Vůdcovská tajemství profesionálního válečníka\n(Jak uspět nejen v boji)\nSedmé, osmé, deváté a desáté přikázání\nVítězství nelze ničím nahradit. (Douglas MacArthur)\nŽivot je boj. Boj o přežití, o úspěch, o rozhodující vliv. Život je válka. Je to válka ekonomická. I politická. A sociální. A také soukromá.\nAle každý z nás není válečníkem.\nNemuselo by to tak být. Vždyť v nás všech bije válečnické srdce - třebaže je někdy schované hodně hluboko. Chtěl bych vám pomoci to srdce najít. A až ho najdete, bude z vás vůdce - protože všichni praví válečníci jsou vůdci.\nVšichni válečníci dneska nezaujímají velitelská místa, všichni ještě nejsou "šéfové". Ale každý z nich je připravený ujmout se v případě potřeby velení a vést lidi ze svého okolí. A pokud jeho vlajkonoš padne, sám se chopí praporu a postaví se s ním do čela. Podstatou války je totiž připravenost.\nJá válečníkem jsem. Žiji podle válečnických zákonů. Sloužím své vlasti, svým kolegům, válečnému loďstvu Spojených států, a to už přes třicet let. Za tu dobu jsem zjistil, co musím udělat, aby se ze mě stal vůdce. Učil jsem se prostřednictvím lekcí, které pro mě byly bolestivé a často i nebezpečné. Nesčetněkrát jsem si při nich natloukl nos.\nKdyž jsem sloužil u ženijních potápěčů, navštívil jsem několik opravdových pekel na zemi. Poznal jsem řemeslo nekonvenčního válečnictví - díky svým námořním taťkům, kteří mě naučili, jak mám přežít v nepřátelském prostředí a jak mám rozvíjet své schopnosti. Naučil jsem se likvidovat své nepřátele dřív, než zlikvidují oni mě.\nTohle učivo jsem zvládl natolik dobře, že mi Vietkong během války ve Vietnamu prokázal tu výjimečnou čest a vypsal na moji hlavu velkou odměnu. Poté jsem sloužil v Kambodži, získal pár vysokoškolských diplomů a pronikl do tajů nekonvenčního válečnictví a boje proti terorismu. Po dalším výcviku mě Pentagon postavil do čela první protiteroristické jednotky U. S. Navy, legendární SEAL 6. Spolu se svými potápěčskými dvojičkami jsem začal putovat po světě a vyhledávat a ničit nepřátele americké vlády. Pobýval jsem ve Střední Americe, na Blízkém východě, v Severním moři i v Africe.\nVedli jsme si tak úspěšně, že mě Navy pověřila vedením jednotky s názvem Rudá buňka. V té jsme se stali sami "teroristy" a zkoumali jsme zabezpečení těch nejdůležitějších objektů amerického válečného loďstva.\nA na každém kroku jsem se dozvídal něco nového o lidech. Učil jsem se, jak je mám motivovat, jak je mám povzbuzovat, jak je mám vést - a jak je mám, bude-li to třeba, zlikvidovat.\nUjišťuji vás, že to byla škola k nezaplacení. A hlavně škola v reálném světě, v reálném čase. Přestože mám vysokoškolské vzdělání, valnou část nejdůležitějších vědomostí jsem nabyl tou nejprimitivnější a nejdrsnější cestou - když jsem byl posranej až za svejma chlupatejma ušima. Poznal jsem, co se stane v případě, že nikdo nechce převzít odpovědnost za situaci, která se zcela vymkla z ruky. Zjistil jsem, jak mám komunikovat ve chvílích, kdy mi nikdo nechce naslouchat. Naučil jsem se klást během bitvy cíle, vymýšlet strategii, přehodnocovat taktiku a organizovat lidi do soudržných jednotek.\nA tak vzniklo Desatero přikázání jednotek zvláštního určení podle Richarda Marcinka, jímž se řídili moji lidé.\nNení lehké ho dodržet. Jenže to je také účel. Já jsem totiž nechtěl, aby to moji lidé měli snadné. Moje akce byly životu nebezpečné a nesmírně náročné - jednalo se prakticky o nejnáročnější akce v rámci ozbrojených sil Spojených států. Od svých lidí jsem tudíž nemohl očekávat nic jiného než naprostou oddanost a maximální kvalifikovanost. A tato očekávání jsou vepsána v každičkém slově, které se v mém desateru vyskytuje.\nKdyž jsem opustil řady příslušníků U. S. Navy, zjistil jsem, že tahle přikázání neplatí jenom při vojenských akcích, ale také v podnikání. Posledních pár let jsem dělal poradce řadě velkých firem a určité aktivity jsem vyvíjel také v oblasti kultury.\nPoznal jsem, že moje desatero platí téměř ve všech oborech podnikání. Lze říci, že v podstatě každý podnikatel, který se tímto desaterem bude řídit, výrazně zvýší svoje šance na úspěch.\nPrvní přikázání Richarda Marcinka:\nJá jsem Bůh války a hrozivý Bůh boje a budu vás vždy vésti zepředu, a nikoli zezadu.\nNejstarší - a svou podstatou také nejdůležitější - zásada vůdcovství zní takto: Veď zepředu!\nTěžko najdete zásadu, která by byla samozřejmější než tahle. Ale stejně tak těžko najdete zásadu, kterou by moderní vůdcové tolik zneužívali a ignorovali jako tuhle.\nUvedená zásada původně pochází, stejně jako většina ostatních, z vojenské oblasti, protože vojenství je nejstarší "institucí jednání" v dějinách lidstva. Již první historické záznamy dokazují, že vojenští vůdcové vedli své lidi vždy zepředu. Velcí vládci a válečníci jako král David a Alexander Veliký se do bitev řítili v čele svých vojáků. Skutečnými, bojem prověřeným válečníky byli i vůdcové jako Winston Churchill a Dwight Eisenhower. Byli ochotni riskovat svůj život pro to, čemu věřili. A lidé, které vedli, tohle dobře věděli, a právě proto se nebáli jít za nimi.\nVětšina novodobých vůdců - zejména v podnikatelské sféře - je ale bohužel až příliš spokojena se svým postavením a vládne vahou svého úřadu, své funkce, a nikoli vahou své odvahy, své víry, své osobnosti a své inteligence.\nU řady dnešních kapitánů průmyslu se navíc zdá, že své postavení považují za jakési útočiště před bitvou - za cenu, kterou si vydobyli díky bojům, které dosud podstoupili. Mají jediný cíl: udržet si moc. A nechtějí s ní nic dělat. Přitom moc, se kterou se nic nedělá, která se k ničemu nepoužívá, není vlastně vůbec žádná moc.\nKdyž člověk vede své lidi zepředu, nepodněcuje je tím pouze k tomu, aby ho následovali, nýbrž také k tomu, aby se sami stali vůdci. Ve firmě může na každého vrcholového pracovníka připadat několik pracovníků z úrovně středního managementu - nebo dokonce dělníků z výrobních linek - kteří v době krize přecházejí na vedoucí pozice. Vaše firma bude tak silná, jak silné budou její nejslabší články, a pokud i tyto "slabé články" výcvikem dostatečně zesílíte, vaše firma bude prosperovat. Jakmile totiž některý z vašich vůdců "padne" - kvůli nemoci, nehodě nebo prostě jen kvůli věku - jeho místo zaujme okamžitě jiný.\nTo se však může stát pouze v organizacích, které nejsou svázané byrokracií, nemají pevně danou hierarchii a netrpí nesmyslnou roztříštěností prací. Firma se dokáže vyrovnat s krizí jenom tehdy, jsou-li její zaměstnanci ve své práci flexibilní. Stručně řečeno: nevedoucí by měli umět vést a vůdci by si měli umět vyhrnout rukávy a pustit se do černé práce.\nJedním z opravdových válečníků světa moderního byznysu je Lee Iacocca. Ten vede vždycky zepředu. Jinak to ani neumí.\nLidé si většinou myslí, že Iacocca zachránil firmu Chrysler před bankrotem díky státním půjčkám, které jí pomohly přežít. Jenže půjčky nebyly tím hlavním řešením.\nPříčinou obratu v hospodářském vývoji firmy bylo podstatné snížení mezd a platů. Iacocca tímto krokem ušetřil stovky milionů dolarů. Po všech zaměstnancích požadoval, ať pro firmu pracují za méně peněz. Nejvyššímu vedení snížil platy o deset procent, což se v automobilovém průmyslu do té doby ještě nikdy nestalo. A k tomu jim narušil plány na podporu růstu ceny akcií.\nPotom se jednou večer objevil na schůzi odborové organizace a vystoupil tam s krátkým projevem. Trval přesně jednu minutu a Iacocca v něm odborářům řekl, že pro ně má tisíce volných míst za sedmnáct dolarů za hodinu a že za těch dvacet dolarů, které dostávali dosud, nemá ani jedno, a dal jim pouhou jednu noc na rozmyšlenou. Berte nebo běžte pryč. Ale když odejdete, dodal, budu muset ráno vyhlásit bankrot.\nOdboráři na jeho nabídku přistoupili. Jak to? Že by byli tak zoufalí? Ne. Vzali ji, protože jim Iacocca už předtím sdělil, že si plat snížil i on sám. Na jeden dolar ročně. Takže když přišla řada na ně a oni měli hlasovat o snížení svých mezd, věděli, že by měli učinit totéž, ačkoli se jim to pochopitelně nelíbilo. Věděli totiž, že jejich šéf už učinil daleko větší oběť, než o jakou žádal je, a to jim usnadnilo rozhodování. Sice to uškodilo jejich finanční situaci, ale nepoškodilo to jejich hrdost a nepoškodilo to jejich duši. Věděli, že kvůli tomuhle kroku bude ve firmě trpět úplně každý. Věděli, že to není jenom další trik, kterým by je vedení chtělo obrat o část těžce vydřených peněz.\nIacoccovo vedení zepředu podnítilo i lidi odjinud než pouze z jeho firmy. Vzpomínáte si na Franka Sinatru a ty jeho reklamy na auta Chrysler? Sinatra tenkrát prohlásil, že když může jeho kamarád Lee pracovat v zájmu své firmy tak levně, dokáže to i on. Jeho honorář pak činil rovněž jeden dolar.\nNebo Bill Cosby. Ten se doslechl, co Iacocca i se svými lidmi provádí, a hned přijel do města a uspořádal tam představení pro dvacet tisíc zaměstnanců firmy Chrysler. A nechtěl za něj dokonce ani ten symbolický dolar.\nObraz Chrysleru se začal měnit. Už to nebyla jedna z těch nenasytných amerických automobilek, která svým zákazníkům neposkytovala za stejné peníze tolik co zahraniční automobilky. Stávala se z ní oběť, raněné zvíře, které se vzepřelo smrti. A lidé začali znovu kupovat chryslery.\nZ toho vidíte, že Iacocca nemluvil jen tak do větru, ale šel ostatním příkladem. Postavil se do čela, jeho lidé se seřadili za ním a společně zvítězili.\nKdyž to viděl šéf automobilky General Motors Roger Smith, pokusil se Iacoccův úspěch napodobit. Požádal své zaměstnance o to, aby se vzdali značné části svého platu, a oznámil jim, že on sám si snižuje dosud milionový plat na... obludných 1 620 dolarů ročně.\nZ Iacoccy se stal novodobý americký hrdina, kdežto ze Smithe terč posměchu ve sžíravém dokumentu "Roger a já". Mravní ponaučení: vůdcovství nelze předstírat. Veď, následuj, nebo se kliď z cesty!\nDruhé přikázání Richarda Marcinka:\nBudu s vámi se všemi zacházeti stejně - jako s kusem hadru!\nKdyž jsem sloužil u Navy, vyznával jsem zásadu, že se všemi musím zacházet stejně - jako s kusem hadru.\nAle pokud se někdo osvědčil, můj postoj se rázem změnil - začal jsem ho brát jako svého kolegu, jako svého spolubojovníka.\nPodle mého názoru je totiž nutné počkat na to, až se dotyčný osvědčí. Považuji to za velmi demokratický přístup. A také ryze americký. A smysluplný.\nJenže takový přístup se v současném americkém byznysu vyskytuje jenom zřídka. V dnešní době se totiž považuje za nezdvořilé, když někdo chce, aby jeho obchodní partner nebo podřízený nejdřív prokázal svoje kvality. V případě nějakých pochybností máte zkrátka rozhodnout v jeho prospěch. Jinak byste mohli urazit jeho jemnocit.\nVětšina dnešních zaměstnanců si myslí, že se nemusí nijak osvědčovat. Domnívají se, že jejich záznamy z předchozích zaměstnání mluví samy za sebe a že si kvůli vám nemusejí znepříjemňovat život.\nV podnikatelských kruzích se to dnes jen hemží spoustami primadon a narcisistů, kteří samolibě očekávají, co pro ně uděláte vy.\nJe smutným paradoxem, že právě Amerika, ten největší světový experiment v oblasti samosprávné, samozodpovědné demokracie, se stala zemí narcisistů. Plody, které přinesla práce našich předků - ta velká odměna za naše úspěchy - jsou zatraceně trpké: usoudili jsme totiž, že jsme už prostě moc dobří na to, abychom dělali tu špinavou práci, pomocí níž ukážeme, co v nás vlastně je.\nMyslíte si, že se ředitelé a manažeři v nastupujících zemích druhého a třetího světa odmítají osvědčit? To víte, že ne, a právě proto se jich k smrti bojíme! Na rozdíl od nás jsou totiž ochotní pustit se do díla a udělat všechno možné, jen aby uspěli. Pokud ten náš národní postoj radikálně nezměníme, tyhle malé otravné zemičky se na začátku nového tisíciletí ocitnou po našem boku. Amerika může dopadnout stejně jako Velká Británie ve 20. století - budeme se sice stále tvářit povýšenecky, ale najednou budeme na vedlejší koleji a budeme se divit, jak se nám to naše impérium mohlo tak rychle rozpadnout.\nDnešní američtí ředitelé, ale ani dělníci, nejsou ochotní nejdřív ukázat, co umí, a teprv potom požadovat svoji odměnu.\nNaši ředitelé a manažeři si myslejí, že jim svět dluží minimálně mercedes, a dělníci si zase myslejí, že mají nárok aspoň na dodávku.\nManažerská vrstva vede v současnosti "shora" a o potížích svých dělníků nechce ani slyšet. Pro řadu z nich znamená slovo "přísnost" pouhé snižování stavů a pak po těch ubohých pěšácích, kteří přežili všechny vlny propouštění, požadují, aby dělali všechno možné. Naši dnešní manažeři jsou většinou tak namyšlení a zahledění sami do sebe, že své dělníky přestávají považovat za lidi. Jsou to pro ně pouhé součástky toho obrovského byrokratického soukolí.\nA jak na takový přístup reagují dělníci? Samozřejmě že opovržlivě. Když vás bude váš šéf považovat za náhradní díl, vy ho budete na oplátku považovat za idiota. Když se on nebude starat o vaše problémy, nebudete se starat ani vy o ty jeho.\nA celá ta krásná představa o věrnosti k firmě přichází vniveč, protože sama firma přestává být věrná svému zaměstnanci. Jestliže si dělník připadá jako jedno ozubené kolečko z mnoha dalších, nejedná jako sebejistý, samostatný a svobodný jedinec, nýbrž jako nedůtklivý, ukřivděný a náročný poddaný. Chce plné sociální pojištění. Chce doživotní penzi. Chce pracovní definitivu. Chce každý rok jeden měsíc volna. Stručně řečeno, nechce být vaším zaměstnancem, chce být vaším dítětem.\nOvšem já se na to dívám tak, že firma svým ředitelům a manažerům žádný nový mercedes nedluží, stejně jako nedluží žádnou dodávku svým dělníkům. Nikdo nedluží nikomu nic.