán mě většinou chválil, ale stávalo se také, že mé nadšení nesdílel - tehdy jsem si říkal, že jsem se zřejmě mýlil; že bych někdy mohl být se svým úsudkem v právu já, mě tenkrát vůbec nenapadlo. Dodnes před mým vnitřním zrakem zřetelně, do všech podrobností vyvstávají dny, kdy jsem Štěpánovi přinesl knihu, kterou neznal, a kdy jsem pak s úzkostí čekal, jak se o ní vyjádří, vybavují se mi okamžiky štěstí, které mě zaplavilo, když nazítří za mnou o hlavní přestávce přišel a děkoval mi za to, že jsem ho s knihou seznámil.\nAle nešlo jen o literaturu, na samotné literatuře záleží jen málo. Od samého počátku jsme věděli, aniž jsme si to museli říkat, že záře, kterou jsme objevili v knihách, je záře světa. Podnikali jsme výpravy na periferii Prahy a za město, a naše oči nám říkaly, že země našich básníků není něčím odlišným od světa, ve kterém jsme žili. Bylo příliš zřetelné, že slova a věci sjednocuje jediný mýtus, jediné světlo, aby o tom vůbec bylo třeba mluvit. Na cestách podél zaprášených plotů, kolem opuštěných zpustlých továren a kolem posledních domů ulice, za nimiž začínala pláň porostlá suchou travou, se rodily mé oči, ty oči, které dnes pohasly a přivírají se únavou, ale pořád ještě si uchovávají vzpomínku na tehdejší královské a pokorné planutí světla ve věcech. A pořád se ještě někdy stává, že nějaká zborcená zeď, nějaké zaprášené křoví u železniční trati najednou vystoupí jako tajemná a radostná šifra světelného světa.\nScházeli jsme se většinou ve Štěpánově pokoji, kde stála skříň z Ikey, kterou mu před několika lety rodiče koupili. V prvním ročníku byla zaplněná knihami jen nejnižší přihrádka - na horních poličkách stály modely letadel, skládací roboti a Rubikovy kostky jako archeologické pozůstatky země raného dětství. Hračky postupně mizely a uvolňovaly místo knihám, jejichž řady stále stoupaly, až v době před maturitou zaplnily knihovnu do posledního místa. Mluvili jsme o knihách, které Štěpán vytahoval z knihovny, některé jsme společně četli. Stále znovu vyvstávají vzpomínky na četbu Rimbaudových Iluminací, mluvili jsme dlouho o každé větě, o každém obrazu a o každém slově, hledali jsme jejich vztah k jiným slovům a větám z knihy nebo z jiných knih, ale pokoušeli jsme se najít také vztah k zážitkům z výprav, které jsme podnikali na okraje města. Do našich rozhovorů se ozývalo cinkání nádobí z kuchyně, kde Štěpánova matka připravovala večeři. Iluminace jsme zpočátku četli v českém překladu, ale oba už jsme se učili francouzsky a nemohli jsme se dočkat, až si přečteme Rimbaudova slova v originále - vrhli jsme se na francouzský text už po prvních pěti lekcích, i když jsme si skoro každé slovo museli hledat ve slovníku. O něco později jsme se vedle školní angličtiny začali kvůli Novalisovi a Hölderlinovi učit německy.\nKdyž jsem o té době jednou vyprávěl své bývalé ženě, řekla mi, že si promítám do minulosti nějaký svůj přítomný sen; byli jsme přece jen děti, a tedy příliš mladí na to, abychom mohli o světě poznat něco opravdu podstatného. Neřekl jsem jí na to nic, ale pomyslel jsem si, jak je zvláštní, jak dospělí dokážou zapomenout na to, kým byli. Byli jsme děti a poznali jsme podstatu světa, třebaže jsme ji nedokázali vyslovit - podstatu světa, které jsem později přestal rozumět a na kterou se ve chvílích, kdy cítím nespokojenost se svým životem, snažím rozpomenout. Na tom nebylo nic divného; záhadou pro mne spíše bylo, jaká vnější událost podnítila Štěpánův objev zázračného světa. Na to jsem vlastně nikdy nepřišel. Někdy jsme se octli v obývacím pokoji, kde stála knihovna jeho rodičů, a já vždy prohlížel hřbety knih a pátral po jediné knize, která by alespoň ukazovala směrem k synovu světu, ale žádnou jsem nenašel.