Potulky po Santorini 2014, Řecko, řecké ostrovy - cestopisy a fotografie\nPotulky po Santorini 2014\nNení mým cílem napsat opravdový cestopis. Cestopisů o Santorini je mnoho a každý z nich je jistě lepší než to, co jsem schopna sepsat já. Chci pouze podat informaci o tom, jak lze poznávat Santorini bez automobilu, bez doprovodu a bez velkých nákladů. Myslím tedy hlavně na ty, kteří se na ostrově octnou sami a nemají možnost si půjčit automobil. Ale chtějí něco vidět a prožít, sami a po svých.\nJako obvykle jsem do poslední chvíle nevěděla, zda se mně podaří odjet na dovolenou. Do Řecka, nic jiného už nepřipadá v úvahu. Začátkem srpna 2014 se ukázalo, že můžu, ovšem v rozmezí čtrnácti posledních srpnových dní. Průzkum nabídek cestovních kanceláří dopadal všelijak, jsem však toho názoru, že v Řecku je všude dobře, takže jsem byla připravena vzít cokoliv za rozumnou cenu za jednolůžák. Výběr se nakonec zúžil na Santorini a Peloponés. V obou lokalitách jsem měla co na práci – v obou jsem již byla, ale během let znovu vyvstala velmi nutkavá potřeba vidět znovu Mykény a v případě Santorini vylepšit pocit, že jsem ostrov trochu odbyla kvůli své tehdejší zdravotní indispozici. Nabídka na Peloponés vypadala lákavě – pracovnice cestovní kanceláře byly vlídné, poskytovaly potřebné informace, zlaté Mykény tak lákaly! Nevím přesně, co se mně znelíbilo a zájezd jsem nekoupila. O dva dny později cestovka zkrachovala. Tak osud chtěl – Santorini.\nNa ostrov jsem se vracela po pěti letech. Na rozdíl od prvního pobytu – sama, bez doprovodu. Vždycky jsem tvrdívala, že se nechci vracet na stejné místo, že v Řecku je tolik míst, kde jsem ještě nebyla a která stojí za to poznat. V posledních letech jsem ale vlivem různých okolností svou návštěvu jednoho místa opakovala – a vůbec to není špatné! Dokonce si myslím, že dvě návštěvy téhož místa jsou ideální. Však to znáte, přijedete z dovolené a rekapitulujete, co jste nestihli, kde měli zrovna zavřeno, co jste zapomněli navštívit. Proč se tedy nevrátit? Odpadne ono „oťukávání“ terénu, již jste znalí, víte, kde je dobrá pláž a kde mají ráno čerstvé koláčky, kde je zastávka autobusu a jak daleko je to na druhou stranu. Ušetříte čas a jdete si za svým jako vosa za bonbónem. A navíc se přidává aspekt srovnání – nemusí vždycky dopadnout dobře, ale zcela určitě násobí dojem z místa. Druhá návštěva na Santorini pro mě byla i jistou „berličkou“ – jela jsem sama, ale nikoliv do neznáma. Berličku jsem znásobila stejným městečkem (Kamari) i stejným hotýlkem.\nA tak se jednoho srpnového rána objeví za okénkem letadla sluncem ozářený horský masiv. Je to Messa Vouno – připomíná mi ledoborec, který se prodral do vodní masy, a zadrhl. Nebo to taky může být Kerkis, ale v tom případě nepřistáváte na Santorini, ale na Samu (taky dobré). A pak znovu po pěti letech stojím v recepci známého hotýlku a čekám na klíč. Slečna recepční mně ho podává se slovy: „Zde, v přízemí“. „No, to né, já chci do patra, s balkónem.“ Slečna překvapeně zdvihne obočí, ale vypadám rozhodně. „Tak moment.“ Uplynul řecký moment a slečna mě vybídne k následování. Do patra. A zahne do známé chodby a otevře známé dveře v rohu. Na stěně známý obrázek a pod ním ta stará chrochtavá lednička. Tak jako posledně, před pěti lety – pokoj číslo 10. Zvláštní pocit. Jak to bude dál? „A tady je ten váš balkon.“ Vidět ho nemusím, skvělý, rohový, žádní sousedi zprava ani zleva, absolutní soukromí. Vlna spokojenosti ve mně vyvolá únavu. Dnes relax, testování vlivu počasí na organismus a plánování. Uvědomuju si, že mé výlety neznamenají, že chci něco nutně vidět a nějak se tam dostanu. Na výletech mě taky zajímá cesta sama, se vším, co se při ní přihodí. A každá cesta má mít nějaký cíl. Ten si vždy stanovím, ale často se stane, že cíl není tak pěkný, zajímavý a působivý jako cesta k němu.\nUž doma jsem se rozhodla, že nejprve podniknu výlety nezbytně nutné (co kdyby mě to zase porazilo). A pozvolna, nevystavovat se příliš naplno sluníčku, nepřetěžovat se. Ať si člověk zvykne.\nTak první výlet – Oia, pěkně dopoledne. Kyselý pocit zminula, kdy jsme se „museli“ vidět západ slunce v Oie. Davy lidí, rychle, rychle, a v rozhodující chvíli mně ve fungl nové zrcadlovce koupené právě k focení západu slunce v Oie došla baterie. Takže první autobus po snídani, poloprázdný, klimatizovaný mě za 1,60 eura dovezl do Firy. Všechny cesty na Santorini vedou do Firy, to už vím. Na známém nádražním plácku plném lidí a autobusů vyhlížím ten do Oiy, taky za 1,60 eura. Nenervuju se, vím, že něco pojede, že lístek si koupím v autobuse. Pozoruji hlučení davu. Kolik lidí se pokouší zakoupit jízdenku ve stánku, na němž visí nepřehlédnutelná cedule, že lístky se kupují v autobuse. A stejně tolik se ptá, kde stojí jejich autobus a v kolik pojede. Mezi nimi se klátí vysoký Řek zjevu kavárenského povaleče a s cigárem v ruce zvučným hlasem vyvolává místa, kam který autobus míří. Davy lidí s kufry i bez se hýbají příslušným směrem. Do toho na plácek najíždí další autobus, tu předkem, tu zadkem, lidé se mu pletou pod kola a uskakují až na poslední chvíli. Občas se autobus na plácek nevejde, tak zastaví na silnici, zablokuje tím ostatní dopravu, ale komu to vadí. Turisté za pokynů průvodčího naskakují do autobusu, vehementně se snaží průvodčímu vnutit peníze na lístek, ten mává rukou – až vevnitř, až vevnitř. Zjišťuju, že autobus do Oiy před chvílí odjel, takže musím počkat. Dost času na to, abych se podívala na kalderu. Pár minut mě dělí od té nádhery. Asi nikdy nedostanu z mysli ten pocit, když jsem před lety viděla kalderu poprvé. Nenápadná silnička mě vede vzhůru, pořád nic, nic, vše úplně normální, řecké a pak se to stane – před očima se najednou otevře ten nádherný výhled. Viděla jsem stovky fotek ze Santorini, přesto něco podobného jsem nečekala. Netušila jsem, že útesy jsou tak vysoké a že kaldera je tak rozlehlá. První pohled mně vyrazil dech. Jak to bude dnes, po letech? Zopakuje se to mrazení v zádech? Tak, jsem na terase a rozhlížím se. Ano, je to nádherné, úchvatné, nevídané – ale poprvé je jen jednou. Není čas své dojmy zpytovat, čeká mě Oia, tedy zpět na nádraží.