\nFirma vám bude něco dlužit teprv poté, co se osvědčíte. Svou cenu si totiž nejdřív musíte zasloužit svým jednáním, svými činy. Dokud se patřičně neprojevíte, nejste nic - jste jenom další z mnoha dětí, které řevem žadoní o pozornost. Když se takhle chovali moji podřízení u Navy, udělil jsem jim vždycky "lekci z dospělosti" - špičkou své boty.\nV roce 1896 nastoupil do funkce prodavače pokladen v newyorské pobočce Buffalské národní pokladní společnosti jeden dynamický mladík. Na svěřenou práci byl ale úplně natvrdlý. Ke každému potenciálnímu zákazníkovi pronášel stále stejný předem připravený proslov a divil se, že mu na něj nikdo nezabírá. Za první dva týdny neprodal jedinou pokladnu.\nTen kluk měl přitom o sobě poměrně vysoké mínění, protože předtím dělal chvíli prodavače a poté vedoucího v řeznictví a v obou případech si vedl docela úspěšně. Proto se jen těžko smiřoval s tím, že se mu dosud nepodařilo nic prodat. A domníval se, že by mu to měl někdo usnadnit.\nŠel si proto postěžovat svému nadřízenému, nějakému Jackovi Rangeovi. Jenže ten doslova vybuchl zlostí a začal kluka nemilosrdně pérovat. Byl to sice už starší pán, a přesto ho zasypával výrazy, které by u něj člověk nečekal. Věděl, že ten kluk má křehké ego, ale bylo mu to jedno. Jednal jako opravdový demokrat - měřil všem stejným metrem. Své jméno mohl člověk z Rangeovy černé listiny vymazat jedině tak, že prokázal svoje kvality.\nMladík zesinal vzteky a byl pevně rozhodnutý, že toho dědka pošle k čertu - jenom se dostat ke slovu.\nAle pak si uvědomil, že starý pán má pravdu. A v duchu si řekl: Vůbec se mi nedaří a nemůžu z toho vinit nikoho jiného než sebe. A tak zaťal zuby a nechal si vynadat.\nJack potom šel s mladíkem do prodejny a vysvětlil mu, jak má při svých proslovech k zákazníkům improvizovat. Řídil se totiž zajímavou filozofií - podle něj by měl být i sebetvrdší šéf pořád jen pomocníkem lidí, kteří pod ním pracují.\nS Jackovou pomocí se mladíkovi podařilo prodat první pokladnu. Starý pán pak u něj zůstal do té doby, než mladík uzavřel dalších pár obchodů.\nNetrvalo dlouho a náš mladík se ve firmě zařadil mezi nejúspěšnější prodavače. Brzy nato založil dokonce vlastní malou firmičku. A než odešel do důchodu, dokázal s touhle firmičkou navždy změnit americký obchod. Ten mladík se jmenoval Thomas Watson a jeho firmička nesla název International Business Machines neboli IBM.\nPo nějakém čase začal do světa obchodu uvádět svého syna, Toma Watsona mladšího. Při první návštěvě ve firmě zavedl otec syna k jednomu manažeru střední úrovně. "Tome, tohle je Charley Kirk," představil ho. A pak synovi oznámil, že bude Kirkovi dělat asistenta. Tom Watson mladší zůstal stát jako opařený, protože čekal, že začne pracovat hned na těch nejvyšších místech. Jenže takhle jeho otec IBM nevedl. Watson starší si totiž dobře pamatoval lekci, kterou mu udělil starý Jack Range, a věděl, že se každý musí nejdřív osvědčit. Dokonce i syn majitele firmy.\nTom Watson mladší měl dost rozumu na to, aby svému otci neodporoval. Kdyby to býval zkusil, otec by ho zřejmě okamžitě vyhodil. Takový byl Watson starší - tvrdý, náročný, upřímný, prostě pravý válečník.\nMladému Watsonovi trvalo několik dní, než tenhle počáteční šok vstřebal. Potom ale pochopil, že u IBM slovo "asistent" neznamená totéž co "lokaj", a rázem se cítil lépe. Zvlášť když poznal, že jeho otec trval na tom, aby se všichni jeho vedoucí považovali za jakési "asistenty" svých podřízených.\nV IBM sice panovala statutární hierarchie, ale ta nebyla daná postavením ve firmě, nýbrž činy a výkony.\nTom Watson mladší nakonec IBM převzal od svého otce a udělal z ní jednu z nejproslulejších amerických firem. Časopis Fortune ho v jednom čísle nazval "nejúspěšnějším kapitalistou v dějinách".\nTom Watson mladší byl stejně tvrdý, náročný a upřímný jako jeho otec. Postaral se o to, aby IBM zůstala meritokracií. Měl jazyk ostrý jako břitva a nebál se otevřených střetů. Byl ochotný se utkat s kýmkoli a kdykoli.\nKdyž jednou na nějaké schůzi zrovna kohosi péroval, zeptal se jeden z jeho viceprezidentů druhého: "Víš, proč si od něj tyhle kecy nechávají všichni líbit?"\n"Protože díky němu všichni nechutně bohatnou!"\nTak co, našli jste tady svoji inspiraci?\nTřetí přikázání Richarda Marcinka:\nZnáte tu větu: "Dělej to, co říkám, ne to, co dělám!"? Zkuste vést s tímhle přístupem někoho do boje. Pokud byste to vážně chtěli zkoušet, pak byste si s sebou radši měli vzít zrcátko, abyste si mohli hlídat záda - protože nikdo jiný vám je zezadu krýt nebude. Tenhle přístup totiž odporuje třetímu přikázání profesionálního válečníka, které zní:\nNebudete dělati ničeho, čehož bych já nesvedl před vámi, a takto z vás budu utvářeti válečníky dle obrazu svého.\nŘada dnešních "vůdců" ráda vypráví o týmové práci. Jenže pod oním týmem si představují svoje podřízené a sebe stavějí stranou.\nPokud jste vůdce a nejste součástí týmu, potom žádný tým nemáte. Máte jenom byrokracii. A i když je to byrokracie malá, bude fungovat úplně stejně jako všechny ostatní, tedy špatně.\nOddanost je vlastnost, kterou po svých lidech nemůžete požadovat, tu vám oni můžou jenom poskytnout. A poskytnou vám ji jenom tehdy, budou-li vědět, že uděláte to samé, co chcete po nich.\nUž jsem se zmiňoval o tom, že velcí vůdcové nebojují sami za sebe, ale za svou věc. A o jejich podřízených platí většinou totéž. Podřízení jsou oddaní hlavně tomu, za co bojují, ne svému vůdci. Když proto členové vašeho týmu neuvidí, že jste pro danou věc ochotní obětovat úplně všechno, nebudou vás chtít následovat. Půjdou radši za někým, kdo nemluví jen tak do větru.\nPokud se budete řídit heslem "Nejdřív vy!", nemůže z vás být vůdce. Budete jenom "šéf", ten hajzl, co měl štěstí a dostal se k moci.\nA ta věc, za kterou bojujete, nemusí být altruistická a abstraktní. Nemusíte usilovat zrovna o zastavení hladomoru v Africe. Můžete přece bojovat třeba jenom za to, aby se vaše firma nepoložila. A to je velmi ušlechtilý cíl, protože v případě jeho dosažení nerozšíříte ani vy, ani vaši zaměstnanci už tak početné řady nezaměstnaných.\nPokud chcete, aby váš tým dělal to co vy, musíte se postavit před něj a něco opravdu dělat. I kdybyste přitom měli strávit pár hodin ve výrobní hale a balit zboží do krabic, aby firma stihla včas odeslat důležitou zakázku. Nebo kdybyste museli pomáhat sekretářkám s lepením obálek, aby se včas rozeslala důležitá pošta. Samozřejmě že byste mohli tuhle práci svěřit nějaké agentuře. Jenže tím byste přišli o možnost předat svým lidem důležitá poselství.\nSvým jednáním totiž lidem sdělíte, že práce, kterou dělají, má význam. Dokážete jim také, že se nepovažujete za lepšího, než jsou oni. A že jste právě na vlastní kůži poznali, jak je jejich práce náročná. Když všechny tyhle zprávy vyšlete - svými činy, ne pusou - podnítíte je nejenom k tomu, aby lépe vykonávali svoji práci, ale také k tomu, aby šli v případě nutnosti dělat práci i někoho jiného.\nChytrý vůdce si bude hledat cesty, jak se čas od času dostat do výroby. Pokud jeho lidí uvidí, že se potí s nimi, pozvedne to jejich morálku daleko víc než jakýkoli systém odměn, byť by byl sebedůmyslnější.\nBudete-li takhle přikládat ruku k dílu pravidelně, posílíte tím kázeň nejen svého týmu, ale také svoji vlastní. Když člověk může sedět ve velké rohové kanceláři a hrát si na prezidenta, je to sice hezké, ale takhle asi nezačínal, že? Začínal nejspíš někde dole v přízemí či v suterénu, míval špinavé ruce a na svůj výrobek si mohl doslova sáhnout. Potom povýšil, a tím jako by o něco přišel. Přišel o to vnitřní uspokojení, které míval z dobře odvedené jednoduché práce. Ztratil též kontakt se svým výrobkem. Jenže pravý válečník ze světa byznysu svůj výrobek prostě miluje, je to jeho dítě. I kdyby to byla záchodová mísa, bude ji milovat a bude o ní vědět všechno - bude znát její míry, její váhu, a dokonce i celou její historii.\nPokud budete stoupat po firemním žebříku stále výš a výš a budete ztrácet kontakt se svým výrobkem, budete také ztrácet kousek sebe.\nProto pozor: opravdový vůdce nikdy nehází úplně za hlavu to, co kdysi dělával. Místo toho vkládá veškeré nabyté dovednosti a vztahy z minulosti do své nové práce.\nMultimilionář a majitel gigantického sportovního, zábavního a odpadového impéria Wayne Huizenga začínal kdysi jako popelář - a když dneska uvažuje o koupi nějaké firmy zabývající se zpracováním či uskladněním odpadů, jde si nejdřív za volantem popelářského vozu projet její rajon. Odmítá se rozhodovat jenom na základě tabulek a závěrů z porad. Pokud si nemůže sednout do popelářského vozu, projet rajon a pár dní si popovídat s popeláři, o žádném obchodu nemůže být ani řeči.\nDělá to snad Huizenga z nostalgie, kvůli tomu, že nemůže zapomenout na staré dobré časy, kdy s popelářským vozem nejen mohl, ale přímo musel jezdit? Samozřejmě že ne. Příčina je úplně jiná. Huizenga totiž dobře ví, že chce-li člověk svému řemeslu rozumět, musí mu zůstat nablízku.\nA jestli v něm chce dosáhnout úspěchu, musí svoji firmu opravdu vést. Ne shora dolů, ale zdola nahoru.\nČtvrté přikázání Richarda Marcinka:\nTaké na sobě nosíte nějakou část oděvu či boty firmy NIKE? Víte proč se stala slavnou? Protože její zakladatel ctil čtvrté přikázání profesionálního válečníka, které zní:\nBudu vaše těla týrati, neboť čím více se budete potiti při výcviku, tím méně krve ztratíte v boji.\nZnáte tu větu o tom, že "největším pokladem člověka jsou jeho zaměstnanci"? Že ano? Pak tedy vězte, že je to nesmysl.\nTa věta zní totiž správně takto: "Největším pokladem člověk jsou jeho kvalitně cvičení zaměstnanci." Zbytek je jenom vata, zbytečná přítěž. Navíc jsou to často tupci, kteří jsou schopní zkazit pečlivě naplánovanou akci a dostat ostatní do průšvihu.\nBudete-li svoje lidi náležitě cvičit, nedokážou rozeznat, co je skutečnost a co je jen trénink. A pokud ano, tak snad jedině podle toho, že pro ně skutečnost bude oproti výcviku snadnější.\nČas od času si s chutí přečtu nějakou knížku o psychologii a z téhle četby jsem zjistil, že v současné době je v módě říkat, že spousty neurotiků jsou "nutkavě samostatní". Celá teorie zní takhle: Když malé dítě nikdo pořádně nevychovává a nestará se o jeho potřeby, brzo se to děcko začne starat o sebe samo a to mu vůbec neprospívá, protože je ještě příliš malé a nemá potřebné schopnosti a zkušenosti. Ty si pak nahrazuje škodlivou samostatností, která mu zůstane i v dospělosti. Takový člověk se potom neustále bojí toho, jestli si nachystal dostatek všelijakých záloh a pojistek pro případ nějakého selhání. A nemá klid, dokud nad každým i neudělá tečku a nad každým č háček, což mu velmi ztěžuje život.\nJenže já říkám: najděte si takového chlapa a najměte ho do svých služeb, protože se jedná přesně o ten typ člověka, kterého byste měli mít v obchodních bitvách po svém boku.\nČím déle spolupracuji s velkými firmami, tím jasněji poznávám, že jejich šéfové nevyžadují od svých lidí takovou připravenost a odolnost, jaké jsou v dnešním globálním světě potřeba. A pak se diví, proč si z nich Japonci a Korejci dělají dobrý den.\nŘada firem například vynakládá značné množství času, energie i financí na vývoj strategických plánů a taktiky. Jenže potom tyhle plány prakticky vůbec neprocházejí, nezkoušejí si zahrát žádné "co kdyby", aby viděli, jestli ty plány budou opravdu fungovat nebo jestli se při první návštěvě pana Murphyho rozpadnou na kousky. Zúčastnil jsem se už spousty seminářů, na nichž čelní představitelé firmy rozpracovávali podrobné bitevní plány. Ale tím to skončilo. Proč? Protože bylo třeba jít na golf!\nJedním z nejlepších trenérů současné epochy akademického sportu byl Bill Bowerman. Když v šedesátých letech působil jako atletický trenér na Oregonské univerzitě, napsal současně bestseller o joggingu a neúnavnou propagací tohoto sportu vyvolal v Americe vlnu joggingového šílenství. Za svůj život získal čtyři zlaté medaile na mistrovství USA, trénoval dvacet osm olympijských vítězů a vedl běžecký tým USA na olympiádě v roce 1972.\nBowerman byl tréninkový fanatik. Neuznával žádné omluvenky a běda tomu, kdo by chtěl vynechat byť jeden jediný trénink. Ty bývaly tvrdé a dlouhé a probíhaly celých dvanáct měsíců v roce.\nNavíc trpěl utkvělou představou studenta-atleta, a proto po svých svěřencích chtěl, aby excelovali i ve škole a byli nejen světovými atlety, ale také úspěšnými studenty.\nSamozřejmě že to pro ně bylo nesmírně těžké a občas proti jeho nárokům protestovali. Jenže Bowerman neměl pro jejich slabost nikdy ani nejmenší pochopení. Kdo se chtěl stát členem jeho reprezentačního družstva, ten musel hodně běhat a pilně studovat. Bowerman ostatně neustála hlásal, že na tréninku se nefňuká, ale trénuje, protože jiná cesta k vítězství nevede. A v jeho družstvech se nic nedělalo podle někoho jiného, všechno probíhalo přesně podle Bowermana.\nJeho svěřenci ho však nepovažovali za tyrana. Proč? Protože byl každý den s nimi. Když se u nich vyskytl nějaký problém, vyskytl se i u něj. Bowerman byl totiž vůdce a současně také pomocník svých podřízených.\nMezi jeho svěřence patřil i jistý Phil Knight, přezdívaný "Frajer", a Bowerman si na něm dával zvlášť záležet, neboť se jevil jako velký příslib do budoucna v obou směrech - tedy jak v atletice, tak i ve škole.\nJenže Knight se občas rád předváděl a na nějaké studium mu kvůli tomu nezbýval čas. Když se tohle stalo, Bowerman si ho předvolal na kobereček, vynadal mu a řekl: "Jestli budeš muset zůstat celou noc vzhůru a učit se na zkoušky, tak to udělej a nestěžuj si na to - ale ne abys zameškal trénink!" Potom dodal, že pokud Knight vynechá jeden trénink, dostane důtku, pokud dva, bude z jeho družstva vyloučený. Pro Bowermana byl totiž trénink přímo životním stylem.