\nKdyž dnes myslím na dobu studií na gymnáziu, nevybavuje se mi nic jiného než rozhovory se Štěpánem, naše výlety, knihy, které jsem četl, a zářivý svět, který se tehdy na čas otevřel. Mám pocit, že nebylo nic jiného; a přece si někdy uvědomím, že přátelství se Štěpánem byla jen část mého tehdejšího života. Řekl jsem, že Štěpán byl můj nejlepší přítel, ale pojmenovat náš vztah je vlastně obtížné. Dá se vůbec říci, že jsme byli přátelé? Naše společná výprava do zářícího světa byla bezpochyby už v té době tím nejdůležitějším v mém životě, ale každý jsme také měli svůj vlastní svět, příbuzné, přátele, kteří přetrvávali z minulosti a které ten druhý neznal, jako dva výzkumníci na výpravě v Amazonii mají v Evropě své rodiny a přátele, kteří nemají nic společného s jejich prací v pralese a o kterých se spolu nebaví, už proto, že v záplavě nových událostí a nových objevů na to není čas. A především byly v životě nás obou dívky, o nichž ten druhý nevěděl.\nV posledním roce gymnázia mi Štěpán oznámil, že se rozhodl studovat práva. Nepřekvapil mě tím a nebylo třeba, aby mi něco vysvětloval; znal jsem ho natolik dobře, že jsem si domyslel, že nechce připustit, aby světelný svět básníků byl nějak spojován se studiem, zaměstnáním a obživou. Svět, který objevil, v té době zrovna pro nás oba zářil jasněji než kdy předtím a Štěpán se jistě bál, že by takový krok mohl způsobit, že by jeho záře pohasla dříve, než se stačila uzavřít do krystalu nového tvaru, na jehož zrod jsme čekali. Přitom jsem vůbec nepochyboval o tom, že se Štěpán jednou stane velkým spisovatelem nebo básníkem, a myslím, že o tom tenkrát nepochyboval ani on.\nV té době mě vůbec nenapadlo, že jeho rozhodnutí by nemuselo být správné. Dnes už si tím nejsem jist; možná jsme se oba mýlili, možná průzkumník světelného světa měl právě obstát ve zkoušce setkání s falešným obrazem tohoto světa, měl překonat pokušení, které obrazy přinášejí. Ať už tomu bylo jakkoliv, Štěpánova volba pro mne měla nepříjemné důsledky. Rozuměl jsem Štěpánovi, ale sám na sebe jsem nekladl tak přísné požadavky. Nebyl jsem na sebe tak přísný proto, že jsem si myslel, že v mém případě nejde o tak vysokou sázku: snil jsem o tom, že se také stanu spisovatelem, ale byl jsem srozuměn s tím, že jestli k tomu skutečně dojde, bude ze mne auctor minor, který bude žít a psát ve Štěpánově stínu. Literatura sice nebyla nejhlubším zdrojem světla, nicméně pro mne představovala jediný přístup k tomuto zdroji, a tak jsem si nedovedl představit, že bych se těch pár let, které mám strávit na univerzitě, měl zabývat něčím jiným. Dokonce jsem se o tom několikrát Štěpánovi zmínil, ale potom, co mi oznámil své rozhodnutí, se všechno změnilo: cítil bych se nesmírně trapně, kdybych usiloval o něco, co si mnohem více zasloužil on. Štěpán mě znal natolik dobře, že mé pocity uhodl předem, a všemi možnými prostředky mě povzbuzoval, abych z jeho volby nevyvozoval žádné důsledky pro sebe. To ovšem nestačilo k tomu, abych se vrátil ke svým původním plánům. Nakonec jsem vymyslel řešení, které mě částečně uspokojilo a alespoň trochu ztlumilo pocit trapnosti. Mezi obory, které toho roku otvírali na filozofické fakultě, byla skandinavistika; a mě napadlo, že je to pro mne ideální volba: obor se týkal literatury, a přitom jsem mohl s poměrně klidným svědomím Štěpánovi oznámit - i když jsem věděl, že to je hra, kterou musí okamžitě prohlédnout -, že chci studovat jazyky. Kromě toho by pro mne mělo být snadné udělat přijímací zkoušky: po listopadové revoluci, od které v té době uplynulo osm let, jsem každý rok jezdil na prázdniny k tetě, která žila od šedesátého osmého roku v Göteborgu, a naučil jsem se přitom obstojně švédsky.