\nHupsnu do autobusu, v ruce šmoulám odpočítané mince. Necelá půlhodinka jízdy známou krajinou a vystupuji v Oie. Vystoupám úzkou uličku, která je už teď, ráno, přeplněná lidmi, na hlavní náměstí – doprava se jde k mlýnu, doleva to moc neznám. Pustím se tedy vlevo, obdivuji krásné domky, uliční dlažbu, modrou plochu kaldery, vystavené květináče, věže kostelíků, kočka sem i kočka tam, prostě všechno. Střídám oba fotoaparáty, aby alespoň nějaká fotka ve výsledku byla. Cestou potkávám jednu ze santorinských nevěst, kterou fotograf diriguje k nejlepším snímkům. Všímám si, jak je chudinka v dlouhých šatech upachtěná, v tom vedru upocená, lemy šatů jsou pokryty špínou. Je to vážně taková výhra, mít svatbu takto, v provizorních podmínkách, i když na Santorini? A kde má vůbec ženicha? Neodpustím si ani cestu vpravo a vydám se k tolik fotografovanému mlýnu. Pamatuji si, jak jsem se tudy před pěti lety brodila davy turistů, snažila se nešlapat jim na nohy. Nebyl čas podívat se do obchůdků, zastavit se, porozhlédnout. Teď je tu líp – slunce ozařuje všechny kouty, prodavačky ještě smýčí svá království, kavárničky zatím zejí prázdnotou. Tady začíná to pravé představení až navečer. Tři hodiny utekly jakoby nic, stále by bylo kam nahlédnout, do které uličky zahnout. Ale slunce už pěkně pálí a nožky bolí. Seběhnu uličkou k nádraží, cestou si koupím výborné santorinské pistácie a v chládku počkám na autobus. Přijede, vystoupí z něj asi 150 natěšených lidiček, o nic menší počet se vnoří dovnitř a blahořečí zapnuté klimatizaci. Ve Fiře už je připraven spoj do Kamari a za další půlhodinku už si užívám hotelového bazénu. Relax s knížkou pod slunečníkem, s vodou na dosah, tak překonávám denní sluneční „špičku“. A když se sluníčko začne sklánět k obzoru a teplota opustí šílené výšky, je čas jít k moři. To mě velmi baví – slunce je mírné, voda je teplounká, pláž se pozvolna vylidňuje. Je „kvečeru“, den ještě neskončil a večer ještě nenastal. Užívám si posledních paprsků na lehátku, za které už dnes ani nikdo nepřijde vybírat peníze. A podobně budou probíhat další dny mé dovolené. Část dne potulky po ostrově, pak bazén pro obnovu sil a konec dne na teplounké, do měkkých paprsků zapadajícího slunce zahalené pláži. Vyžene mě hlad – tedy „domů“, převléknout a zamířit do nějaké příjemné taverny.\nJako mnozí se vyhýbám tavernám na promenádě, což je vůči nim možná nespravedlivé, ale prostě nemám ráda, když mě někdo k něčemu nutí, někam mě směřuje, něco mně doporučuje. Takže zůstávám v „druhé řadě“. Jsem stravově nenáročná, takže těžko šlápnu vedle. Nebudu tady doporučovat taverny, ostatně v jinou sezónu může všechno být jinak, ale přidám jednu vzpomínku. Na tavernu „Myth of Santorini“, rohovou, obrostlou zelení. Byla dost prázdná (ostatně nenastal ještě ten pravý čas večeří). Vybrala jsem si, jak je mým zvykem, místo v rohu, abych měla krytá záda a dobrý rozhled. Taverny obvykle testuji podle místních specialit – na Santorini to pro mě byly tomatokeftedes – rajčatové placičky. Obvykle jsem jich na talíř dostala 4-6, někdy se zeleninou, pitou či tzaziki. Takže i zde – tomatokeftedes a z důvodu výjimečného hladu též gyros na talíři. Tuhly mně rysy, jen co jsem uviděla, jak milá slečna ke mně ty talíře valí. Jídlo z nich téměř přepadávalo. Gyros nebyl pro jednoho, ani pro dva, ba i tři by měli dost. Co s tím? Bylo mi jasné, že jídlo nedokážu zpracovat tak, aby se to na talíři projevilo. Natož sníst. Nacpala jsem se k prasknutí, ale na talířích to moc nebylo vidět. Chvíli jsem přerovnávala potraviny tak, aby talíř vypadal prázdnější. Co s tím – vrátit takové porce, to bych jistě musela zdůvodňovat, proč mně „nechutnalo“. Nechat si to zabalit – to bude vypadat, že jsem škrt, který se hrdlí o každé zbylé sousto, s nímž se třeba počítá pro domácí zvířátka. A zrovna žádné kočičky pod stolem... Tak co? Myslí mně probleskla vzpomínka – kamarád mně vypravoval, jak prý kdysi spisovatelka Marie Majerová cpala luxusní a tehdy běžně nedostupné dobrůtky na stranických pohoštěních do své kabelky. (Možná to nebyla Marie Majerová, nechť odpustí, paměť mám děravou...). No nic, vyndala jsem z taštičky maličkou igelitku a nepozorovaně jsem ji pod stolem plnila masíčkem, hranolky, ba i zeleninou. Naštěstí jsem cestou do hotelu potkala pár kočiček, které o obsah mé taštičky jevily velký zájem.\nBalkónová scéna: Jak už jsem prozradila, o balkón se v Řecku hrdlím. Jistě nejsem sama, ubytování bez balkónu či terasy si asi nikdo z nás nedovede představit. Tam se dějí věci! Teda né, že by se zrovna u mě něco dělo. Jen nohy ráda dávám na stůl, promiňte. Ale balkón, to je završení jednoho dne a plánování dalšího. Rozložím si mapu, průvodce, poznámky, ba už i internet, a přemýšlím, co už zítra a co až pozítří. Kdy budou mít muzea zavřeno a kdy hlásí velké vlny na moři. Chvála ostrovům, kde na balkóny málo fouká – nemusím hledat mapu dole u sousedů. Předbíhám v informacích, ale musím už sem napsat, že letos mě pověstný ostrovní fučák minul – za celý pobyt se sotva kdy pohnul lísteček; o to více hřálo. – Plánuju, na mapě se objevují otisky skleničky s vínem, pak už jen čučím, jak mně nad hlavou blikají tisíce a tisíce hvězd, občas přelétne letadlo, které tady nestaví, protože je noc a v noci se tu nestaví. Hvězdy nad temným hřbetem Messa Vouno navozují mystické a magické pocity a nutí myslet na tragický osud ostrova, na ty, kteří tu žili a už nežijí, na to, co bylo a už není, na to, co bude. Radši jít spát. V noci vyjeknu, kdykoliv známá lednička spustí mrazení, které si svým zvukem nezadá s popelářským vozem v akci.