\nBowerman vštípil Knightovi ještě další zásady: počítej s každou eventualitou, na nic nespoléhej, na každý závod přijď silnější než tvůj soupeř, připrav se na nejhorší a nachystej si dopředu nouzový plán.\nPotom Knight dostudoval a vrhl se na byznys. Nijak slavně si sice nevedl, ale nevzdával se. Pořád hledal nové příležitosti a studoval nové způsoby podnikání v malém měřítku. Bowerman mu kdysi řekl, že skutečná škola začíná teprve po univerzitě, v opravdovém životě, a Knight si vzal jeho slova k srdci.\nKolem roku 1970 začal Bowerman experimentovat s běžeckými botami. Upustil od klasických hladkých podrážek s ostrými klíny a snažil se vytvořit gumovou podrážku s vyraženými štěrbinami, která by zlepšila odraz běžce. Nakonec přišel s funkčním prototypem podrážky, kterou udělal tak, že nalil doma do oplatkových kleští roztavenou umělou hmotu a vyrobil tím "oplatkovou podrážku".\nBowerman pak začal spolupracoval s Knightem a snažili se prorazit s touhle podrážkou na trh. Brzy se jim to podařilo a boty s "oplatkovou" podrážkou se staly velmi populární. Phil Knight jim dal jméno Nike a prodával je na stánku ve městě Eugene, kde předtím pod Bowermanovým vedením trénoval.\nOdbytiště se rychle rozrůstalo, což bylo zčásti způsobené Knightovou metodou výcviku. Měl nejlépe vyškolený personál v oboru a dokázal ho připravit na každou eventualitu. Když pak v osmdesátých letech joggingová horečka opadla, firmu Nike to nijak nezaskočilo. Začala se věnovat jiným sportovním odvětvím a také sportovnímu oblečení a zakrátko své postavení ještě víc posílila.\nNa počátku devadesátých let se z Billa Bowermana stal díky značce Nike multimilionář a z Phila Knighta jeden z nejbohatších lidí v Americe a zřejmě i nejvlivnější muž ve sportovním světě.\nPáté přikázání Richarda Marcinka:\nPakliže ucítíte při svém snažení bolesti, pak vězte, že vaše konání správné jest.\nV dnešní době si až moc vůdců plete efektivitu se snadností. Myslejí si, že když přišli na nejsnadnější způsob, jak něco udělat, přišli zároveň na způsob nejefektivnější. Jenže to je naprostá hloupost. Oni tomu totiž věří jenom proto, že tomu věřit chtějí.\nMá-li se něco udělat efektivně, znamená to, že se to musí udělat rychle a dobře. Kdežto má-li se něco udělat snadno, znamená to, že se to musí udělat tak, aby to nebolelo.\nAle pokud vás práce, kterou vykonáváte, nebolí, pak ji nevykonáváte správně! Nepočínáte si efektivně, jste jenom pomalí a líní. Hledáte cestu nejmenšího odporu - a věřte mi, že to je cesta jenom pro zoufalce.\nV posledním půlstoletí zaplavila Ameriku vlna institucionalismu. Prakticky každý obor lidské činnosti dneska představuje velkou byrokratickou instituci - obchod, práce, vzdělání, zdravotnictví i média. A jedním z největších zel, která tento institucionalismus přinesl, je ztráta ochoty cítit bolest.\nVšichni jsme obklopeni samými institucemi, a proto máme pocit, že už nemusíme trpět. Utrpení se považuje za jakousi politováníhodnou dočasnou úchylku, nebo dokonce za "nemoc". Myslíme si, že bychom měli být od bolesti oproštěni - díky pojištění, díky pomoci státu nebo kolektivu či díky práškům. A v neposlední řadě si také myslíme, že se svých problémů dokážeme zbavit tím, že je hodíme na záda svým zaměstnancům.\nAle takhle to v naší zemi vždycky nechodilo. Dřív si lidé museli řešit svoje problémy sami a neutíkali před nesnázemi a nepříjemnostmi jako polekané ovce. Statečně překonávali všemožná utrpení a využívali jich k tomu, aby se ještě víc zocelili. Šrámy z boje se hrdě ukazovaly světu. Jako národ, jako společenství jsme se řídili Nietzscheho postulátem "Co mě nezlomí vaz, to mě posílí".\nPřekážky a obtíže pro nás znamenaly výzvu, a ne nebezpečí.\nJenže když v současné době nějaký vedoucí po svých podřízených chce, aby pracovali tak tvrdě, že je to bude až bolet, dostává okamžitě nálepku tyrana a sadisty. Odbory pak na něj podají stížnost a firma ho zbaví funkce - nebo ho úplně vyhodí.\nA co vy? Pokud se ve své práci každý den nesnažíte dosáhnout hranice svých možností, pak vězte, že jste jenom jedním z té řady povalečů, kteří se nechávají táhnout od opravdických chlapů.\nBolest s sebou přináší spousty výhod. Ti, kdo se ji naučí překonávat, poznají sami sebe. Poznají svoje možnosti, vyzkouší si svoje schopnosti a naučí se sami motivovat.\nA začnou si vážit jak sebe, tak i svého týmu. A díky tomu vznikne silný týmový duch. Členové týmu si budou navzájem oddaní. Když jeden z nich uvidí, že druhý trpí - pro dobro celého týmu - udělá všechno, co bude v jeho silách, jen aby mu nějak pomohl.\nNejvětším a nejvytrvalejším zdrojem psychologického utrpení v podnikání jsou obyčejné změny. Změna totiž bolí. Člověk kvůli ní bývá nejistý, zmatený, rozčilený. Lidé chtějí, aby všechno bylo tak jako dřív, protože jim to ulehčuje život. Jenže pravý vůdce nemůže svým lidem dovolit, aby se vázali na minulost.\nVětšina lidí se ke změnám staví s pasivní agresivitou - navenek předstírají, že ji vítají, ale potají ji sabotují. Těchhle lidí se co nejdřív zbavte, protože ohrožují celý tým.\nPokud vám některý z vašich lidí řekne, že změna, kterou jste zavedli, "nefunguje", dejte si dobrý pozor. Daná změna totiž může fungoval naprosto hladce - jenom někomu působí bolest.\nKdyž vám budou vaši lidé tvrdit, že nějaká změna "nefunguje", s největší pravděpodobností ani nebudou vědět o tom, že vám lžou. Jejich pudová touha po institucionální ochraně před bolestí jim zakalí zrak, takže neuvidí, že určité věci - a dobré věci - prostě bolet musejí. Místo toho se budou domnívat, že se to musí dát udělat ještě jinak, lépe a bez bolesti.\nBude na vás, abyste jim jako vůdci připomněli, že mezi efektivitou a snadností existuje velký rozdíl.\nA bude také na vás, abyste je vedli zepředu a ukázali jim, že ta trnitá, těžká cesta, ta, která opravdu bolí, bývá obvykle tou cestou nejlepší.\nJedním z hrdinů spojenecké invaze v Normandii a bojů v Ardenách se za druhé světové války stal mladý Američan Phil Weltman. Do bojů vstupoval jako rotný a jak jeho velitelé postupně umírali, dopracoval se nakonec až do hodnosti poručíka. Za své činy byl také vyznamenaný francouzským Válečným křížem.\nZ armády si odnesl řadu poznatků a zásad správného vedení. Díky těmto zásadám byli jeho lidé velmi loajální a mimořádně efektivní. Po válce přenesl Weltman tyhle zásady do podnikání a stal se jedním z nejmocnějších mužů Hollywoodu a také rádcem a učitelem mladých talentů v zábavním průmyslu.\nJedna ze zmíněných zásad zněla: Vůdcovství člověk nemusí hledat - má ho už v sobě. Weltman se rovněž naučil vyznávat strategii "vedení prostřednictvím pomocné ruky". Dále se naučil nenávidět byrokracii a své podřízené vedl k tomu, aby se vždycky snažili všechno udělat co nejpřímočařeji a nejjednodušeji. Naučil se svým lidem vynadat a poté na všechen hněv zapomenout a pokračovat v práci. A také poznal, že k dosažení těžkého cíle nikdy nevede snadná cesta - a že bolesti se vyhýbají jenom zbabělci a nešikové.\nWeltman byl tvrdý jako žula a kdo se vydával cestou nejmenšího odporu, ten u něj dlouho nevydržel. Ale spousta z jeho svěřenců hořela ctižádostí a ochotně sem tam strpěla nějakou tu bolest.\nMezi ně patřil i Bob Shapiro, který se později stal prezidentem společnosti Warner Brothers. Nebo Joe Wizan, někdejší hlava Twentieth Century Fox. A Barry Diller, který stál ve vedení společností Paramount a Fox a založil televizní síť Fox.\nDalším z jeho svěřenců byli Michael Ovitz, jenž se po čase stal jakožto prezident Creative Artists Agency nejmocnějším mužem novodobého Hollywoodu, a ambiciózní mladík jménem Ron Meyer, jehož Weltman považoval za svého "syna, kterého jsem nikdy neměl".\nRon Meyer se stejně jako ostatní snažil poctivě dodržovat Weltmanovy zákony a zásady a nebral ohled na trápení, které mu to přinášelo. Od pondělí do soboty pracoval zuřivým tempem od sedmi ráno do sedmi do večera. Tenhle režim ho opravdu bolel - mentálně, fyzicky i psychologicky - ale Weltman se domníval, že jedině tak z něj udělá chlapa.\nJednou v pátek odpoledne to však Meyer už nevydržel a odjel na víkend ke svému kamarádovi do Palm Springs. Weltman se to nějak dozvěděl a hrozně ho to zarmoutilo. Představa, že by měl svého "syna" vyhodit, se mu vůbec nelíbila. Ale na druhé straně nehodlal žádnou slabost tolerovat. Jestli to Meyer nezvládá, musí jít pryč.\nWeltman zavolal Meyerově sekretářce a řekl jí, ať Meyerovi vyřídí, že ho za dvě hodiny, tedy o půl páté, chce vidět u sebe v kanceláři. Všichni věděli, že za tak krátkou chvíli se Meyer nemůže vrátit. A že ho Weltman propustí, jestli se u něj včas neobjeví.\nKdyž Meyer přebíral od své sekretářky Weltmanův vzkaz, vylézal v Palm Springs zrovna z bazénu a crčela z něj voda.\nWeltman zatím v práci upřeně zíral na nástěnné hodiny a zaháněl mdloby. V půl páté ztěžka polkl a zhluboka se nadechl.\nA najednou se dveře od jeho kanceláře rozletěly a objevil se v nich Ron Meyer - čerstvě oholený a v obleku.\nPrý se převlékl a oholil za jízdy. V rychlosti kolem sto osmdesáti kilometrů za hodinu.\nWeltman si pořádně oddychl. Meyer sice obešel jeho nařízení, ale dokázal se dostavit včas - a nevybral si k tomu zrovna snadnou cestu.\nWeltman se pak o téhle příhodě už nikdy nezmínil - a Meyer také ne.\nSedm let nato byl Phil Weltman ve věku pětašedesáti let nemilosrdně poslán do penze. Na protest proti tomuhle kroku opustili Mike Ovitz a Ron Meyer spolu s dalším třemi agenty společnost William Morris a založili Creative Artists Agency.\nOvitz s Meyerem se brzy stali nejmocnějšími muži ve filmové branži. Firemní etiku přitom založili na zásadách, které si odnesl z války Phil Weltman. Ne nadarmo visel ve vstupní hale CAA jediný portrét, a sice portrét Phila Weltmana.\nV roce 1995 Ovitz z CAA odešel a stal se prezidentem u Disneye. Ron Meyer se téhož roku ujal funkce prezidenta obrovského konsorcia MCA. Vznikla tak paradoxní situace, neboť dva bývalí partneři a někdejší chráněnci opravdového válečníka Phila Weltmana museli najednou spolu soupeřit.\nAle ani jeden z nich nepřijal nabídku na novou práci proto, že by mu připadala lehká. Kdepak, spíš to brali jako další těžký úkol, který musejí splnit.\nOd Phila Weltmana totiž věděli, že cestou nejmenšího odporu se vydávají jenom zbabělci a nešikové, protože to dobré obyčejně bolí.\nŠesté přikázání Richarda Marcinka:\nŽivot je trápení. Tak zní podle Buddhy první poučka, se kterou se musí každý člověk seznámit. Pokud jste válečníci, pak víte, jak hluboká je to pravda. Neboť jste ctili šesté přikázání profesionálního válečníka, které zní:\nTřebaže se vám to líbit nemusí, udělat to musíte.\nPoznali jste tu pravdu na vlastní kůži, neboť jste během svého života museli dělat i to, co se vám nechtělo. Plnili jste úkoly, které pro vás byly bolestivé - někdy dokonce až nesnesitelně. Ale vy jste tu bolest přijímali, protože jste se soustředili výhradně na dosažení stanoveného cíle. Nikdy jste se nezastavili, nikdy jste ani nepomysleli na to, jestli se vám tyhle bolestivé úkoly líbí nebo ne.\nVěděli jste, že když budete dělat jenom to, do čeho se vám bude chtít, promeškáte tím vlastní život, neboť život je dílem trápení a dílem radost a člověk, který se pokouší prožívat jenom tu radostnější stránku života, nakonec zjistí, že nežije vůbec.\nPokud jste se při svých bitvách naučili vítat těžké úkoly, máte už zřejmě silný smysl pro osobní odpovědnost a povinnost. Stručně řečeno, máte už vyvinutý charakter. A jestliže máte charakter, jste připraveni ujmout se velení. Potřebujete jenom dostat příležitost.\nKdyž vaši podřízení uvidí, že jste ochotni dělat i to, co nenávidíte, budou i oni ochotni dělat to, co nesnášejí. Stejně jako vy budou v zájmu svého kolektivu přijímat bolest a utrpení.\nGenerál William Tecumseh Sherman, často nazývaný "první moderní generál", jezdíval vedle zástupů svých vojáků v rozbahněných příkopech, aby mu nemuseli uhýbat ze silnice. Tím jim jednak dokazoval, že je ochotný trpět společně s nimi, a jednak jim trochu ulehčoval život.\nAdmirál James Stockdale zase létal nad Vietnamem a plnil normální bojové úkoly. Dával tím najevo, že se smířil s nepříjemnou vyhlídkou na zajetí, nebo dokonce na smrt. Když pak padl do zajetí, rozhodl se, že se stane vzorovým válečným zajatcem, přestože to v jeho případě znamenalo bolestivé mučení a vpravdě nelidské útrapy.\nV jedné chvíli se Stockdale - jenž se později ucházel o funkci viceprezidenta Spojených států - začal obávat, že další mučení už nevydrží a vyzradí vojenská tajemství. Proto se v cele raději sám zbil židlí do bezvědomí.\nStockdale byl opravdový vůdce. Jeho úkoly se mu sice vždycky nelíbily, ale časem se naučil úplně potlačit své osobní ambice. Přestaly být pro něj důležité.\nPoznal jsem to na vlastní kůži, když jsem pod ním sloužil v Pentagonu. Nabídl mi pomocnou ruku, a to jak slovy, tak i činy.Pro něj totiž bylo důležité jenom jedno - splnění daného úkolu.\nSedmé, osmé, deváté a desáté přikázání Richarda Marcinka:\n-Vždy se snažte provésti vše co nejjednodušeji.\n-Vpravdě nejste placeni za své metody, nýbrž za výsledky konání svého, což znamená, že nepřítele svého zabíti musíte dříve, nežli on učiní vám, a to za použití veškerých dostupných prostředků.\n-Ve své duši i mysli válečnické na paměti neustále mějte poslední a základní přikázání mé: Žádná pravidla nejsou dána - musíte zvítězit za každou cenu.