\nA tak jsem na poslední chvíli podal přihlášku, bez potíží jsem udělal zkoušky, během studia se zdokonalil ve švédštině a k tomu se ještě naučil norsky a dánsky a spoustu jiných důležitých věcí; po skončení školy jsem se živil jako překladatel na volné noze a tlumočník, občas jsem psal doslovy a články o severské literatuře, odstěhoval jsem se od rodičů, oženil jsem se a rozvedl, začal jsem chodit s několika ženami a zase se s nimi rozešel. Moji rodiče začali hned v devadesátém roce podnikat; když přišla listopadová revoluce, bylo jim už skoro padesát, a tak se snažili dohnat všechno, co zanedbali kvůli nečinnosti, k níž byli na dvacet let odsouzeni. Pouštěli se společně do jednoho podniku za druhým; neměl jsem o tom, co dělali, moc přehled, až v polovině devadesátých let, v době, kdy mi bylo patnáct a začal jsem studovat na gymnáziu, jsem vzal na vědomí, že vlastní síť několika obchodů se sportovním oblečením. S výjimkou několika let, kdy jsem byl ženatý, jsem k nim chodil každou neděli na oběd a připadalo mi, že to nikdy nebude jinak, ale před pěti lety otec těžce onemocněl a za několik měsíců nato zemřel a brzy nato onemocněla a zemřela matka. Po jejich smrti jsem zjistil, že prodali svůj podnik; uvědomovali si, že bych nevěděl, co si s ním počít, a že bych dokonce ani nedokázal jej rozumně prodat, a tak za mne všechno zařídili sami. Překvapilo mě, jak velkou částku mi zanechali; asi měsíc jsem přemýšlel, co s penězi udělám, ale nakonec jsem s nimi neudělal nic. Byl jsem spokojený ve svém bytě na sídlišti, po automobilu jsem netoužil a nepotřeboval jsem jej, alkohol jsem pil jen málo, lásku, kterou lidé chovají k chatám a chalupám, jsem nikdy nechápal. Jezdil jsem ovšem každý rok na dovolenou do jižních zemí, měl jsem rád uličky měst rozdělené na pás prudkého světla a temného stínu, zdi vydechující horko, vonné parky s piniemi a večery v zahrádkách restaurací, ale na tyto cesty mi docela dobře stačilo, co jsem si vydělal překlady.\nŠtěpán hned po skončení studií nastoupil na dobře placené místo u soukromé firmy. Ani to mě nepřekvapilo ani neznepokojilo a nijak to neotřáslo mým přesvědčením, že se od něho dočkám vynikajícího díla, stejně jako mi nevadilo, když přicházel na naše schůzky v drahém obleku. Brzy se také oženil - požádal mě, abych mu šel za svědka, stejně jako později byl on svědkem na mé svatbě - a narodily se mu dvě dcery. Věděl jsem, že nešlo o banální příběh o tom, jak mladý člověk vymění talent za kariéru a spokojený rodinný život. Štěpán se nikdy netajil s tím, že se mu protiví bohémství a opilecké blouznění. Zpočátku mě jeho láska ke spořádanosti udivovala, a kdyby to byl kdokoliv jiný, myslel bych si, že je tato láska projevem slabosti, která se bojí chaosu a nedokáže mu vydržet tváří v tvář. Ale bylo pro mne nemožné - a je pro mne nemožné dodnes - nějakou slabost si ve Štěpánově povaze představit. Byl jsem si jist, že by nepřipustil, aby bylo zakaleno světlo, do kterého se léta díval. A přece když se na jedné z našich dávných výprav opět vyjádřil pohrdavě o čímsi příliš rozevlátém životě, neubránil jsem se tomu, abych mu připomněl Rimbauda. Štěpán se jen usmíval a vysvětlil mi, že není důležité, jestli se Rimbaud toulal v roztrhaných botách, ale to, že ve svých básních ctil a zachovával řád. Řekl, že Iluminace nejsou výtvorem opilce, a připomněl mi Rimbaudovu lásku k Řecku a k Racinovi. Zmínil se také s úctou o Kafkově tiché úřednické existenci a nakonec připomněl Novalise, který v době, kdy psal své úžasné dílo, v němž spojil všechny oblasti umění, filozofie a vědy, pečlivě vykonával svou práci na ředitelství saských solivarů.\nŠtěpán tedy pracoval jako dobře placený právník u velké firmy, chodil v obleku a nosil drahé kravaty a určitě byl i dobrým otcem dvou děvčátek - a mně dlouho nepřišlo na mysl, že něco z toho by nějak mohlo ovlivnit událost, na kterou jsem čekal, vydání knihy, ve které znovu probudí do našeho světa světlo, jež na nás proudilo z Rimbaudových Iluminací, když nám bylo patnáct let. Stávalo se, že jsem trávil čas, většinou to bylo v posteli před usnutím, tím, že jsem si představoval, jak asi bude vypadat, viděl jsem knihu v duchu jako materiální věc, listoval jsem slastně jejími