\nNa počátku svého pobytu hodlám napravovat resty z minula. Takže další den vyrážím do Akrotiri, archeologického naleziště na jihovýchodě ostrova. Před pěti lety bylo ještě dlouhodobě zavřené, teď už se tam může. Takže autobusem do Firy a dále za 1,80 eura autobus do Akrotiri. Zase zhruba půlhodinová cesta ostrovem, chvíli podél kaldery, pak směrem na Pyrgos a šup z kopečka, už jsme v Akrotiri. Autobus staví těsně u vykopávek. Přejdu silnici a vstoupím do oploceného areálu. Nejsem archeolog ani historik, ale vykopávky a jiné pamětihodnosti si nenechám ujít. Vidím sice jen otevřené jámy, zbořené zídky, občas střepy či zbytky malby, nemám představivost o tom, jak to vypadalo dřív, ale vždy se snažím nasát genius loci, uvědomit si, že stojím právě na „tom“ místě. Vnímám krajinu kolem, její přednosti a nevýhody (což na Santorini, jehož krajina tak dramaticky v historicky krátké době změnila, není příliš to „ono“). Asi jsem snob, ale mám radost z pocitu, že „jsem tam byla“. Vím, o čem je řeč. Takže si tak pasivně prohlédnu rozsáhlé naleziště, které je protkané vyvýšenými chodníky a kryté nejen střechou, ale i obvodovými zdmi. Prohlédnu si popisky a zapíšu si za uši, že se mám v archeologickém muzeu ve Fiře soustředit na nálezy z Akrotiri. Když mám dost, vyjdu z budovy a prohlížím zbylou část areálu. Je tu nějaké občerstvení, záchody, ba i místnůstka s prodejem suvenýrů. Měli jich tam asi pět. Zase ta známá bolest turistických cílů – proč je ti Řekové „neprodají“? Proč tu není pořádný obchůdek s pohlednicemi, mapičkami, brožurkami, figurkami, hrníčky a vším, co by tuto lokalitu připomínalo? Vzpomínám, kdykoliv jsem jako malý harant s rodiči navštívila nějaký hrad či zoologickou, vždycky jsem chtěla něco na památku, něco si přivézt a zakotvit tak vzpomínky. A vždycky to naše stálo dost peněz. A pořád to tak mám, i když minimalizuji předměty, ale brožurku bych si určitě koupila. Tak proč mi jí Řekové nechtějí prodat?\nPo hodince, hodince a půl stojím zase před areálem. Podle cestopisů je kousek odtud Červená pláž, Red beach. Najdu ukazatel a jdu – po silnici, občas nějaké auto. Cesta nic moc, krajina nemalebná a zaprášená. Po levé straně mě upoutá krámek s místními pochutinami, stojí před ním stará lodička s platy, na nichž se suší santorinská minirajčátka. Po deseti minutách dojdu k parkovišti před kostelem v tmavočervené skále. Je tu rumrajch, tu se prodávají melouny z auta, noví návštěvníci přijíždějí, staří odjíždějí, tam je stánek s korálky a jinou bižuterií. Projdu parkovištěm a stezkou pro pěší s houfem jiných lidí mířím k Red beach. Po chvíli se otevře krásný pohled – zelenomodrá voda pod hnědočervenou skálou, z níž odpadaly obrovské balvany, úzká pláž s tmavým pískem, téměř plná – někteří využívají plážového servisu, jiní se válejí jen na ručnících. Nemám v úmyslu se zde zdržovat, takže se porozhlédnu po okolí, nafotím několik snímků a vracím se na zastávku autobusu. Za chvíli přijíždí od Firy, zajede se otočit dolů k moři a hned se vrací zpět. Nastoupím a užívám si chládek. A za chvíli červíček zavrtá – ale k tomu majáku jsem tedy dojít mohla. Zapomněla jsem. Tak příště.\nA další výlet – na ten se moc těším – vnitrozemní Pyrgos. Už minule mě opravdu uchvátil. Už trochu rozmazané vzpomínky si zaslouží zostřit kontury. Vzpomínám, bílé zdi, bílé uličky, průchody a cesta stále výš, až někam „na střechu“, kde ční jen komínky staveb s tlustými, bílými zdmi. A kolem dokola – Santorini. A stihnout to ráno co nejdříve, vyhnout se vedru a uličkám přecpaným turisty. V klidu si Pyrgos projít – to je můj plán. Takže ráno rychle na fíráček, ve Fiře počkat na ten správný autobus, který zajíždí do Pyrgosu. Autobus zastaví přímo před uličkou se směrovkou na pevnost Kastelli. Stoupám pomalu výš a výš a rozhlížím se kolem. Stříšky a věžičky se pomalu vrství. Malé zklamání – kde je děda, který pod pevností pózoval s oslem? A turista si mohl vyfotografovat buď dědu na oslu, nebo se mohl nechat s oslem zvěčnit sám? Posledně tu byl, a býval tu prý dlouhá léta. Přeji si, doufám, že dneska se mu to jen nehodilo. Pyrgos je bludiště, uličky se kroutí, silné bílé zdi střídá pár schůdků. Občas nějaký obchůdek s keramikou či obrázky. Jeden je zvlášť povedený, barevné keramické mističky a talířky rozložené na schodech před krámkem, až oči přecházejí. Také uši si užijí, jemné cinkání přivábí i prodavačku a ta kočenku, rozkošnicky se převalující v nabízeném zboží, jemně vyžene. Pak urovná mističky do řady a vrátí se do svého temného krámečku. Kočička si olíže pošramocenou důstojnost a důstojně se vrátí do svého keramického pelíšku. Pokračuju dál, kolem taverničky s balkónkem a chrámu s podloubím, výš. Uličky a schůdky jsou užší. Už vím, že to jde ještě dál, až úplně nahoru, kde spočinu ve stínu kupolí a zvonů. Výhled je úžasný, je vidět celý ostrov, letiště, Fira a dál Oia, v proláklinách tuším skrytou Messarii a Vothonas. Pokouším se zahlédnout, kudy vede cesta z Pyrgosu na vrchol Svatého Eliáše, ale nejsem si jista. Pyrgos je úžasné místo, jsem nadšená, že jsem si ho znova mohla užít, tentokrát ne v poledním žáru a s davy turistů, ale relativně po ránu, v žáru sice také velkém, ale tady, „na střeše Santorini“, sama, v klidu. Srdce se tady tak nějak víc otvírá, protože potřebuje vstřebat do sebe tolik dojmů, tolik pocitů. Kdyby kaldera se svými domky na útesech nebyla tak zvláštní a výjimečná, určitě by pro mě byl Pyrgos to nejlepší na Santorini. – Cestou zpátky ještě fotím (očima i aparátem) do zásoby a u kruhového objezdu čekám na autobus do Firy. Dopravu teď řídí policista, tak se bavím. Každou chvíli u něho zastaví „kámoš“, radostně pohulákají, zastaví ostatní auta, autobusy, náklaďáčky a tak. Když si pánové vyřeší, co potřebují, auta se zase v klidu rozjedou. Skoro lituji, že už přijíždí zelený autobus, ještě bych si něco „vyslechla“.