Jméno Nguyen Anh Naše jména Aktuální databáze křestních jmen a příjmení, jejich četnost, význam a původ , svátek\nJméno Nguyen Anh má 1 člověk, je na 17610. místě a věkový průměr je 17 let.\nJméno Nguyen Anh je složeno z více jmen. Jméno Nguyen nosí 8 obyvatel ČR. Jméno Anh nosí 49 obyvatel ČR.\nDiskuze na téma: Jméno Nguyen Anh Ostatní diskuze:


Stavíme metropole pro včely? — Noviny&Novinky\n> Stavíme metropole pro včely?…\nStavíme metropole pro včely?\nTyto změny jsou v posledních letech vidět i v Berlíně. Místo pronájmu luxusních kanceláří s několikaletou výpovědní lhůtou se mladí lidé sdružují v tzv. coworking places, které nabízejí stůl, židli a komunikaci s ostatními členy již od tří set eur měsíčně. Dnes jich v Berlíně najdete přes padesát a téměř všechny spolupracují s partnerskými domy po celém světě. Sbalit kufr a bez závazků být zítra někde jinde je premisou dnešní mladé generace. I bydlení nabírá nový, nám téměř neznámý směr. Příkladem budiž návrh bytového domu studia June14, který si u něj objednalo dvacet nových majitelů stavebního pozemku v Kurfürstenstrasse. Na tom by nebylo nic zvláštního, kdyby v zadání nestálo, že byty mají být pokud možno bez vnitřních stěn a bez dveří. Zkrátka, komunitní bydlení. Ptám se majitele studia Sama Chermayeffa, zda myslí, že jejich dům bude jednou ukázkou pro bydlení v budoucnosti. „Ne, to si nemyslím. Ale začít uvažovat o takovýchto a podobných alternativách, to je směr, jakým se bude budoucnost ubírat.“\nRichard Florida, populární americký ekonom a profesor urbanistiky, který měl velký vliv na plánování měst v posledních desetiletích, vidí dnešní situaci ve velkoměstech mnohem dramatičtěji. Ve své nové knize The New Urban Crisis – Nová městská krize varuje před zhoršováním městských struktur. Jako hlavní viníky vidí gentrifikaci a ekonomické nerovnosti. Ceny nemovitostí rostou razantním tempem a s tím souvisí i změna struktury obyvatel. Ne nadarmo zdvižené ukazováčky urbanistů dnes poukazují na sociálně-ekonomické změny ve velkoměstech, související s atraktivitou bydlení pro finančně silnou klientelu. Z atraktivních měst se stávají destinace pro bohaté důchodce a (často chudé) turisty. To těžce vyslovitelné slovo gentrifikace je obrácenou stranou ekonomického úspěchu metropolí a neznamená nic jiného než výměnu celých populačních skupin.\nSvým způsobem do této rubriky patří i noví obyvatele Berlína – včely. Město se pro ně stává novým útočištěm hlavně z důvodu monokultur, pesticidů a neo-nikotinoidů, které se používají na venkově. Doposud 3000 včelstev se 150 miliony včel našlo nový domov na berlínských střechách, terasách, v zahradách, parcích a lesích, kde jsou přímo rozmazlovány celou řadou květin a mnoha druhy stromů. Kvalita medu z městské oblasti odpovídá kvalitě medu z venkova; v některých testech ji dokonce i předčí. Nekruťme hlavou, podívejme se opět do přírody. Jako součást strategie přežití umí včely z nektaru filtrovat škodlivé částice. Ale pesticidy až tak snadno vyloučit neumějí; a ty ve městě nejsou. Navíc městské včely těží z delšího tepla a nepřetržitého rozkvětu flory.\nAvšak vraťme se k nám, k lidem. Na spokojené bydlení ve své čtvrti mají Berlíňané nepřeložitelný název – Kiez. Nikdy se nejedná o urbanistickou monokulturu, ale o mix bydlení, kanceláří, nákupních možností, umění, kaváren, restaurací, religiózních zařízení apod. Kdo řekne, že bydlí v Kiezu, znamená, že mu není lhostejné, kde žije. Aktivně se zajímá o dění ve svém okolí; dům pro něj nekončí na zápraží, ale patří k němu i ulice a sousední domy.\nCeny nemovitostí rostou razantním tempem a s tím souvisí i změna struktury obyvatel.\nAni bydlení v Praze není lidem lhostejné. Přesvědčili jsme se o tom při vyhodnocení Dotazníku k projektu goflorenc, který se týká revitalizace lokality Na Poříčí. Aktivní účast obzvláště mladých lidí, fundované názory k dopravě a zeleni, reálné náměty na vylepšení prostředí… vše odpovědi, které překvapily i odborníky, co nám s Dotazníkem pomáhali. Názory „neudělejte z ní druhou Pařížskou, nemyslete jen na turisty“, se táhly odpověďmi jako červená nit. Na zodpovědné úředníky čeká nelehký úkol. Umět si poradit s komplikovanou dopravou vyžaduje práci nejlepších odborníků, kteří zohlední jedinečnost lokality Na Poříčí danou i tím, že je v ní dodnes velká koncentrace původního obyvatelstva. A nejen to. Město zde vlastní několik domů; je na něm rozhodnout, co se s nimi stane. Prodat subjektu s nejvyšší nabídkou, aby zde vyrostl další hotel nebo kanceláře, či nechat ve svém vlastnictví a ponechat v něm byty cenově dostupné i těm méně zámožným lidem? Nepodaří-li se to, nebude za chvíli v centru města bydlet střední třida, ta, která chrání charakter města před monotónností a před vymřením běžného života z ulic.\nNebo jak zněl nedávno titulek v německých novinách FAZ v článku o problematice metropolí: Objekty ve vlastnictví státu jsou často prodávány za horentní částky, aby v nich vznikaly luxusní domy jeden za druhým. Je to nová buržoazní kultura, nebo zombifikace měst?\nRevitalizace městských čtvrtí je zapotřebí. Je nutné k nim však přistupovat s citem a rozvahou. Nebát se investovat do odborníků, kteří mají zkušenosti, zapojit do řešení tamní obyvatele, poohlédnout se, jak se řeší podobná problematika jinde. Hluboká studnice doposud nevyčerpaných evropských dotací nabízí právě v této oblasti velké možnosti. A hlavně, nemít na mušce jen vlastní ambice, ale transparentní zájem o spokojenost lidí, kteří v dané lokalitě bydlí a pracují. S turisty i bez nich. Být vizionářem i s ohledem na další generace. Nelehký úkol…\nZ  atraktivních měst se stávají destinace pro bohaté důchodce a (často chudé) turisty.\nNedávno jsem byla na komentované prohlídce domů v Potsdamer Strasse v Berlíně, která má s lokalitou Na Poříčí hodně společného. Obě jsou v srdci města, ještě stále mají zdravý mix bydlení, komerce i služeb, a přitom stále budí dojem periferie centra. V jednom se ale přece jen liší. Potsdamer Strasse je ulicí, kde stojí v jedné boční uličce ve dne v noci děvy na vysokých podpatcích v krátké sukničce. Jejich balkánští pasáci mají podle jasných pravidel rozdělenou ulici po čtverečních metrech. Na otázku, co na to vše říkají lidé, kteří zde bydlí, mi moje průvodkyně odpověděla: „Nedávno bylo setkání našeho sdružení na téma, zda chceme iniciovat petici, aby zde město prostituci vymýtilo.“ „A  výsledek?“ zeptala jsem se zvědavě. „60 procent bylo proti. Lidé mají strach, že kdyby prostituce z ulic zmizela, stouply by okamžitě ceny pozemků a bytů v našem Kiezu. A to přece nikdo nechceme.“\nAutorka je zakladatelkou iniciativy goflorenc.\nVice info: www.goflorenc.cz\nCity Guide: Art Praha prosinec\nJosefína vede galerii Harddecore, dcera Františka je začínající filmařka a fotografka\nCity Guide: Event Praha prosinec


Na konci tohoto týdne ta zpráva znovu vzbudila všeobecné pozdvižení a zájem nejen bulvárních, ale i veřejnoprávních médií. Nebylo přitom sděleno nic nového.\nMladší syn britského následníka trůnu Charlese, princ Harry, spolu se svou manželkou Meghan definitivně končí se všemi svými oficiálními povinnostmi „pracujících royals“ a stahují se do ústraní. Zprávu potvrdil Buckinghamský palác.\nVypršela tak dvanáctiměsíční „ochranná lhůta“, během níž si Sussexovi ještě mohli všechno znovu rozmyslet. Znovu se tak zároveň opakuje vše, co jsme za posledních dvanáct měsíců slyšeli už několikrát.\nOd třaskavého instagramového postu z 8. ledna loňského roku, v němž princ Harry a jeho manželka bez předchozí konzultace s královnou světu oznámili, že v královské rodině a se všemi oficiálními povinnostmi končí, načež se odstěhovali nejprve do Kanady a následně natrvalo do Kalifornie, se stalo mnohé.\nNamátkou proběhlo pár nepěkných soudů (zejména s bulvárním tiskem), podepsáno bylo pár mimořádně lukrativních kontraktů (připomeňme třeba smlouvy s Netflixem nebo Spotify, které Sussexovi v Americe uzavřeli), nakoupeno bylo pár půvabných nemovitostí na americkém západním pobřeží, vydána byla skandální a skandalizující kniha, na které se prý Harry a Meghan nepodíleli, leda že by se na ní trochu podíleli: dozvěděli jsme se tam například, o čem vévodkyně přemýšlí sama ve vaně.\nHarry a Meghan dále zasáhli do amerických prezidentských voleb, vyfotili se na hřbitově amerických válečných hrdinů (zachytil je tam zcela náhodně kolemjdoucí fotograf amerického magazínu Vogue), vévodkyně se pro list The New York Times loni na podzim v dvoustránkové eseji nebývale otevřeně svěřila s bolestnou ztrátou očekávaného druhého dítěte a znovu připomněla, jak je důležité ptát se lidí, „zda jsou OK“.\nNačež aktuálně v půlce letošního února světu prostřednictvím láskyplného černobílého portrétu evokujícího romanci Bosé nohy v parku Harry a Meghan společně odtajnili šťastnou zprávu – její nové těhotenství (samozřejmě opět foceno týmem Vogue).\nHarry a Meghan ohlásili, že čekají druhého potomka. | Foto Profimedia\nViděli jsme také jejich psy, květinovou výzdobu, vánoční výzdobu, dekorace na stěnách, zahradní domek jejich syna, jehož jsme pak slyšeli žvatlat v rozhlase, a viděli jsme i soubor knih afroamerických autorů, které vévodkyni inspirují při natáčení jejích podcastů.\nZkrátka – Sussexovi v souladu se svým instagramovým prohlášením žili zcela v ústraní, stranou médií i veškerého zájmu, mimo veškerou publicitu, přesně, jak si přáli.\nProto když teď vydala panovnice prostřednictvím oficiálního prohlášení Buckinghamského paláce tiskové sdělení, v němž kauzu „Megxit“ definitivně „a s lítostí“ uzavírá, nevzbudilo to takové překvapení. Ze strohého prohlášení vyplývá, že se princ Harry bude muset vzdát i svých vojenských povinností (z armády odešel už před několika lety) a opustí s konečnou platností většinu svých patronátů a nadací.\n„Nadále však zůstanou milovanými členy naší rodiny,“ uzavírá Její Veličenstvo své tiskové sdělení.\nPro panovnici musí být odloučení od milovaného vnuka Harryho těžké. Pravnuka, zanedlouho dvouletého Archieho, narozeného v květnu 2019, královská prababička neviděla rok a půl – a změna se v tomto směru nechystá. Kdy a zda vůbec spatří nové pravnouče, které automaticky dostane americké občanství, je ve hvězdách. Přesto je prý všeobecná shoda v rodině, že Harry učinil dobře, když se rozhodl podpořit manželku a jít za hlasem svého srdce i rozumu někam pryč, mimo Británii, mimo zájem bulváru, mimo nenáviděná světla reflektorů a mimo nepříjemné dotazy.\nI když… 7. března usedne vévodkyně Meghan se svým urozeným manželem do křesla show populární Oprah Winfrey. Lukrativní kontrakt na „vše odhalující celovečerní interview“ odvysílané v hlavním vysílacím čase se stanicí CBS Sussexovi podepsali na začátku tohoto týdne.\nPřipomnělo to druhdy populární píseň.\nSmiling next to Oprah and the Queen!\n/Bruno Mars, Travie McCoy/