stránkami a tu a tam jsem do mlhavého obrazu vsadil spojení slov, o kterém jsem si myslel, že by je Štěpánova kniha mohla obsahovat. Ale Štěpánova kniha pořád existovala jen v mých představách. A pak přišla doba, kdy jsem si uvědomil, že Štěpán ji nikdy nenapíše. Pořád jsem byl přesvědčený, že Štěpánova prohra nijak nesouvisí s bílou košilí, kravatou a černou aktovkou, i když většina lidí by pokrčila rameny a řekla, že se přece stalo jen to, co zažil skoro každý - nenaplnily se přehnané sny z raného mládí. Byly chvíle, kdy jsem si to snažil namluvit i já, ale nakonec jsem si vždycky řekl: ne, světlo našeho světa bylo příliš silné na to, aby se podřídilo nějakému chodu věcí.\nVídali jsme se se Štěpánem čím dál méně, a nakonec jsme spolu mluvili jen při náhodných setkáních na ulici. A ta setkání byla pro oba stále tíživější, protože jsme při nich oba mysleli na totéž; i když jsme o tom nikdy nepromluvili, mysleli jsme na Štěpánovo dílo, které tu mělo být, a nebylo. Vlastně jsme se vyhýbali i tomu, abychom se k tomuto tématu třeba jen zdálky přiblížili - jenže to znamenalo nemluvit spolu o našem společném světě z gymnaziálních dob, a potom už k rozhovoru moc jiných témat nezbývalo. Myslím, že se Štěpán tehdy cítil ve vztahu ke mně mnohem méně svobodný, než jak tomu bývalo kdysi; pokládal napsání nových Iluminací za závazek vůči mně, za slib, který sice nikdy nevyslovil, ale který přesto platil, a cítil vinu za to, že svůj slib nesplnil. Vždycky jsem mu chtěl říci: "Na tom teď už nezáleží, Štěpáne; ano, je mi moc líto, že jsi nedokázal vytvořit to, co jsi mi mlčky slíbil a co jsme oba očekávali, ale takové věci se stávají a musíme je přijmout a smířit se s nimi." Ale nikdy jsem to neřekl, místo toho jsem namáhavě hledal témata, o kterých bychom mohli alespoň chvíli rozmlouvat, aby se zachovalo zdání, že se nic neděje.\nA Štěpánovo selhání bylo důvodem, anebo alespoň jedním z důvodů, proč jsem nic nenapsal ani já, proč se ze mě nestal ani auctor minor, kterým jsem chtěl být, spisovatel, který přinese svou vlastní skromnou zprávu o podivuhodné zemi. Zdálo se mi nepatřičné, abych začal svůj malý zápas v aréně, kde můj přítel prohrál svůj velký. Cítil jsem přitom lítost, protože to bylo zrovna v době, kdy se mi zdálo, že se ze světelné mlhy začínají vynořovat obrazy a volají mě, prosí mě, abych jim dal tvar; ale připadalo mi skoro podlé, abych se pokoušel o vítězství ve chvíli, kdy Štěpán ležel poražený a trpěl. Přitom jsem věděl, jak nerozumný a směšný je můj stud, byl jsem si jistý, že Štěpán by měl opravdovou radost z toho, kdybych napsal dobrou knihu, kdybych alespoň já podal zprávu o naší dětské výpravě. Vyčetl jsem svolení, které možná bylo prosbou, z jeho pohledu, ale nikdy je nevyslovil, patřilo k věcem, o kterých jsme při našich stále řidších setkáních mlčeli.\nNa zářící svět, který mi Štěpán objevil, jsem nikdy nezapomněl, ale stále více jsem ztrácel naději, že se někdy přiblížím k jeho středu; naopak jsem smutně pozoroval, jak jeho záře s přibývajícími roky pozvolna vybledá a jak stále méně rozumím jeho znamením. Pořád jsem ovšem četl naše autory, věděl jsem, že kdybych na ně zapomněl, byla by to největší prohra mého života. Věty z knih, které jsme četli se Štěpánem, stále ještě nepřestávaly vydávat záři, ale jejich světlo se čím dál víc stávalo bledým odleskem plamene ve smutném zrcadle vzpomínky.\nMichal Ajvaz (1949), spisovatel, autor teoretických (např. Světelný prales, Příběh znaků a prázdna, Kosmos jako sebeutváření) i beletristických prací (romány Druhé město, Zlatý věk, Prázdné ulice, Cesta na jih, Lucemburská zahrada), oceňovaných doma i v zahraničí. Je nositelem Ceny Jaroslava Seiferta (2005) a ceny Magnesia Litera za knihu roku (2012). Otištěná ukázka pochází z rukopisu románu s pracovním názvem Města.\n>Přímý odkaz na článek: http://www.souvislosti.cz/clanek.php?id=2146