\nDalší den je vlastně pokračováním výletu do Pyrgosu. Už tam jsem mlsně obhlížela pohoří Messa Vouno. Láká mě cesta po hřebeni, z Pyrgosu na nejvyšší vrchol ostrova Svatý Eliáš. Ale teplota nějak stoupá, nechce se mi spálit kůži pochodem holými horami. Tak kompromis. Nahoru (na horu), ale jen trochu. Na archeologické naleziště starověké Thiry nad Kamari. Klikatá silnice je vidět z celého Kamari. Pamatuji si, že cesta nahoru byla příjemná, silnice je pozvolná a provoz je zanedbatelný. Navíc po několika dolních zatáčkách se při krajnici občas objeví strom, většinou pinie, který poskytne stín. A dokonce se cestou vyskytne i několik laviček. Vycházím tedy ráno, po osmé hodině (po hotelové snídani). Vláčím vodu – nahoře sice byl stánek (resp. otevřená korba automobilu), kde se něco k pití dalo koupit, ale kdo ví, jak je to dnes. Hned v první zatáčce slyším cinkání zvonečků a klapot kopýtek. Záhy se objeví několik koní a (snad) mulů. Na prvním se veze bujarý mužík a radostně mi mává do objektivu. Cesta je příjemná a poskytuje krásné výhledy na letovisko a hlavně na letiště, na němž začíná přistávat jedno letadlo za druhým. Aut moc nepotkávám, je jich dokonce méně než pěšáků. Kromě několika normálních turistů mě mine i pár nahoru či dolů běžících sportovců, v šortkách, tílkách, s ručníkem za krkem a lahví vody v ruce. Pot se z nich lije, kývnou na pozdrav a kvačí dál. Na to bych tedy neměla. Jdu poměrně rychle, ale zdržuji se focením, takže na horní, ještě velmi prázdné parkoviště se doplazím až po 40 minutách. Z otevřené korby je regulérní stánek i se stolkem a lavičkou, a otevřený. Takže za odměnu frappé a čumenda na všechny strany. Je to opravdu krásné místo, ráno ještě neskončilo, slunce nás ještě šetří a povívá lehký vánek. Je mi dobře.\nPak se vydám na zbývající výstup do ohrazeného areálu, koupím vstupenku za 2 eura a pomalu zdolávám další převýšení. Výhledy jsou impozantní. Objevují se první archeologické nálezy a všude kolem množství sušených květinek a bylinek. Pomalu se dostávám do centra starodávného dění, na agoru. Naleziště je rozsáhlé a je toho tu k vidění opravdu hodně. Není tu koš na odpadky – taky kdo by ho vynášel – tak se kelímky od kávy a lahve od vody hromadí na zahradníkově kolečku. Procházím si po cestičkách a stále nechápu, jak se tady dalo žít. Dojdu až k obětišti, na výspu skály, a moře mám kolem sebe ze tří stran. Barvy modré přecházejí a hladina se leskne ve slunci. Občas se objeví světla přistávajících letadel, podvozky vysunuté, pasažéři jistě přitisknutí k okénkům a v ohromení si prohlížejí sluncem zalité skalisko. Vidíte mě?\nNechce se mi dolů. Ještě musím najít ve skále vytesaného delfínka a lva, které si pamatuji odminula. A pak dolů, na parkoviště. Cestou pokukuji po stezce, která vede na druhou stranu hory, do Perissy. Vypadá to, že je jich hned několik, občas zahlédnu nějakou postavu opatrně scházející dolů či vystupující nahoru. Tak jo, do Perissy jsem se stejně potřebovala jít podívat, a plavky nosím s sebou. Cestička je to taková kozí, šotolinová, sandály mám za chvíli plné kamínků a prachu, chtělo by to alespoň ponožky, ale po nějakých dvaceti minutách jsem v pořádku dole v Perisse. Projdu si nábřeží a hledám nějaké pěkné místečko na pláži, hlavně se sprchou, abych moře moc neumazala. Chci se nejprve podívat po Perisse, která je mnohem menší a klidnější než Kamari. Obávám se, že trávit zde více času by mě nudilo. Poodejdu od skály a vyberu si pěkné lehátko na pláži s úplně černým pískem, jemnějším než v Kamari. Lehátka jsou zde dost drahá, za jedno se slunečníkem dávám 7 euro, k tomu si dojdu do blízkého obchůdku pro obrovskou zmrzlinu k doplnění kalorií. Moře vypadá moc dobře, písek ovšem neuvěřitelně pálí, však se horký vzduch nad ním tetelí o sto šest. Dno vypadá jako písečné, avšak první krok mě vyvedl z omylu – jsou to bestie kluzké plotny, které jsem musela přelézt téměř po čtyřech. Po čtyřech tam, po čtyřech zpět, ale jinak pěkné, dobré. A tak se válím na pláži s knížkou a občas s nějakou tou dobrůtkou. Dnes už mám volno. Mimochodem, knížku mám v elektronické čtečce, a jsem z ní nadšená. Vzala jsem ji hlavně z důvodu váhy zavazadla, a s obavou, že čtení na sluncem zalité pláži nebude to pravé. Displej nebude čitelný a ještě ji navíc zaneřádím. Technologie jsou však předvídavé, takže písmo bylo skvěle čitelné, dokonce jsem si libovala, jak je čtení příjemné: bílé papírové stránky tak ostře odrážejí světlo, tyto ne. A když jsem zjistila, že po návratu z vody mně vítr nezpřeházel stránky – tak pak měla čtečka vyhráno!\nPamatovala jsem si, že kolem páté hodiny jede poslední lodní taxi z Perissy do Kamari. To by bylo fajn, stihnout ho a nemuset objíždět autobusem do Firy a zpět do Kamari, když je můj cíl vlastně doslova za kopcem. Jenže odkud to taxi odplouvá? Tušila jsem ho někde u provozovatelů vodních sportů, takže jsem se dala směrem západním. Došla jsem po silničce až do Perivolos, tam bych tedy nechtěla bydlet. Vypadalo to tam příliš mládežnicky, bary, půjčovny aut a vodní atrakce. Pláže poloprázdné, ale příliš nelákají. Molo nikde. Vzdala jsem to a obrátila se na druhou stranu. Těsně před pátou jsem doběhla až ke skále a jako poslední jsem hupsla do téměř naplněné lodičky. Žádné molo tam nebylo, nastupovalo se z pláže – tak pak ho mám najít. Cesta zpět neměla chybu, stála za ty 4 eura. Impozantní skále jsem viděla „pod sukně“, sluníčko se klonilo k západu, občas nás osvěžila jemná sprška z vln a po deseti minutách jsme zakotvili v Kamari. Ani tam není molo a vystupuje se přímo do vody. Při větších vlnách to prý bývá sportovní výkon. Ale dnes ne, botky mám v batohu, batoh nad hlavou, vodu pod kolena. Ven z vody a honem se do hotelu umýt a převléknout. Po výborně stráveném dni udeřil hlad.