JABLEČNÝ JARMARK NA KRASÍKOVĚ! - Martina Sihelská\nŘíjen 1, 2020|Posted in: Obecné, PRO ŽENY, Recepty\nJablka na Krasíkově budou i letos!\nPrvní sobotu v říjnu se vrch Krasíkov nedaleko Konstantinových Lázní zaplní trhem s vůní jablek. Tradiční Slavnosti jablek letos nahradí Jablečný jarmark, který nabídne téměř 40 stánků s regionálními produkty.\nKaždoročně na Krasíkov zavítají tisíce lidí, aby ochutnali čerstvý mošt či různé jablečné pokrmy nebo si užili pestrý kulturní program. Stávající situace však podobným akcím příliš nepřeje, přesto se organizátoři rozhodli udržet alespoň část akce a představit tak návštěvníkům Krasíkov v trochu jiné podobě. S ohledem na aktuální mimořádná opatření musela být podoba akce značně upravena a tak letos na Krasíkově návštěvníci nenajdou kulturní program ani stánky s občerstvením. „Museli jsme se podřídit platným mimořádným opatřením Ministerstva zdravotnictví a doporučením hygieniků,“ vysvětluje Jan Florian z pořádající MAS Český Západ.\nJablečný jarmark nabídne čtyři desítky stánků\n„Slavnosti jablek tak, jak je známe z předchozích let, se tedy letos opravdu nekonají. Upravené podobě jsme se rozhodli dát název Jablečný jarmark, aby lépe vystihoval to, co návštěvníci mohou na Krasíkově v sobotu 3. 10. 2020 čekat,“ upřesňuje Florian. Nicméně i v této redukované podobě tu bude téměř 40 stánků s řemeslnými, ale i potravinářskými výrobky z celého kraje. Kromě prodeje jablek a moštů z Českého lesa, bude možné zakoupit jablečné dezerty, představí se také nositelé značky Regionální potravina Plzeňského kraje jako například čaje, sirupy, džemy, med i sýry nebo keramika, šité hračky, háčkované doplňky nositelů Místní výrobek ze západu Čech. Aby pořadatelé dodrželi požadavky na rozestupy mezi stánky i návštěvníky, budou stánky rozmístěny podél cesty od úpatí až na samotný vrchol. „Naším záměrem bylo podržet alespoň místní drobné řemeslníky, pro které jsou trhy a jarmarky klíčovým zdrojem obživy – podpora podnikání patří mezi jeden z cílů naší organizace“, vysvětluje ředitelka pořádající MAS Český Západ Edita Šajtošová. Většina podobných akcí byla totiž letos zrušena a tak je Jablečný jarmark na Krasíkově jednou z mála příležitostí, kde se setkat s místními produkty.\nŠtrúdly a svačinu si návštěvníci musí přinést vlastní\nVzhledem k tomu, že letošní akce se musí obejít bez stánků s občerstvením, vyzývají pořadatelé návštěvníky, aby si nezapomněli vzít vlastní svačinu. „Štrúdly si letos budou muset všichni přinést z domova. Očekáváme hezké počasí a proto doporučujeme přibalit si i piknikovou deku, místo, kde ji rozložit, se určitě najde,“ dodává Florian.\nOrganizátoři se budou muset vypořádat s řadou dalších opatření, zajištěná bude tekoucí voda i dezinfekce. U vstupu bude probíhat sčítání návštěvníků, tak aby počet přítomných v jednom okamžiku nepřesáhnul tisíc osob. „To pro nás nebude problém, návštěvníky sčítáme u vstupu každý rok, abychom měli statistiku. Celková návštěvnost se pohybuje od 3 do 6 tisíc, letos čekáme zhruba třetinu“, vysvětluje Florian. Pořadatelé také doporučují všem návštěvníkům nošení roušek po celou dobu akce. „Přece jen bychom neradi, aby si z Krasíkova kdokoliv odnesl jiné suvenýry, než ty, které si koupí u stánků našich řemeslníků,“ uzavírá Šajtošová, která věří, že návštěvníci stanovená opatření pochopí a ocení, že i v této době se podobná akce koná.\nFoto: Petr Janík\n« NOVÁ KNIHA Z PERA KARLA NEUBERGERA NESE POŘADOVÉ ČÍSLO 13\nZÍTRA SE JEDE POSLEDNÍ ŠLAPKA »


Popis - ZŠ Želiv\nZákladní škola v Želivě se v průběhu školního roku 2013/2014 rozhodla k přestavbě málo využívané školní zahrady. Hlavním cílem bylo zkombinovat vzdělávací, estetickou a užitkovou funkci zahrady při respektování principů blízkých přírodě. Proto jsme se při přestavbě rozhodli postupovat podle konceptu přírodních zahrad. Přírodní zahrada se od běžných 'klasických' zahrad liší nejen nepoužíváním umělých hnojiv a pesticidů, ale také svou trvalou udržitelností, která vznikne vytvořením rozmanitého ekosystému, ve kterém se rostliny a živočichové vzájemně podporují a poskytují si výhodné podmínky k životu.\nNa začátku všeho byl návrh nové školní zahrady, který společně vytvořily děti s přizvaným zahradním architektem. Samotná realizace celé přestavby začala na jaře roku 2013. Všechny úpravy zahrady včetně výsadby rostlin prováděli pod vedením zkušených odborníků samotní žáci společně s učiteli a dobrovolníky z řad veřejnosti. Postupně se tak žáci naučili přímo v praxi, jak správně vybudovat zahradní jezírko, jak založit skalku a bylinkovou spirálu, tvořit vysoké záhony, postavit živé vrbové stavby, jak správně pečovat v zahradě o rostliny i živočichy a mnoho dalších zajímavých věcí.\nV nově upravené školní zahradě se díky tomu nyní nachází ovocný sad, živý plot z divoce rostoucích keřů, skalka, bylinková spirála, vysoké zeleninové záhony, arboretum, kvetoucí trvalky, zahradní jezírko, zahradní potůček, domečky pro zvířecí pomocníky, záhony jarních cibulovin, bobulovité i kvetoucí keře, informační tabule a popisky rostlin, živé vrbové stavby, kompost atd. Postupně tak vznikla zahrada, ve které najdou žáci místo nejen k pozorování, poznávání a učení se přírodním procesům, ale také místo k relaxaci a setkávání. Odměnou a zároveň důkazem toho, že jsme postupovali ve svých snahách správně, bylo udělení plakety Přírodní zahrada a posléze titulu ukázková přírodní zahrada. Díky tomu jsme se zařadili do mezinárodní sítě zahrad, které mají blízko k přírodě a trvale udržitelnému rozvoji.\nSnažíme se neustále naší zahradu zlepšovat a v rámci možností i rozšiřovat. Jsme zahradou otevřenou veřejnosti a všichni zájemci o prohlídku naší zahrady jsou u nás vítáni!!!


58 Fraus in factis | Pavel Mondschein - knihy, povídky, blog\nFraus in factis\nPřemýšlela jsem, kam pokračovat. Nakonec jsem zamířila doprava na úzkou cestu posetou šiškami, Ricky se prohnal kolem mě a nadšeně prozkoumával novou trasu. Obloha se začala šeřit a mě napadlo, že bych se možná měla sama v lese bát. Ne, nejsem přece sama, mám Rickyho, připomněla jsem si. Na znamení souhlasu ke mně otočil své dobrácké psí oči.\nMyslela jsem, že mi procházka pomůže pročistit hlavu, stal se však pravý opak, myšlenky mi neposedně skákaly z jedné vzpomínky na druhou. Marie, jak mi nalévá čaj, Robert, jak mi mává z okna auta, blikající majáčky policejních vozů házející červeno-modré odstíny na bílou fasádu domu. Proč? Proč by tohle někdo dělal?\nOd doby, co se do naší vesnice přistěhoval Robert, uplynuly tři roky, tehdy mu bylo sotva pětadvacet a přijel jako úspěšný podnikatel z úspěšné rodiny s úspěšným plánem do života. Po pár měsících se k němu přistěhovala jeho přítelkyně Marie a oba dva vypadali ohromně šťastně. Máma je jedno podzimní odpoledne pozvala k nám domů na kávu a od té doby s nimi naše rodina udržovala přátelské vztahy. Zdravili jsme je na ulici, chodili jsme jim přát hezké svátky a půjčovat si u nich vrtačku, když se ta naše rozbila. Oni se u nás občas zastavili s lahví kvalitního vína a vyprávěli nám zábavné historky ze života. Marie začala učit na místní základní škole, patřila k těm usměvavým učitelkám, které měly menší děti rády a větší děti trochu zneužívaly jejich shovívavosti. Robert každé ráno v elegantním obleku a s kufříkem dojížděl do Prahy, kde sídlila jeho firma na doručování balíků. Jediné, co na nich tátu štvalo, bylo to, že ho Robert vždycky porazil v kartách.\nTím víc, že jsme je měli tak rádi, nás šokovalo, když jsme v pondělí ráno před třemi týdny zahlédli u jejich domu policejní auta. „Šestadvacetiletá dívka nalezena předávkovaná heroinem,“ hlásal titulek místních novin. Přišlo mi, že si asi spletli osobu. Ta Marie, kterou jsme znali, rozhodně drogy nebrala.\n„Není to strašné?“ zděsila se máma. „Dneska ti mladí všichni berou drogy a člověk si toho ani nevšimne!“\nTáta souhlasně pokýval hlavou. „Jak je to dlouho, co umřela ta pražská zpěvačka?“\n„Čtyři týdny bez dvou dnů,“ odvětil Karel, sestřin manžel.\n„Nikdy neberte drogy,“ zakroutila máma hlavou a starostlivě si nás se ségrou prohlížela.\nProtočila jsem oči. Pořád nás poučuje, jako by nám bylo pět. Copak to nevíme samy?\nVodítko se mnou škublo, až jsem málem skončila na zemi. „Nech toho, Ricky,“ okřikla jsem ho a sledovala důvod, proč se tak zprudka rozeběhl. Zrzavá veverka bleskurychle vyběhla po kmeni borovice a její huňatý ocásek se ztratil v koruně stromu. Ricky se postavil na zadní a natahoval za ní hlavu, pak dvakrát zaštěkal a vrátil se zpátky na cestu.\nRobert se zhroutil. Celý den strávil na policejní stanici a v noci přespal v našem domě. Policie pak vyslýchala i mámu s tátou, řekli jim všechno, co o Marii věděli. Že byla milá, slušná, spolehlivá a zodpovědná sousedka. Vzhledem k tomu, že nikdo z blízkého okolí neměl ponětí o tom, že by Marie brala drogy, vyhodnotila policie okolnosti smrti jako podezřelé a byla nařízena soudní pitva.\nUkázalo se, že droga, která Marii zabila, obsahovala strychnin, látku obsaženou v jedu na krysy. Nebylo vyloučené, že droga koupená na ulici by mohla strychnin obsahovat, koneckonců, dealeři byli schopni přidávat do prodávaných drog téměř cokoliv, v takovém množství to ovšem vyvolávalo podezření, že ta droga měla někoho cíleně usmrtit. Policie začala případ vyšetřovat jako vraždu. Hodiny zrovna ukazovaly pět odpoledne a Robert byl u nás, když mu uniformovaní muži přišli oznámit, že je obviněn z vraždy prvního stupně.\nKriminalista Robertovi vysvětlil, že se stal hlavním podezřelým, jelikož nemá na dobu vraždy alibi a jako jediný měl k oběti volný přístup, také místo činu bylo plné jeho otisků prstů. Jak překvapivé, když v tom domě bydlel. Vzhledem k závažnosti trestného činu měli policisté právo Roberta vzít do vazby, aby mu znemožnili útěk či maření vyšetřování. Robert se je pokoušel přesvědčit, že nikoho nezabil a že ho přece nemůžou jen tak strčit do vazby, nebylo mu to však nic platné, musel odejít s nimi.\nTěžko se mi chtělo uvěřit, že se v naší malé vesnici mohlo stát něco tak příšerného. Člověk mívá pocit, že se vraždy dějí jen v temných ulicích New Yorku a v kriminálkách, ne na docela obyčejném českém venkově. Navíc, jak by se to mohlo týkat dvou z našich nejmilejších sousedů?\nSouhlasila jsem s tím, že někdo Marii tu drogu dal s úmyslem ji zabít, protože se mi zdálo nepravděpodobné, že by brala drogy dobrovolně, ona zkrátka nebyla takový typ. Krom toho, říká se přece, že drogy člověka změní, bylo by divné, kdybychom si vůbec ničeho nevšimli. Na druhou stranu představa, že by ji zavraždil Robert, mi přišla šílená, vždyť vypadali jako spokojený pár a Marie byla jedna z nejmilejších žen v naší vesnici. Jenže kdo kromě Roberta by to mohl udělat? Vzhledem k tomu, že dům nejevil žádné známky násilného vniknutí a nevypadalo to, že by Marie s někým zápasila, obvinění logicky padlo na jejího přítele. Možná byli rozhádaní, možná Marie Roberta podváděla a my o tom nic nevěděli. Statistiky mluví celkem jasně, v drtivé většině případů vraždí partner.\nCítila jsem se zrazená a tak trochu nedůvěřivá k ostatním lidem, když se z Roberta možná vyklubal vrah, co všechno mohou skrývat mí ostatní přátelé? Jak dobře je vlastně znám? Toužila jsem si o tom s někým promluvit, ale všichni v našem trochu přelidněném domě byli časově vytížení.\nMáma s tátou dávali dohromady smuteční řeč na pohřeb. Oproti tomu Eliška, moje sestra, neměla na smutek moc času vzhledem k tomu, že Filípkovi bylo předevčírem osm měsíců a ona musela vařit kašičky, kojit, měnit plínky a dávat pozor, aby nestrkal prstíčky do elektrických zásuvek. A když se večer vrátil Karel z práce, aby jí s Filípkem pomohl, většinou usnula v obýváku na gauči a sbírala síly na další probdělou noc, zrovna mu totiž rostly zoubky.\nNicméně nakonec přeci jen přišla příležitost si pořádně promluvit, v sobotu večer odešli táta s Karlem na fotbal a my jsme si s mámou a ségrou udělaly dámskou jízdu, pustily jsme si hudbu, hlídaly jsme Filípka, my nekojící jsme si daly skleničku vína a všechny jsme seděly v obýváku a povídaly si.\n„Proč myslíte, že by ji Robert zabil?“ začala jsem.\n„Podle mě ji přistihnul s jiným. Byla hezká, určitě měla plno nabídek,“ zhodnotila máma.\n„Ale vždyť spolu vypadali tak šťastně, vždycky mi přišlo, že mají krásný vztah,“ namítla jsem.\n„Všechny vztahy vypadají navenek krásně, ale uvnitř má každý pár své problémy,“ podotkla ségra.\n„A jaké problémy máte vy?“ zašklebila jsem se.\nZarazila jsem se. Eliška s Karlem se skoro nikdy nehádali, vůbec mě nenapadlo, že by jejich manželství mělo problémy. „Děje se něco?“ zeptala jsem se vážněji.\n„Nic se neděje,“ zakroutila ségra hlavou.\n„To je univerzální ženská věta pro ‚něco se děje‘,“ zamračila se máma.\nSégra si jen povzdychla, sedla si k Filípkovi na zem a podala mu hračku.\n„Tak už nám to řekni,“ žadonila jsem.\n„Myslím, že mě Karel podvádí,“ řekla do země. Po obličeji se jí kutálely slzy.\n„Jsi si tím jistá?“ ptala se máma.\n„Minulý měsíc měl čtyři služební cesty, není to trochu moc? Přijde mi takový vzdálenější, já nevím. Myslíte, že se mi to zdá?“ vzlykala. „Tuhle mi přišlo, že z něho cítím její parfém.“\n„Ale zlatíčko, to bude dobrý,“ konejšila ji mamka a objala ji.\nTakže Marie měla možná milence a Karel měl možná milenku. Zvláštní shoda náhod. Následujícího dne jsem šla jako každou neděli přinést staré paní Součkové nákup a chvíli s ní posedět. Vždycky měla radost, že má nějakou návštěvu, postavila přede mě hrnek čaje a misku sušenek, přičemž mě každých deset minut pobídla, ať si vezmu, vždyť jsem přece vůbec nic nesnědla.\n„To by mě nikdy nenapadlo, že se v naší vesnici bude vraždit!“ pohoršovala se.\n„Taky jsem z toho vedle,“ ujistila jsem ji.\n„Tenhle Robert, ten se mi teda od začátku nezdál,“ podotkla. „Tvářil se vždycky strašně důležitě s tím svým kufříkem a v obleku, jako by byl velkej pán. Často se vracel domů pěkně pozdě, práce pro něj byla důležitější než Marie, jinak by si ji už dávno vzal a mohli spolu založit rodinu.