\nBydlení v Kamari je pro mě atraktivní také kvůli letadlům, které při přistání „líznou“ Messa Vouno, otočí to doprava a klesají nad pláží a promenádou na blízké letiště. Už před pěti lety jsme se vydali se synkem na procházku k letišti, a bylo to fajn. Vzpomínám, že přímořská silnička, která vede od Kamari k letišti, je dost dlouhá a frekventovaná, takže raději se vyhnout prudkému slunci. Vyrážím proto hned ráno, projdu pobřežní promenádou, kde mají v tavernách židle nohy nahoru a obsluha umývá podlahy, chodník a občas i nějakou tu číču, která po tahu vyspává v koutě. Na konci Kamari detailně studuji vinnou révu stočenou do nízkých věnců, čímž je rostlina lépe chráněna před větrem a déle si udrží vláhu. A pak už se objevují naváděcí světla runwaye a hned za plotem letiště místo, kde se větší letadla poprvé dotknou santorinské půdy. Silnici v tomto místě křižuje polní cesta, pokud se po ní vydáte tak 100–150 metrů, letadla vám budou přistávat přímo nad hlavou. Usmívám se, jak jsme toto představení absolvovali posledně. Nejdřív jsme před skálou zahlédli světla letadla, pak se přibližovala blíž a blíž. Bylo velké a hlučné. Jako správná matka jsem začala zmatkovat a chtěla jsem synáčka uklidit z nebezpečného místa. Rozutíkali jsme se k silnici – ne, to je špatný směr, tam míří to letadlo, tak zpátky směrem do vnitrozemí, ale ne, to je špatně, tam letí letadlo. Sem – a tam. A tak jsme po cestě přebíhali jako splašení zajíci, až nám Finnair zahučel nad hlavou, ještě jsem si uvědomila, že má na břichu vidět plochy zahnědlé od rzi, a už sedlo za plůtkem na dráhu. Za moment jsme slyšely hluk motorů a já jsem sbírala zbytky své rodičovské důstojnosti. Moc to nešlo, při představě, jak se ten Seveřan za kniplem bavil, když nás naháněl mezi révovím. –Pokračovala jsem dál po silničce, vlevo minula kostelík, který je „zakousnutý“ do letištní plochy, a mířím až k tomu druhému, vpravo. Je na vyvýšeném místě a z jeho nádvoří lze sledovat provoz na letišti. Kostel je zavřený, ale stejně mě láká spíš jeho exteriér. Když si odpočinu a dostatečně se pokochám, vracím se zpět. U „přistávacího místa“ neodolám a vyběhnu na cestu. Přejdu krizový bod a čekám, foťák vytasen. Zrovna nic moc, ale pak tři letadélka přeci jen přistávají, neprohlédnu si je sice přímo nad hlavou, ale před očima je mám moc pěkně. Nechce se mi už vracet zpět do Kamari, takže pokračuju cestou směrem do vnitrozemí. Mezi vinicemi a parcelami s rozestavěnými domy. Rostou tu poměrně rozlehlé domy, ale všechny jsou běloučké, zářivé a s prvky kykladské architektury. Počítám s tím, že po chvíli musím narazit na hlavní silnici spojující Messarii a Kamari. Chvíle se trochu protáhla, prašná a rozpálená cesta se klikatila, obávala jsem se, že skončím někomu na dvorku a budu se muset buď vrátit, nebo se vrhnout střemhlav skrz vinice. Nakonec jsem se na hlavní dostala, a to přímo ke stanici autobusu u odbočky na Vothonas. Přijel za moment, mávla jsem na poslední chvíli, zabrzdil. A pak už jen chvíle a už se máchám v Egejském moři.\nI další výlet směřoval do známých míst a pěkně navazoval na předchozí den. Vnitrozemí a vesnice v roklích – Messaria a Vothonas. Takže opět na autobus, ale vystupuji už v Messarii na křižovatce. Matně si vzpomínám, že posledně jsme tady trochu bloudili, ale vím, že musím jít „nahoru“. Pokračuji po hlavní silnici až na konec obce, k větrnému mlýnu. Tady někde sejdu do Vothonas. Bloudím uličkami, fotím si kupole kostelíků a ibišky, ale pořád špatně. Vrátím se tedy na hlavní a pokračuji dál. Jakási odbočka mě zavede do údolí, sice jsem na toto místo nechtěla, ale budiž. Procházím tedy částí staré Messarie, klesám níž pod úroveň okolní krajiny a už se mi před oči staví krásné kostelíky. Okukuji, až na mě zamává mladší žena a jeden mně odemkne, zasvěcený Panně Marii, maličký, přilepený do skály. Zapálím svíčku za své drahé, ukonejším paní, která se omlouvá, tolik omlouvá, že neumí anglicky, a jdu dál uličkami zařezávajícími se do terénu, cesta stále klesá, uličky jsou úzké a prázdné, bílé zídky se klikatí, občas je bílá narušena závěsy bugenvilií, barevnými květy ibišků, tu je palma. Vyruším siestu čtyř bílých kočiček, zatímco mamina zůstává ležet ve stínu jasmínu, mladé se zoufale vrhají na zídku a pryč. Poprvé vidím, jak kočky šplhají po zdech, asi se dívaly na Spidercats. Konečně se nějak dopletu i do údolí Vothonas a už pokračuji známou cestou. Po chvíli bych měla dojít na hlavní silnici mezi Messarií a Kamari, kde jsem postávala už včera. Na konci Vothonas se údolí rozšiřuje, vyhloubené prostory ve skalách dnes slouží jako chlívky či sklípky, je tam uloženo seno na zimu a podobné produkty. Ještě mě čeká bílý kostelík, který i svou čelní stěnou kopíruje sráz, v němž je vystavěn. Obdivuji rozvlněné zdi a pak už jen pohladit chudáka oslíka přivázaného na slunci a mávnout si na zelený autobus. Už je tu a mě čeká zasloužené povalování na pláži.\nBalkónová scéna II – Dnešní pobyt ve vnitrozemí mě dokonale vysušil. Několikrát za den jsem si vzpomněla na lahvičku bílého vína, která se chladí v ledničce. Je to taková ta „testovací“, dvě deci?, možná ani ne... Chtěla jsem ochutnat nějaké dobré místní víno, tak jsem si koupila v prvních dnech toto. Těším se, jak si sednu na balkónek a polknu první doušek. Leč ouha. Najdu otvírák, který jsem si prozřetelně přivezla z domova. Jednoduchý, pevný, lepší než ten, co bývá na noži. Zašroubuji, jenže vytáhnout nemůžu. Napínám síly, lahev sundám ze stolu a zkouším to na zemi, přidržuji nohama. Táhnu, táhnu, jako baba řepu, vytáhnout nemůžu. Co s tím? Sednu si na balkon a naštvaným pohledem hypnotizuji láhev. Nedá mně to, zkouším špunt vytáhnout znova. Postupně rudnu, nabíhají mně žíly a ovládá mě vztek. Nic. Tak nic. Zkouším se s tím smířit. Normálně alkohol nepiju, tak přeci tady nebudu vyvádět, že se nedostanu do láhve. Ale stejně, měla bych být schopna otevřít láhev. Navíc byla tak drahá... Zkouším to znova, nic. Promýšlím možnosti. Půjdu poprosit o pomoc k sousedům. Představa, že stojím sama ve dveřích s lahví v ruce je děsivá – jako bych se zvala na společný večer! Tak půjdu do recepce – jenže tam dnes byla ta křehká slečna, ta by sotva uzvedla tu lahev... Tak půjdu do nejbližší taverny – no to ne, přece neponesu lahev, navíc s rozškortaným korkovým špuntem, do hospody... Zoufale se vrhám na lahev znova. A!, dílčí úspěch. Dostala jsem se skrz, že by víno dírečkou proteklo? Ne, to ne, ale sát by to šlo – ale to přece ne, nejsem žádný kojenec. Ach jo, tak když nejde špunt ven, třeba půjde zarazit do lahve. Nejde. Ani se nehne. Můj organismus začíná vykazovat známky abstinenčních příznaků. Kde jsem k nim přišla? Vztek už mě ovládá. Nejenže se láhev nedá, ale navíc se o sobě dozvídám věci, které se mně vůbec nelíbí. Tak to ne! Vší silou znova zatáhnu – a špunt je venku. Unaveně dosedám na balkónovou židličku a nalévám si zteplalé víno z upatlané lahve do skleničky. Copak mně tohle může chutnat?