“\n„V dnešní době se lidé neberou po třech letech vztahu,“ usmála jsem se.\n„To dělají chybu,“ poučila mě paní Součková.\n„Takže věříte, že ji vážně zabil Robert?\nPřikývla. „Říkám ti, že byl od začátku pochybnej, podle mě to udělal.“\n„Ale jaký by k tomu měl motiv? Myslíte, že měla Marie milence?“ zajímalo mě.\n„Já bych se jí teda nedivila. Ten Robert si jí stejně vůbec nevšímal,“ prohlásila paní Součková důrazně.\n„A všimla jste si, že by za ní někdo chodil, když Robert nebyl doma?“\n„To jsem si nevšimla,“ připustila a obě jsme dobře věděly, že je jen málo věcí, které by jí unikly, když stráví půlku dne vyhlížením z okna.\nZaváhala jsem. „A co Karel? Nešel za ní někdy on?“\n„Myslíš Elišky Karla?“ zeptala se překvapeně. „Co s tím má on společného? Myslíš si snad, že tvoji sestru podvádí?“\n„Ne, to ne. Jen jsem se tak zeptala,“ mlžila jsem. Rozhodně bych nechtěla, aby paní Součková rozhlašovala po celé vesnici, že má Karel poměr.\n„Neviděla jsem ho, že by tam nějak pravidelně chodil. Ale je pravdou, že dva dny před tou vraždou u nich byl. Jenže to mu otevřel Robert, ne Marie. Chvíli stáli na prahu, Karel Robertovi něco vysvětloval, přišlo mi, že je na něj naštvaný. Pak šli dovnitř. Když odtamtud Karel odcházel, byl úplně bez sebe. Něco na Roberta zakřičel a pak za sebou prásknul dveřmi.“\n„Zajímavé,“ odpověděla jsem zamyšleně. Poděkovala jsem za čaj a rozloučila se.\nRobert strávil ve vazbě právě dva týdny, když mu soud povolil propuštění na kauci. Stále proti němu nebyly nalezeny žádné přímé důkazy a stejně tak další výslech nepřinesl žádné nové informace. Ačkoliv nikdy neskrýval, že je po peněžní stránce velmi dobře zajištěný, na zaplacení kauce mu chybělo dvě stě tisíc. Robertovi rodiče bydleli na druhém konci republiky a neudržovali se synem blízký vztah, zároveň Robert neměl žádného sourozence, a tak se zdálo, že zřejmě jediný, kdo by za něj mohl kauci doplatit, byla naše rodina.\n„V žádném případě!“ prohlásil Karel ohnivě. „Nebudeme přece platit kauci za vraha!“\n„Ale vždyť policie proti němu nemá v podstatě žádné důkazy,“ namítla máma. „Možná ho obvinili křivě.“\n„Jestli to neudělal on, tak kdo teda?“ zajímalo tátu.\n„Nikdo jiný k ní neměl přístup. Musel to udělat Robert,“ stál si za svým Karel. „Ten hajzl si zaslouží shnít ve vězení.“\nJá jsem zůstala zticha, nejistá, co si mám vlastně myslet. Diskuse trvala ještě dlouho, ale Karel nakonec přesvědčil zbytek rodiny, abychom za Roberta tu kauci neplatili. Možná to tak bude nejlepší, pomyslela jsem si, tohle by měla vyřešit policie, ne my. Až si budou jistí, kdo je tedy vrah, pak můžou Roberta pustit.\nCesta před námi náhle skončila, v tomhle úseku ji křižuje proud řeky. Došli jsme s Rickym dál, než bylo v plánu. Slunce už zapadlo a já jsem věděla, že bych se neměla v lese toulat tak pozdě. Otočili jsme se a po stejné cestě vyrazili nazpátek.\nUvažovala jsem, co si dám k večeři, když jsem za sebou zaslechla prasknout větvičku. Někdo za mnou jde. Zdálo se mi, že se kroky neustále přibližují, srdce mi začalo prudce pumpovat. Ricky mezitím v klidu očuchával nejbližší strom. Ty jsi teda ochránce, odfrkla jsem si, zatímco jsem přemýšlela, jestli bych měla utéct. Jak daleko za mnou je? Tak tři metry? snažila jsem se odhadnout. Pak jsem sebrala odvahu a otočila se. Mým nebezpečným pronásledovatelem byla paní Nováková, pětačtyřicetiletá objemově prostornější matka tří dětí, s Punťou, jejím podobně obtloustlým jezevčíkem. Zřejmě mám až příliš bujnou fantazii, zhodnotila jsem.\n„Dobrý den, jak se máte?“ zeptala jsem se zdvořile a počkala, až mě dožene.\n„Ahoj, pospíchám domů, teď mi volal manžel, že Roberta pustili na svobodu.“\n„Cože?“ spadla mi čelist. „Ale kdo za něj zaplatil kauci?“\n„Někdo z jeho známých.“\n„Aha,“ odvětila jsem nepřítomně. V mém nitru začal narůstat pocit, že něco je strašlivě špatně. Buď mám už zase příliš bujnou fantazii, nebo Robertovi hrozí nebezpečí, běhalo mi hlavou. „Musím už jít,“ řekla jsem paní Novákové a dala se do běhu.\nPo několika desítkách metrů mě napadlo zavolat mámě, aby se šla na Roberta podívat, jenže pak mi došlo, že u sebe nemám telefon. V duchu jsem zaklela. Ricky sice nechápal, kam tak strašně spěcháme, ale přizpůsobil se mému tempu a poslušně běžel vedle mě. Mohli jsme být ještě dva kilometry od domova.\nBrzy se začalo projevovat, že nejsem zrovna prototyp špičkového sportovce, nohy mi ztěžkly a píchalo mě v boku, nedovolila jsem si však zastavit. Pokud byly moje domněnky správné, mohl být v ohrožení Robertův život. Věděla jsem, že se Karel poslední dobou choval divně, věděla jsem, že pár dní před tou vraždou se s Robertem pohádali, věděla jsem, jak moc ho potěšilo, že je Robert ve vězení, a jak silně trval na tom, že tam musí zůstat. A hlavně jsem od dnešního odpoledne věděla něco, co jsem se zatím neodhodlala nikomu říct. Šla jsem do kolny pro hrábě a všimla jsem si, že v krabici, kde má táta různé postřiky proti plevelu a škůdcům, chybí jed na krysy.\nNejspíš jsem to měla někomu říct, běhalo mi hlavou, zatímco jsem se snažila popadnout dech. Vyděsily mě následky, jaké by tahle nová informace mohla přinést. Bála jsem se, že kdybych se zmýlila, moje sestra by mi to nejspíš nikdy neodpustila. Něco jiného je myslet si, že ji její drahá polovička podvádí, a tvrdit, že otec jejího dítěte je vrah.\nPovolila jsem tempo, pomalu mi začaly docházet síly. Škodolibý hlásek v mé hlavě mi říkal, že kdybych alespoň čas od času chodila běhat, tak by se mi tohle nestalo. Měla jsem pocit, jako bych postupem času tenhle rébus pomaličku rozmotávala, kousek po kousku, ale pořád mi chyběl poslední uzel, ten největší a nejtěžší. Proč by ji Karel zabíjel?\nVypracovala jsem na tu otázku svoji malou teorii. Pomsta. Co když Karel doopravdy nechtěl ublížit Marii, ale spíš Robertovi? Co když na něj byl tak naštvaný, že se rozhodl mu udělat ze života peklo? Možná ho napadlo, že zavraždí jeho přítelkyni a hodí to na něj, aby Robert zbytek svého života strávil ve vězení, bez svojí lásky a naprosto opuštěný všemi svými přáteli. Kvůli čemu se však tak strašně pohádali, to jsem pořád netušila.\nExistovala ale ještě jedna možná odpověď. Že jsem se zbláznila a všechno to jsou nesmysly. Možná jen sleduju příliš mnoho kriminálek a mučím své tělo tímhle zběsilým během úplně zbytečně, honilo se mi hlavou. Jestli je ale něco na téhle šílené teorii správně, pak musím pospíchat, než bude pozdě.\nBrzy už i Ricky začal zpomalovat. „Teď to nesmíme vzdát,“ povzbuzovala jsem jeho i sebe zároveň. „Už jsme skoro tam,“ dodala jsem udýchaně. Přede mnou se začaly rýsovat první domy. Věděla jsem, že už moc dlouho nevydržím, plíce mě pálily, píchání v boku nepolevovalo, nohy mě už nechtěly poslouchat, musela jsem je přemlouvat ke každému dalšímu kroku.\nCo přesně vlastně hodlám dělat, až se tam dostanu? napadlo mě, zatímco jsem se každou vteřinou přibližovala k Robertovu domu. Odpověď jsem neznala, přesto jsem však pokračovala v běhu. Ve vesnici už bylo zapnuté pouliční osvětlení, situace mi tím přišla ještě dramatičtější.\nKonečně jsem se ocitla před velkým bílým domem, rozpačitě jsem se zastavila a stiskla tlačítko zvonku. Pokud tam zrovna probíhá vražda, minimálně to Karla trochu rozhodí. Otevřela jsem si vrátka a doběhla až ke vchodovým dveřím. Zamčeno. Co dál? Obešla jsem dům kolem dokola a nakoukla do všech oken. Uvnitř nebyl žádný pohyb, nikde se nesvítilo.\nRozběhla jsem se k našemu domu, který stál ve stejné ulici o pouhých pár pozemků dál.\n„Je tu Karel?“ zakřičela jsem, jakmile jsem vtrhla dovnitř.\n„Před chvílí šel do hospody,“ zavolala máma z kuchyně. „To jsem zvědavá, co se tam dozví. Vsadím boty, že se tam objeví i Robert,“ sypala ze sebe, když šla za mnou do chodby. Během jejího klábosení jsem sundala Rickymu vodítko a pustila ho dovnitř. „No ty to vlastně ještě nevíš, Roberta před hodinou pustili domů, nějaký pán za něj přišel zaplatit kauci a –“ zarazila se, když mě zahlédla. „Co to s tebou je?“\nPodívala jsem se do zrcadla na vlastní odraz. Byla jsem rudá jako rajče a taky pořádně zpocená, ale to teď nebylo podstatné. „Mami, bojím se, že někomu hrozí nebezpečí. Zavolej policii. Já musím běžet,“ oznámila jsem ve dveřích. „Pak ti to vysvětlím,“ dodala jsem ještě a zabouchla za sebou.\nTentokrát můj běh nabral směr k hospodě. Nervozita ve mně pořád narůstala. Adrenalin mi dodával do žil novou energii, která mě poháněla kupředu. Karel si možná na Roberta někde počkal. Představila jsem si jednotlivé úseky cesty od nás do hospody. Které místo by bylo nejvíc schované? Kde by se dalo někoho přepadnout nepozorovaně? přemýšlela jsem. Napadlo mě to skoro okamžitě. Existovalo jen jedno takové místo.\nKonečně jsem dorazila k malému lesíku, skrz něhož vedla zkratka do hospody. Stála jsem u poslední lampy před vstupem na neosvětlenou lesní cestu. Je tohle vážně dobrý nápad? zauvažovala jsem naplněná strachem. Nakonec jsem se odhodlala a vydala se krok po kroku do lesa. Našlapovala jsem velmi opatrně, abych nenadělala žádný hluk, a obezřetně si prohlížela stíny okolo sebe.\nZhruba uprostřed jsem zaslechla tlumený hlas. Sešla jsem z cesty, abych se k němu dostala blíž. Postupovala jsem ještě pomaleji než předtím, moje oči jen stěží rozeznávaly terén a já jsem se nechtěla prozradit zakopnutím o některý z kořenů stromů. Po několika metrech jsem si byla jistá, že ten hlas patří Robertovi, a identifikovala jsem jednotlivá slova.\n„Tak poslouchej, to žes podváděl svoji ženu, už je pasé. Teď přestává končit sranda. Jestli komukoliv něco vykecáš, vodskáče to tvoje malý děcko. Jestli zjistím, že jsi šel na policii, tak přísahám, že ho zabiju. Rozumíš mi?“\nSvraštila jsem obočí. Co se to tu děje? Opravdu Robert vyhrožuje Karlovi?\n„Jestli si myslíš, že pokud já skončím ve vězení, bude tvoje rodinka v bezpečí, tak se teda sakra pleteš,“ pokračoval Robert. „Víš, my dealeři držíme při sobě.“ Dealeři? Cože? „Můj kámoš, ten, co za mě zacvakal kauci, má ode mě jasný instrukce. Jestli si pro mě policajti přijdou, tak si von přijde pro tvýho syna. Nepokoušej se mě podvést. Dohlídnu si na tebe.“\nMěla jsem pocit, že toho člověka nepoznávám, hlas sice patřil Robertovi, ale slova, která říkal, k němu vůbec nepasovala.\n„Strč si ty svoje výhružky doprdele,“ odsekl Karel.\nViděla jsem, jak se ve vzduchu zaleskl černý kov. Robert nejspíš právě vytáhl pistoli. „Buď zticha! Tohle není žádná hra, rozumíš? Ještě jedno slovo a dopadneš jako Marie.“\nNaprázdno jsem polkla. Takže to přece jenom byl Robert. On ji vážně zabil. Celá moje teorie, že se mu chtěl Karel pomstít vraždou jeho přítelkyně, byla úplně mimo. Statistiky asi přeci jen nelžou. Cítila jsem, že je čas odhalit svoji přítomnost. Karel měl zřejmě vzpurnou náladu a Robert vypadal, že by mu brzy mohly prasknout nervy.\n„Dost!“ řekla jsem hlasitěji, než jsem měla v úmyslu. Zřejmě jsem se tím pokoušela zamaskovat, jak se mi třese hlas.\n„Veroniko?“ ozval se Karel, zatímco oba s Robertem mhouřili ve tmě oči, aby mě identifikovali.\n„Je po všem Roberte, všechno jsem slyšela,“ oznámila jsem mu a udělala k němu pomalý krok.\n„Měla by ses naučit nestrkat nos do cizích záležitostí,“ odvětil Robert. „Myslel jsem, že to půjde vyřešit v klidu. Ale jestli to nechcete po dobrém, tak to půjde po zlém,“ řekl a odjistil svou zbraň.\nZačala jsem pociťovat přicházející vlnu paniky. „Jestli nás oba dva teď zabiješ, co čekáš, že se stane? Úplně každýmu bude jasný, že jsi to byl ty.“\n„Tak vodsud pěkně rychle zmizím. Někam daleko.“\n„Opravdu si myslíš, že by to policie nechala jen tak plavat? Že by nechala zmizet trojnásobného vraha? Vyhlásí na tebe pátrání v každé zemi, do které půjdeš. Na všech letištích, v každém vlaku,“ přesvědčovala jsem ho a udělala k němu další krok.\n„Zůstaň, kde jsi,“ přikázal mi, ale hlaveň pistole nechal pořád namířenou na Karla. Zřejmě ho považoval za větší hrozbu, než jsem byla já.\n„Polož tu pistoli a můžeme se v klidu zamyslet nad tvými možnostmi,“ navrhla jsem. „Za jednu vraždu je mnohem nižší trest než za tři. Obzvlášť pokud se sám přiznáš.“\n„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Já do vězení nepůjdu.“ Současně s tím se začal vzdalovat od Karla, zatímco já jsem se pokoušela dostat blíž k Robertovi. Pohybovali jsme se jako figurky na neviditelné šachovnici. Uvažovala jsem nad tím, kdo tuhle partii asi vyhraje.\n„Měl by ses k tomu postavit jako chlap,“ pokračovala jsem a zároveň doufala, že alespoň nějaká jeho část představuje muže, jakého jsem znala a měla ráda. Nešlo mi do hlavy, jak vůbec bylo možné, že jsem nikdy nepoznala, jaký je doopravdy, v jádru. Nechala jsem se totálně obalamutit tou jeho fasádou dokonalého mladého podnikatele, a to až do úplně poslední chvíle. Do háje, vždyť jsem i Karlovi důvěřovala míň než tomuhle vrahovi.\n„A ty bys měla držet hubu,“ odpověděl vztekle. „Neměla jsi sem chodit.“\nČást mého já by mu dala za pravdu, nebyla jsem zrovna v záviděníhodné situaci. Jenže pokud bych nezasáhla, kdo ví, jestli by vůbec někdy šel pykat za to, co provedl. Možná by ty výhružky zabraly a Karel by zůstal zticha. Anebo by už možná Karel byl touhle dobou mrtvý. Ať by to dopadlo jakkoliv, teď už na tom nezáleželo, teď jsem se zkrátka musela s touhle situací nějak popasovat. Právě v tom okamžiku jsem v dálce zaslechla něco velmi, velmi slibného. Zvuk policejní houkačky.\nRobert ztuhl. „Ty malá mrcho. Zavolala jsi policajty!“ V jeho hlase byla slyšet panika. Namířil na mě pistoli, na vteřinu jsem zapomněla dýchat a znovu si uvědomila tíhu téhle situace. Jestli udělám jediný špatný tah, můžu být za pár minut mrtvá. Začala jsem se bát, že provede nějakou pitomost, když byl zahnaný do kouta. Podívala jsem se na Karla, měl hlavu obrácenou mým směrem, nedokázala jsem však rozpoznat, jestli opětuje můj pohled.\nV hlavě mi to šrotovalo. V téhle tmě není skoro nic vidět, jaká je šance, že by nás Robert zasáhnul, pokud bychom oba začali utíkat? Ale co když se mu pak nějakým zázrakem podaří odsud utéct a policie už nebude schopná ho najít? Ta myšlenka se mi nelíbila, nechtěla jsem, aby z tohohle vyváznul jen tak. Jenže jestli zůstaneme stát na místě a on se rozhodne po nás vystřelit, má téměř jistý zásah.\nByli jsme v šachu, všichni tři, nikdo z nás nevěděl, co dělat dál. „Copak jsme pro tebe vůbec nic neznamenali?“ zkusila jsem zahrát na jeho emoce. „Všechny ty návštěvy, partičky pokeru, posezení u vína, rady do života od mýho táty, letní grilovačky. Všechno z toho byla přetvářka?“\nNic mi neodpověděl, jenom se nervózně ošil za zvukem sirén, které se k nám postupně přibližovaly.\n„Copak jsi Marii nikdy nemiloval?“\n„Marie si vybrala svůj osud sama. Mohli jsme být šťastní, mohli jsme si užívat tu hromadu peněz spolu, ale ona se úplně pomátla. Tenhle zrádce,“ pronesl Robert a trhnul přitom pistolí směrem ke Karlovi, až jsem leknutím nadskočila, „se ukázal v mým domě a začal po mně házet obvinění, ona to všechno slyšela a pak nedokázala mluvit o ničem jiným. Chtěla po mně, abych s dealováním skončil a abych všechno přiznal policii. Nemilovala mě, jinak by po mně nechtěla, abych šel na kdoví kolik let do basy.“\n„Chtěla to po tobě právě proto, že tě milovala. Věděla, jak obvykle skončí drogoví dealeři, snažila se tě před tím chránit,“ pokoušela jsem se mu vysvětlit.\n„Lžeš! Vy všichni jste zrádci. Všichni chcete, abych měl zkaženej život,“ začal křičet. To rozhodně nebylo dobré znamení. Situace pomalu, ale jistě eskalovala, jenže já jsem ho potřebovala udržet ještě chvíli v klidu. Policejní sirény postupně utichaly, takže policisté už nejspíš opouštěli svoje vozy a začali prohledávat okolí. Tohle zvládneš, přesvědčovala jsem se a hledala ta správná slova, která by mi pomohla Roberta trochu uklidnit.\n„Veronika má pravdu,“ vložil se do toho Karel, který po celou dobu našeho rozhovoru mlčel. „Marie pro tebe vždycky chtěla jenom to nejlepší.“\n„Ty na mě nemluv, ty hajzle!“ zařval Robert a já jsem věděla, že bude zle. „To jen kvůli tobě jsem se do tohohle dostal.“ Začal se třást. „Kvůli tobě jsem ji musel zabít!“\n„K zemi!“ zaječela jsem těsně před tím, než Robert zmáčknul spoušť. Vzápětí jsem se rozběhla a vyrazila mu zbraň z ruky. Netušila jsem, co dělám, moje svaly se pohybovaly na základě instinktů. Slyšela jsem, jak pistole s žuchnutím dopadla mezi jehličí. Robert mě srazil k zemi, tohle ho muselo vytočit neuvěřitelným způsobem. Párkrát do mě kopnul, svinula jsem se do klubíčka a pokoušela se snášet tu bolest. Pak se ke mně sehnul, dal mi ruce kolem krku a začal mě škrtit. Dostala jsem se do naprostého šoku, rukama jsem se pokusila ho odstrčit, ale nemělo to absolutně žádný účinek, byl mnohem silnější než já. Začala jsem lapat po dechu, moje tělo sebou divoce škubalo. Zoufale jsem toužila po kyslíku.\nZčistajasna ze mě ta obrovská tíha spadla a moje hrdlo se najednou uvolnilo. Prudce jsem se nadechla a reflexivně se chytila za bolavý krk. Neměla jsem nejmenší tušení, co se kolem mě děje.\n„Ani hnout.“ „Ruce dejte za záda.“ Chytala jsem útržky nějakých povelů. Najednou se kolem objevilo hrozně lidí. Z očí mi vytryskly slzy, pořád jsem měla pocit, že se nemůžu nadechnout, přestože už mi v tom teď žádná reálná síla nebránila.\nNějaký člověk si ke mně kleknul. Byl to policista. Začal na mě mluvit. „Slyšíte mně, slečno? Už je to v pořádku, jste v bezpečí,“ opakoval několikrát. Slyšela jsem ho, nedokázala jsem mu však odpovědět. „Jak se jmenujete?“ ptal se mě, ale nedočkal se žádné reakce.\nZjistila jsem, že si z toho večera od chvíle, kdy mě Robert málem uškrtil, skoro nic nepamatuju. Nevyvratitelným důkazem, že se to opravdu stalo, však zůstaly modřiny na mém krku. Spolu s policií prý dorazila i záchranka a mě se ujali lékaři. Jakmile jsem začala normálně komunikovat a prošla všemi zdravotními testy, pustili mě domů s rodiči. Máma byla úplně bez sebe, ale snažila se ze všech sil, aby zůstala navenek v klidu a nevyvolala u mě další záchvat šoku. Policie zajistila stálý dohled nad naším domem v rámci ochrany svědků.\nKarel vyvázl bez zranění. Stihnul jít k zemi dřív, než po něm Robert vystřelil. Několikrát mi pak poděkoval, že jsem mu zachránila život. Dva dny po celém incidentu nám konečně řekl, jak to vlastně všechno začalo.\nPřiznal, že měl milostný poměr s pražskou zpěvačkou Adélou Reyes. Faktem bylo, že už neměl šanci to dál zapírat, celý Robertův projev před tím, než vystřelil, jsem si pamatovala velice dobře, včetně části, že Karel mou sestru skutečně podváděl. Ukázalo se, že právě tohle byl důvod, proč před dvěma týdny vtrhnul rozčílený do Robertova domu a spustil tím řetězec událostí, které vedly až sem. Karlova milenka totiž zemřela. Na předávkování. Drogami, které jí zajišťoval její dealer. A tím dealerem byl Robert.\nVybavila jsem si ten den, kdy jsme se dozvěděli, že Marie je mrtvá. Táta si vzpomněl na tragickou smrt Adély Reyes, taktéž způsobenou drogami a Karel si čirou náhodou přesně pamatoval, kdy k tomu došlo.\nKarel vinil z Adéliny smrti Roberta, byl na něj naštvaný a přišel mu to pěkně vytmavit. Tehdy se Marie poprvé dozvěděla, že Robertova doručovací firma místo balíků z internetových e-shopů doručovala trochu jiné zásilky. Přestože byla Marie naštvaná, nebo možná zklamaná, pořád Robertovi důvěřovala, neodešla, ale snažila se ho přesvědčit, aby se šel udat.\nKdyž se Robert rozhodl Marii zavraždit, vzal z naší kolny jed na krysy a přidal ho do drogy, aby si byl jistý, že dávka Marii opravdu zabije. Dobře věděl, že pro každého člověka může být smrtelná dávka heroinu jiná a nechtěl riskovat zpackanou vraždu. Nejprve jí dal do pití silné sedativum, aby se s ním nepokoušela nijak zápasit, teprve až jí sedativa zabrala, píchnul jí připravenou směs. Dokonce prý udělal vpichů více, aby to vypadalo, že brala drogy delší dobu. Ráno zavolal policii s předstíraným zděšením, že jeho přítelkyně je mrtvá.\nTřetí den od Robertova zatčení k nám přišli dva policisté, aby si přesně zapsali popis událostí z mého a z Karlova pohledu. Souhlasili, že výslech může proběhnout u nás doma, aby nás zbytečně nestresovali, když už jsme museli oba detailně vzpomínat na nejhorší noc našeho života.\nNejprve hodinu vyslýchali Karla, pak ho propustili a zavolali si mě. Jednoho z policistů jsem okamžitě poznala, byl to ten, který se na mě pokoušel mluvit poté, co jsem o chlup unikla smrti. Zdál se mi hodně mladý, tipovala jsem mu něco málo přes pětadvacet, a byl neuvěřitelně vstřícný, narozdíl od svého kolegy nevypadal vůbec netrpělivě, když jsem třeba dvě minuty mlčela, než jsem v sobě našla sílu odpovědět na některou z jejich otázek. Pravděpodobně jsem si ho nějak podvědomě spojila se svojí záchranou, protože mě jeho přítomnost uklidňovala. Na konci našeho rozhovoru mi poděkoval a řekl, že obdivuje, jak jsem se tu noc zachovala, pak mi podal vizitku se slovy, že kdybych si na něco dalšího vzpomněla, nebo si potřebovala promluvit s nějakým odborníkem, můžu se jim ozvat.\nDoufala jsem, že tím se za celou událostí udělá tlustá čára. Jenže takhle jednoduché to bohužel nebylo, ve snech se mi pořád vracely výjevy z té noci a lesu jsem se od onoho večera vyhýbala obloukem. Po pár dnech jsem si vzala do ruky vizitku na policii a přemítala, jestli by mi pomohlo mluvit o tom s nějakým psychologem, ale nakonec jsem usoudila, že nemám nejmenší náladu se k té události vracet a vrtat se v ní. Chystala jsem se vizitku vyhodit, když jsem si všimla, že je popsaná i z druhé strany. Propiskou na ní bylo napsáno jméno a číslo toho mladého policisty. Mimoděk jsem se usmála a rozhodla se, že si vizitku přeci jen ještě nechám.\nZa nějakou dobu proběhlo soudní řízení, díky našim výpovědím mohl být Robert definitivně usvědčen a odsouzen k patnácti letům odnětí svobody. Původní trest měl být až dvacet let, Robert se však nakonec rozhodl odhalit totožnost několika lidí, se kterými obchodoval, čímž si trest trochu snížil a policie mohla nastartovat úspěšnou operaci proti pražským překupníkům drog. Tím pominulo nebezpečí a policejní auto před naším domem, které mi každý den připomínalo, čím nám Robert vyhrožoval, konečně zmizelo.\nKdyž jsem Roberta u soudu znovu viděla, vyplavaly mi na mysl všechny vzpomínky na čas, který s námi strávil. Bylo k neuvěření, jak moc se lišil od člověka, za kterého jsem ho celé roky považovala. Napadl mě v té souvislosti jeden citát, který jsme se učili v latině: „Mel in ore, verba lactis, fel in corde, fraus in factis.“ (Autorem byl kdosi jménem Walther, o němž toho nikdo moc nevěděl.) V češtině to znamená zhruba toto: „Na jazyku med, slova jako sníh, v srdci chová jed, klam je ve skutcích.“


Sokolům se na teplárenském komíně zalíbilo | Veolia Czech Republic\nSokolům se na teplárenském komíně zalíbilo\nNaše dceřiná společnost Veolia Energie v Mariánských Lázních si již před třemi lety zřídila na komíně ve výšce 95 metrů umělé hnízdo pro sokoly stěhovavé. Lokalita nebyla vybrána náhodou. Sokoli stěhovaví se do naší krajiny postupně vracejí od našich sousedů z Německa a Rakouska. A to je dobře, protože představují přirozenou cestu v boji proti přemnoženým holubům. Hnízda byla instalována ve spolupráci s obecně prospěšnou společností ALKA Wildlife, která podobné projekty zastřešuje.\nJsme rádi, že se těmto krásným dravcům u nás líbí. Čekali jsme na jejich přízeň už tři roky a moc nás těší, že byla naše trpělivost odměněna, uvádí\nPopulace sokola stěhovavého byla v sedmdesátých letech dvacátého století v tehdejším Československu v důsledku používání pesticidů v zemědělství vyhubena. První nová hnízdění byla zaznamenána již v osmdesátých letech, ale k výraznějšímu zlepšení dochází až v posledních letech. Dle odhadů dnes volně v přírodě žije celkem šedesát párů sokolů stěhovavých. Energetické areály si sokoli k hnízdění oblíbili. V polovině z umělých hnízd, která byla instalována, se sokoli skutečně zahnízdili a vyvedli dokonce 29 mláďat. Celkově se přitom v umělých hnízdech v ČR narodilo 72 mláďat.\nSokolí mláďata stráví v areálu teplárny v Mariánských Lázních letní prázdniny. V českých podmínkách totiž sokolí samice snáší tři až čtyři vejce na přelomu března a dubna. Po měsíci se mláďata líhnou a hnízdo opouštějí začátkem června, ale rodiče je ještě dva měsíce krmí.\nHnízdo v areálu teplárny Veolia Energie v Mariánských Lázních je jednou z mnoha aktivit na podporu přírodní rozmanitosti (biodiverzity) skupiny Veolia. V areálu teplárny v Mariánských Lázních se Veolia kromě sokolů zaměřuje i na včelstva. Včelařství obecně prochází v posledních letech útlumem a včel ubývá, v teplárně se jim však naopak daří. Z původního jednoho včelstva pořízeného v loňském roce se podařilo vychovat další tři. V současné době jsou tak v areálu teplárny v Mariánských Lázních dokonce čtyři včelstva.