\nEpilog: druhý den, poté, co jsem v obchodech nenašla lahve s vínem uzavřené na šroubovací uzávěr, jala jsem se shánět pořádnou vývrtku. Problém byl, že jsem netušila, jak se řekne anglicky vývrtka. Má hrdost už byla natolik ponížená potupným otvíráním lahve, že jsem se nesklonila k opisu „potřebuju otevřít lahev s vínem“, tak jsem bloumala po obchodech a prohlížela regály. Nakonec se zadařilo! V potravinách, hned u kasy, vedle zapalovačů! Pro neřestné hned vedle sebe.\nPonaučení: pořádná vývrtka „s křidélky“ bude první věc, kterou dám před další cestou do Řecka do kufru; vývrtka se anglicky řekne corkscrew.\nPo dvou dnech „suchých“ výletů už to chce moře. Třeba lodní výlet a nejlépe na západ slunce u Oiy. Nabídka cestovky mě nenadchla, tak jsem se poohlédla jinde. Výletnictví po Santorini i blízkých ostrovech zde zajišťuje Kamari Tours, tak jsem si došla prohlédnout jejich nabídku. Nelákal mě celodenní výlet, ba ani honosné občerstvení v ceně. Vybrala jsem si odpolední výlet menší loďkou (Janis Boat) s programem kaldera, vulkán, horké prameny na Palea Kameni, Thirassia a pak pod Oiu sledovat západ slunce. Za to 22 euro, myslím. Okolo druhé hodiny odpoledne jsem s několika dalšími nastoupila před kanceláří Kamari Tours do autobusu a vydali jsme se směrem k přístavu Athinios. Cesta je to vcelku krátká, avšak nepřekvapí, že se sběrnými zastávkami trvala víc než hodinu. Cestou se autobus proplétal vnitrozemím, tu a tam přibral pár lidiček, před jedním penzionem u Messarie jsme počkali, až dva mladí anglicky hovořící vylezou z bazénu, zabalí se do osušek a do ruky vezmou něco oděvů. No nic, v Řecku přece nebudou spěchat ani turisté. Sjezd po klikaté silnici do přístavu je sám o sobě velký zážitek. Zvláštní je, že autobusy jako by se hrnuly jen tam, kam se dole na té malé plošině vejdou? Však jsme také při úpatí nejmíň deset minut stáli, než se uvolnilo místečko k zaparkování. Bylo nás zhruba dvacet, když jsme vystoupili. Ke skupince přiběhl mladík neřeckého typu a směroval nás, že musíme k lodi. Přístav byl nacpaný k prasknutí. Patrové autobusy, auta a mezi tím snad stovky turistů, mnozí s kufry. Mladík se rázným krokem proplétal mezi vozidly, tu přeskočil zábranu. Ztrácela jsem ho z očí, a to jsem se za ní hnala jako jedna z prvních! Rychle jsem si vtiskla do očí alespoň barvu jeho trika jako poznávací znamení a ohlédla jsem se, co ten zbytek? Vědí, kam mají jít? Čert ví... Směr je jasný – k vodě, tam bývají lodě. Ještě přeskočit jedno ochranné lano a už mládežník ukazuje na kolébající se loďku a pomáhá nám s naloděním. Malá, ale těch dvacet lidiček, jistě bez těch, kteří se probíháním přístavu ztratili, se tam snadno vejde. Slunce pěkně pálí, tak si vybírám místečko zacloněné stříškou. A v minutě to valíme po kaldeře směrem k Neo Kameni. Upřímně řečeno, vulkán si pamatuju z minulé návštěvy, a i když se často po sopkách neprocházím, tuto zastávku bych i oželela. Pamatuji se na hordy rozpáleného kamení a cestičky sem i tam. Ale nechť. Zaplatím dvoueurovku za vstup a dostanu letáček s informacemi o vulkánu. A už šlapeme táhlou cestou nenápadně se zdvihající od hladiny moře. Cesta je únavná, náš průvodce, který se představil jako Vladimir a potvrdil mé předpoklady o svém slovanském původu, jde v čele a na pravidelných zastávkách čeká na své ovečky. Na sopce kromě nás skoro nikdo není, však je rozumnější jet sem ráno, kdy výheň není tak veliká. I když má fyzička není až tak špatná, mám dost. Prohlédneme si jednotlivé průduchy, Vladimir anglicky vypráví o historii sopky i okolních ostrovů a dovede nás až na nejvyšší bod vulkánu. Ochotně fotografuje zájemce jejich fotoaparáty, já si opět vystačím se svou dlouhou rukou. Nahoře je pěkně, krásný výhled po okolním moři i na „zasněžené“ Santorini, a hlavně se konejším představou, že teď už se půjde jen dolů. A za hodinku už zase sedíme v naší loďce a míříme přes kalderu dál, k „horkým pramenům“. Zastavíme v zátoce a můžeme se vykoupat v horkých proudech. Koupel není vhodná pro osoby se zdravotními (třeba srdečními) obtížemi a je nutné počítat s obarvením plavek mořskou vodou. Do vody se mi tady nechce, počítám s tím, že se vykoupu až na další zastávce, na ostrůvku Thirassia. Pozoruji rozdováděné spolucestující, jak se koupou v zelenomodré vodě, někteří míří až ke břehu, kde horké prameny vyvěrají. Tam si spokojeně sednou do mělčiny a radostně se čvachtají. Po zpětném nalodění zhruba za půl hodinky jsou tito jedinci jasně identifikovatelní svými oranžovými zadky. A míříme dál – Thirassia. Kotvíme v malém přístavišti, Vladimir instruuje výletníky, že cesta nahoru do vesnice Manolas trvá asi 20 minut a za poměrně prudké stoupání je odměnou nádherný výhled po kaldeře. Má pravdu, je to úprk nahoru a hlavně hned zase dolů, neboť západ slunce, největší atrakce dnešního výletu, nepočká. S trochou zklamání si uvědomuju, že přístav už je ve stínu a koupat se mi tedy moc nechce. Zato pobřežní taverny zabíhající až do moře, ty vypadají moc lákavě. Najdu si jednu takovou na molu, je dosud prázdná, čtvercové stoly s proplétanými židlemi jsou přichystány pro večerní návštěvníky. Objednám si testovací tomatokeftedes a pivo. Ano, jistěže jen malé, jsem přece dáma. Normálně pivo vůbec nepiju, ale dejte mi už pokoj s těmi sladkými limonádami. Čekám na jídlo a pozoruji cvrkot v přístavu. Periferním viděním si všimnu, že vlastně nejsem v taverně sama – zpod ubrusu vedlejšího stolu se najednou vysune zrzavá noha, druhá, nakonec ocas, kočička se přeloží z bůčku na bůček, stočí se a spí dál. Nejen že je důležité dávat si pozor, kam člověk šlape, ale také kam si sedá. Nad tavernou při cestě je velká stáj, kde přes den postávají desítky oslíků. Teď tam sice žádný není, už je pozdě, ale vím to. A vzpomínám, jak to bylo před pěti lety. Musím se znovu smát. Tenkrát jsem si tenhle zážitek zapsala, v předpokladu, že vám ho povím, ale cestopis o Santorini 2009 tenkrát zůstal nedokončený v šupleti. Tak až teď – text je připraven, stačí ho sem jen vložit:\n[„Oslí stezky“ jsme zažili v Řecku na různých místech. Pozorovali jsme, jak trpěliví oslíci táhnou na svých hřbetech hihňající se turisty. Rozhodně a opakovaně jsme odmítali oslíkáře, kteří nabízeli za pár euro služby svých zvířat. Nene, nepotřebujeme, vyšlápneme sami. Chlapec je ještě malý, co kdyby spadl... A letos, při přípravném studiu santorinských poměrů, jsme na ně narazili zase. A ne jednou – cestu ze starého přístavu nahoru do Firy prý lze vyšlápnout po svých, vyjet lanovkou nebo – na oslím hřbetě. A také na ostrově Thirassia, po klikaté stezce nahoru do vesnice se také pohybuje oslí doprava. Tak že bychom to přeci jen vyzkoušeli? Vůči oslíkům je nám to blbé, skoro týrání... Ale co by s nimi bylo, kdyby sobě a svým majitelům nevydělávali vožením turistů na živobytí? Uživili by se/je vůbec? No, uvidíme.\nA viděli jsme. Během výletu po kaldeře, o němž jsme na rozdíl od oslů nepochybovali a následně jsme ani trošičku nelitovali, nás poslední výletní zastavení přivedlo do přístavu Thirassia. Vystoupili jsme z lodi a poslouchali instrukce delegátky o časových a jiných možnostech, a také: „Chcete-li na oslíky, pospěšte, trvá to dlouho, než vyjedou a vrátí se zpět, můžete na „obrat“ čekat i hodinu...“ Tak jsme si pro všechny případy pospíšili a dorazili do oslí garáže. Kousek nad přístavem stál velký přístřešek krytý střechou. Uvnitř asi tři zvířata a hulákající oslař: „Donkeys, donkeys? Wait, wait...“ „No, já ještě nevím.“ Znejistila jsem. Zvířata byla tak vysoká. Vypadala spíš jako koně, asi to tedy byli muli. Začala jsem couvat. Oslař nervózně zvyšoval hlas, zřejmě v domnění, že mu nerozumím. Rozuměla jsem, ale nevěděla. Synkův výraz v obličeji také značil nejistotu. Šlapala jsem při couvání do koblížků a nevěděla, co dál. Takoví velcí osli, už se vidím, jak se s námahou vyškrábu na hřbet a bez problémů sklouznu po druhé straně hřbetu zase dolů... Najednou se ozval hluk a směrem dolů se po klikaté stezce řítila masa hnědých těl. Osli. Vytáhli skupinu turistů nahoru a teď, hnáni jekotem svých majitelů, pádili pro další dávku. Tak dva metry široká stezka, lemovaná zídkou, byla zatraceně úzká. Turisté, kteří šlapali po svých, nevěděli, kam uskočit. Jen tak tak nebyl jeden z nich, který měl špatný úmysl – fotit si to splašené stádo, smeten. Sakra, to je nebezpečné.\nStádo zahnulo do své garáže a mně se zazdálo, že nejsou tak velcí, že jsou to ti krásní, téměř plyšoví, korálky a barevnými sedly vyzdobení – oslíčci. Že bych tedy přeci jen na některého z těch připosražených vlezla? Oslař se zřejmě obával prodlev, tak začal rychle, ale systematicky obsazovat osly živým nákladem. Vytahoval turisty, kteří se mezitím nashromáždili v garáži, jednoho po druhém z davu a přiděloval jim povoz v závislosti na turistově výšce a tonáži. Sledovala jsem, jak byl vytažen můj téměř dvoumetrový syn a za pomoci oslaře dosazen do sedla jednoho z těch přerostlých. Takže je rozhodnuto. Musím taky. Byla jsem dovedena zcela na druhou stranu garáže, kde u zídky stál malý, krásný oslík. Byl odvrácen od ostatních a klidně civěl na druhou stranu, na moře. Oslař mně pomohl do sedla, vzal si pět euro, já jsem si zasunula nohy do třmenů na doraz, jak jen to šlo. Osel se nehýbal, zoufale jsem udržovala stabilitu. Seděla jsem, na krku foťák, na zádech batoh, v kalhotách srdce. Po několika minutách jsem si dovolila jednou rukou osla vyfotit. Teda jen uši, ale aspoň něco. Na důkaz. Koncentrovala jsem se, bylo to dobré. Začala jsem mít radost, že jsem to zvládla, vyhrála jsem nad svým strachem.\nA v tom se to stalo. Ozval se křik několika oslařů a osli se dali do běhu. Bláhově jsem si myslela, že se rozvážlivě rozhoupou v chůzi stylu karavany velbloudů. Nikoliv. Utíkali! Do kopce. Smekali se po kamenných kostkách. A navíc, vždyť oni vůbec nejsou navzájem přivázáni, nikdo je neřídí a nevede, jen hlas jejich pohaněče jim rozkazuje, co dělat! Nedalo se nic dělat, byla jsem vydána napospas.\nStádo vyběhlo. Zahlédla jsem svého synka na jeho velkém zvířeti, které se hnalo v čele. Můj roztomilý oslíček nejprve stále postával v obráceném směru. Oslař na něj řval tak, že jsem pojala obavy, aby oslíček nezešemíkovatěl a nevrhl se přes zídku ze srázu. Naštěstí se tak nestalo, oslík se rozpohyboval a obrátil do správného směru. Začala jsem padat, tak jsem osla uškrtila nohama. Prošli jsme první stoupání a dospěli do první zatáčky. Trochu mě uklidnilo, že ještě sedím v sedle a nohama cítím drsné oslí boky. Oslíček zaujal čestné poslední místo, za námi už jel jen osel se řvoucím oslařem. Z práskání bičem a řvaní oslaře mi zaléhalo v uších. Nebyla jsem si jistá, na koho řve, ba ani koho práská tím bičem... Hořce jsem litovala. Po očku jsme se snažila zahlédnout své dítě, ale marně... Vystresovaný osel, snad ještě nezkušené mládě, se evidentně snažil ze všech sil vyhovět svému pánovi. Pádil před ním a nedbal na to, že před námi není žádné volné místo, jen osli a osli a osli. Cpal se mezi ně a na mě nebral ohledy. Do zídkami ohraničené stezky se vešli jen dva osli, ale ten můj se mezi dva ohromné oslí zadky přesto nacpal. I se mnou... Obracela jsem se za sebe na oslaře a křičela na něj, ať tomu oslovi řekne, že se přece nemůže cpát mezi ty zadky! Že se tam spolu nemůžeme vejít! Oslaři byly mé české výhrůžky jedno a osel byl z mého křiku zřejmě ještě víc vyplašený. Tak se stalo, že klopýtl na obě přední. Neudržela