Čas nám zase pokročil, měsíc se s měsícem sešel. Až budete vybírat na Simiře něco unikátního a nevšedního, prohlédněte si i obchody našich nejúspěšnějších prodejců. Inspirace na sebe nenechá dlouho čekat.\n1. 2. 2016 napsal admin radka\nZačneme hned s obrázky, dnes mě opustila múza a žádné dlouhé texty ode mne nečekejte. Čekám, kdy se ta potvora vrátí, ale asi se prostě potřebovala provětrat.\nPrvní místo patří Ajdě. Ajdu už na Simiře všichni znají a představovat vám ji je jako nosit dříví do lesa. Ale přece jen, třeba se vám bude chtít upéct na Valentýna zamilovanou bábovku se srdíčky anebo se konečně rozhoupete a přidáte se k té neskutečně velké skupině lidí, kteří ujíždějí na kvašené zelenině. Kvašáky od Ajdy jsou prostě boží, nejsou to jen plané reklamní řeči, ale osobní bohatě prokvašená zkušenost.\nKdyž se k nám Mamafia přidala, šly její pohodové kalhoty doslova na dračku, a tak jme rádi, že ji zase vidíme na bedně. Myslím, že pokud si pořídíte (navíc pěkně na míru ušité) multifunkční kalhoty s laclem nebo kalhoty s nízkým sedem, či-li kalhotové sukně, bude vámi vybraný kousek aspirovat na titul "nejoblíbenější kalhoty mého šatníku".\nKeramika se u nás prodává prostě dobře, ať už se jedná o keramiku zahradní, dekorativní nebo keramiku užitkovou. Hornetovu práci poznáte na první pohled: jeho hrnky, mističky, vykuřovadla, aromalampy a pochopitelně také kvašáky nelze přehlédnout ani mezi stotisíci originálními kousky, které na Simiře máme.\nPomyslnou bramborovou medaili bychom za leden přidělili Galajaně. Originální kabelky od Galajany potěší každou ženu. Můžete vybírat s velmi výrazných, barevně nepřehlédnutelných dopňků anebo vybrat kabelku neutrální barvy, která se vám bude snadno kombinovat se zbytkem oblečení. My doporučujeme tu první variantu, protože chceme ulice barevné, pestré a veselé.\nPáté místo si v lednu vysloužila zejména díky svým originálním vtipným těhotenským tričkům a tričkům partnerským, které mohou nosit v době radostného očekávání oba partneři prodejkyně Dracek89.\nMěli byste ale vědět, že Dracek89 má super nápady i pro ty, kteří už nebo ještě řeší úplně jiné starosti. A to jsou třeba řidiči. Mrkněte se na zajímavou nabídku nálepek na auto.\nA již tradičně přejdeme k pořadí podle počtu objednávek. Do značné míry nám to kopíruje obrat, ale na Simiře se také již tradičně dobře prodávají i návody na háčkování. A tak vám představíme hned tři prodejce, u kterých, pokud máte šikovné ruce, najdete precizně zpracované návody na háčkování. Zaslány vám budou na mail, takže pochopitelně neplatíte žádné poštovné a můžete se rovnou vrhnout do práce.\nPodle počtu objednávek na druhém místě se umístila Culda atelier.\nVe velmi těsném závěsu je Mony.\nU Lumpove seženete nejen návody na háčkování, ale také celou řadu již hotových výrobků, od čepiček a celých soupraviček na miminkovské focení, přes bačkůrky a capáčky až po rukavice a svetříky. Krásná práce.\nToť je ode mne dneska všechno. Přeji vám příjemně strávený čas se Simirou a dobrý lov!


Je Babiš ministr, nebo podnikatel? Televize připravila další speciál, ze kterého ministr financí nebude mít radost | Krajské listy.cz\nJe Babiš ministr, nebo podnikatel? Televize připravila další speciál, ze kterého ministr financí nebude mít radost\nDalší „babišovské“ vydání Našich zpráv připravila televize Barrandov na nedělní večer. Zpravodajský speciál, zaměřený na tolik diskutovaný střet zájmů, zvedne ministrovi financí pořádně hladinu adrenalinu v krvi.\nJe Babiš ministr, nebo podnikatel? Tuto otázku si kladou zpravodajci soukromé televize Barrandov ve speciálním vydání Našich zpráv, které bude mimořádně zařazeno do programové nabídky v neděli 31. května ve 20:15 hodin. Původně plánovaný večerní program tak nabere dvacetiminutové zpoždění.\nMinistr financí a podnikatel v jednom. Andrej Babiš je v neustálém konfliktu zájmů, který sám přiznává. Jak je možné, že sám schvaluje zákony, které mu přihrají do vlastní kapsy miliardy korun, a platíme to my, občané? Jak ničí Babiš malé živnostníky dosahem svého impéria a jaký dopad má pěstování řepky na zdraví lidí? Je načase zeptat se, zda je tu pan Babiš pro nás občany, nebo občané pro Babiše. Odpovědi na nejen tyto otázky nabídne svým divákům televize Barrandov.\nO střetu zájmů je přesvědčena většina národa včetně Babišových voličů\nVětšina lidí v Česku si myslí, že Andrej Babiš je jako podnikatel a zároveň politik ve střetu zájmů a měl by se jedné ze svých rolí vzdát. Opačně smýšlí 39 procent lidí. V průzkumu pro Českou televizi (ČT) to zjistila agentura TNS Aisa. O střetu zájmu šéfa hnutí ANO Babiše, který je ministrem financí a zároveň vlastní holding Agrofert, je podle průzkumu přesvědčeno i 26 procent lidí, kteří volili hnutí ANO. Střet zájmů vidí u Babiše 52 procenta lidí. Nejčastěji jsou to voliči pravicových stran ODS a TOP 09 a částečně také ČSSD, řekla ČT socioložka TNS Aisa Kateřina Osičková. Nejméně kritičtí byli podle ní voliči hnutí ANO. Devět procent lidí na otázku po Babišově možném střetu zájmů nedokázalo odpovědět.\nSenátorka a bývalá soudkyně Ústavního soudu Eliška Wagnerová se v pořadu ČT Otázky Václava Moravce vyjádřila pro zpřesnění ústavního článku 70. Měl by podle ní stanovit hranici mezi tím, co střet zájmů je a co už není. Připomněla, že Babiš sice není v řídicích orgánech svých firem. „Jenomže, podívejte se, on provádí akvizice nového majetku, a to už si myslím, že je za hranou,“ dodala. Vhodné by podle ní bylo inspirovat se třeba v USA, kde bohatí lidé, kteří se začnou věnovat politice, svěří své podnikání fondu, který se o jejich majetek stará a do jehož činnosti politik nemůže nijak zasahovat.\nMinistr spravedlnosti Robert Pelikán (za ANO) připustil, že u Babiše ke střetu zájmů někdy dochází. „Když ano, tak on to ohlásí, přesně podle toho zákona, zdrží se hlasování,“ řekl v ČT. Akvizice Babiš uskutečňuje prostřednictvím svého fondu, řekl Pelikán s odkazem na své informace.\nNa údajný Babišův střet zájmů poukazuje opozice mimo jiné i v souvislosti se schvalováním novely zákona o spotřebních daních. Vláda do Sněmovny předložila novelu, která prodlužuje podporu biopaliv, a současně zavádí jejich částečné zdanění. Babišův Agrofert přitom patří k největším tuzemským dodavatelům biopaliv. Kritici mu vyčítají, že tak pomůže Agrofertu k vyšším prodejům. Střet zájmů u Babiše jeho kritici vidí také v tom, že jako politik vlastní média, což Babiš odmítá.\nKdyby takovouto operaci provedl kdokoli jiný, byl by to jeho politický konec\nNa Babišův střed zájmů upozornil již několikrát na serveru ParlamentníListy.cz i Jiří Paroubek. „Pokud chce A. Babiš v politice zůstat dlouhodobě, měl by něco dělat se svým vztahem k Agrofertu. Firma Imoba, spadající pod koncern Agrofert, byla jednou z prvních, která vyzkoušela nový zákon zvyšující výkupní ceny pozemků pro veřejné stavby. Imoba své pozemky v Olbramovicích prodala za osminásobek ceny určené znalcem,“ připomněl Paroubek a pokračoval:\n„Nemyslím si, že je A. Babiš o každé obchodní operaci Agrofertu informován, nicméně je jeho majitelem, a z toho vyplývá i určitá odpovědnost. Už sám fakt, že Babišova firma Imoba byla jedna z prvních, která své pozemky státu prodávala podle nového zákona, vypadá hůř nežli situace v banánové republice před 2. světovou válkou… Pochybuji o tom, že by A. Babiš chtěl vydělávat peníze takhle primitivním způsobem, ale stalo se… A. Babiš kvůli této transakci vládu jistě neopustí. Kdyby však takovouto operaci provedl kdokoli jiný, byl by to jeho politický konec. A. Babiš je střetu zájmů a není dobře to tolerovat. Buď se svým zjevným střetem zájmů něco udělá, například tím, že prodá Agrofert, nebo by měl v politice skončit.“\nAndrej Babiš, TV Barrandov,


Jak funguje vydělávání na Youtube – Výdělek na internetu - zkušenosti\nMožná si řeknete, že se vám to určitě nikdy nepodaří, možná to ale za zkoušku stojí, nemyslíte? Stačí, když si přečtete něco o příběhu rodičů z Velké Británie, kteří nahráli na Youtube video, které trvalo jen padesát sedm sekund, a vydělali sto padesát tisíc dolarů. Na videu byly jejich děti. Tito rodiče dokonce ani netušili, že na tom mohou vydělat nějaké peníze. Údajně se o video jen chtěli podělit se svými přáteli. Díky televizním médiím se z videa stal fenomén. Například se začala prodávat mobilní zvonění s hláškou „Au, Charlie, auu“. Kromě toho se začala prodávat také trička s nápisem „Charlie bit me (pokousal mě)“. Díky pokračování a dalším videím si rodina dokázala vydělat celkem slušné peníze bez nějakého většího úsilí. Video si můžete prohlédnout na konci článku. Takže pokud se také vám podaří zachytit nějakou vtipnou scénku, natočit nějaký krátký film atd., nebojte se o to podělit také s ostatními. Možná se z toho stane hit a vy si slušně vyděláte.\nV případě, že máte nějaké otázky nebo se chcete také podělit se svými zkušenostmi a poznatky, neváhejte a napište do diskuse.\nYoutube zavádí se začátkem tohoto roku výraznou změnu pravidel pro partnerský program. Zpřísňuje spolupráci hlavně pro začínající youtubery, už to nebudou mít tak jednoduché jako doposud. Pokud jste zvědaví, čeho všeho se změny týkají, přečtěte si článek: https://www.prace-z-domu.com/youtube-provazi-velka-zmena-vydelavat-uz-nepujde-tak-snadno/\nNatáčení videí, Online podnikání, Příjem pro influencery, Přijem pro youtubery, Seriózní podnikání, Sociální sítě, V čem podnikat, Vydělávání na reklamě, Vydělávání na sociálních sítích, Výdělek na Youtube, Youtube, YouTube partner\n« Neagresivní telefonista na práci z domova – nabídka práce\nOnline ruleta – nenechte se oklamat »\n13 září, 2017 11:15 am\nDocela zajimavy vydelek, ale ne pro vsechny. Ja jsem to jednou dobu zkousel, ale nevydelal jsem nic.Treba hodne odberatelu, aby z toho clovek neco mnel. Nebo hodne trpelivosti. Kazdopadne, kdo ma dobry napad, at to vyzkousí.Muze to byt hodne lukrativni byznys.