jsem se v sedle a svezla se horní půlí těla přes jeho krk. Těžký fotoaparát mě táhl níž a níž. No to je konec, blesklo mi hlavou. Nohy přibité v třmenech, teď mě začne vláčet po kamení a ti ostatní osli mě ušlapou... Oslař začal křičet s ještě větší vervou, domnívala jsem se, že chce osla zastavit a mě pomoci na nohy nebo alespoň do sedla. Ani náhodou. Osel reagoval rychlejším během v oba předcházející zadky a mně bylo jasné, že mi nepomůže nikdo. Musela jsem sebrat všechny síly a vytáhnout se zpět do sedla. Podařilo se. Sevřela jsem oslíka ještě pevněji a snažila jsem se ho pohlazením zklidnit. A pak se ozvalo spásné: Finito, finito! Byli jsme téměř před vrcholem stezky. Vůbec jsem si toho nevšimla. Můžeme dolů... Vypletla jsem nohy ze třmenů a sesunula se z osla. Po vzoru ostatních jsem vylezla na zídku, aby oslí masa měla prostor při úprku dolů. Nohy se mně třásly... Vyhledala jsem pohledem syna a oddechla si, že žije. S nejistým úsměvem na mě shora mával. Šli jsme si sdělovat dojmy. Můj osel byl malý, zakomplexovaný, synův velký, prohnaný, se závodními ambicemi – vždycky se rozběhl a pak u prvního keře okusoval listy. Oba jsme cítili, že jsme byli za ten hloupý, vskutku oslí nápad patřičně potrestáni. Můžeme být rádi, že jsme přečkali. A nikdy víc.].\nVzpomínám, tomatokeftedes jsou výborné, nejlepší, co jsem tu jedla. Ano, ještě jedno pivo, prosím! Slunce se kloní níž a níž a je čas na poslední část výletu. Vracíme se na kalderu, slunce už nás jen pozvolna hýčká, teplý vítr ofukuje dosud horkou kůži. Přiblížíme se k Santorini a pomalu projíždíme kolem barevných útesů. Vladimir vypráví, zastavíme ještě u bílého kostelíka na skále a připlouváme pod Oiu. Zapadající slunce barví bílé domky do růžova, na zídkách a v uličkách jsou vidět davy turistů. Kapitán najde strategické místo, loďka se zastaví a slunce se už pomalu dotýká horizontu. Ve výhledu zaclání plachetnice a dotváří známý výjev proslulého západu slunce na Santorini. Nevím, jestli je nejhezčí na celém světě, ale je krásný. Tak krásný, že kdyby jsem ho viděla na obraze, řeknu, že je to kýč. A kde je hranice mezi dokonalou krásou a kýčem? Vždy mě udivuje, jak slunce nakonec zapadá rychle. Už se zakouslo do mořské hladiny, už je ho jen půl a teď, teď mizí poslední střípek v moři. Obloha je rudá. Ještě chvíli, chviličku posečkat, a už se lodě dávají do pohybu. I ta naše projíždí stále tmavší a tmavší kalderou a nám se naskýtá zase nový pohled. Rozzářené stavby na útesech. Domečky, hotýlky a taverny, všechny se rozsvěcují ostošest. A dole pod útesy kotví velelodi, jejichž paluby jsou vyšperkované světelnými řetězy. Na obdivování ale nezbývá čas, jsme v přístavu, vyměníme koráb za patrový autobus a šplháme zase do kopce. Ještě zahlédnu Janisovu loďku, jak pádí vlnami směrem k vulkánu, a zase mě překvapí nový pohled na kalderu se světýlky lodí. Pak už projedeme ztemnělým vnitrozemím, abychom za pár minut zastavili v prosvětleném Kamari, kde dlouhá noc teprve začíná.\nDalším z plánů je procházka kolem kaldery. Vím, že lze jít z Firy přes Imerovigli až do Oiy. Cesta měří asi 10 kilometrů a samozřejmě na slunci. Ale ty výhledy! Vůbec nejsem přesvědčena o tom, že půjdu celou cestu, ale alespoň kus určitě. Takže opět autobusem do Firy, tentokrát žádné zbytečnosti s sebou, jen vodu, mobil s foťákem a šátek na hlavu a ramena. Co o této procházce říct? Slova jsou dost zbytečná. Procházím Firou, aniž si všimnu, jsem ve Firostefani. Jen tak se kochám. Na turistický ruch je ještě brzy. Taverny a obchody se teprve probouzejí k aktivitě, obsluhy čistí stoly, výlohy, chodníky, aby vše bylo správně načančané pro potenciální zákazníky. Obchůdky nabízejí různá lákadla, od těch obyčejných až po (na mé poměry) luxusní, třeba s oděvy či šperky. Střídají se obchody honosné a neosobní s těmi krásně nazdobenými pečlivou rukou majitele. Vzhledem k atraktivnosti lokality se však ceny ve všech přibližují spíše k těm luxusním. Nákupy mě tady ale netáhnou, oči nelze odtrhnout od kaldery a útesů. Fotím, co to dá, a společně s foťákem se zahřívám i já. Horko je tu k padnutí. Procházím uličkami, vděčna za každý stín, který se vyskytne. Cesta do Imerovigli je stoupavá, naštěstí jen pozvolna. A zde hotely, taverny, bary, bazény – vše ještě odpočívá a nabírá nových sil. Na dohled už jsou zbytky pevnosti Skaros, která ční na skalisku vystouplém do kaldery. Vedou k ní z Imerovigli schody, pak přejít úzkou pevninskou úžinku a zase cestičkou nahoru. Vidím, že po cestě už se míhají nějaké postavičky, které schody a horko neodradily. Půjdu se také podívat. Dolů to jde, cesta je částečně ve stínu a schody jsou mírné, střídají se s plošinkami (ocením je při cestě zpět). Cesta skýtá zase jiný pohled na kalderu a hlavně na domky na útesech. Proplétá se mezi hotely, řekla bych – vyšší cenové kategorie. Nadchne mě komplex, kde je ke každému pokoji přičleněn malý bazének. Občas se mihne obsluha, tu s kýblem a hadrem, tu se snídaní. Téměř v úpatí bělostně září kostelík Agios Georgios – a vevnitř se zrovna maluje. Prozrazují to kýble s barvou před zavřenými dveřmi i zvuky zevnitř. Škoda, nahlédla bych. I ten pracující řemeslník by mě zajímal. Loknu si teplé vody a nastoupím na závěrečnou část cesty k rozvalinám, jejichž současnou podobu má prý na svědomí jedno z velkých zemětřesení v 19. století. Obdivuji barevnost skal, černá, červená, a ještě více trsy zelené trávy, tu a tam nějaký kvítek, jak to zde může přežít? Cestička obchází zbytky pevnosti a vrací se zpět. Malíř stále pracuje a já se plazím zpět do Imerovigli. Čas pokročil. Jsem konečně zpět nahoře, v blízkém obchodě si koupím zmrzlinu a pivo (zase!) a usadím se na stinnou zídku kdysi mlýnu, dnes asi nějaké taverny, dosud zavřené. Sedím a odpočívám z plných plic. Snažím se soustředit na tento moment, vstřebat do sebe vše, co dokážu vnímat. Naplnit se tímto pocitem a uložit ho v sobě pro dny příští. Dál už v cestě nepokračuju, dojmů mám v sobě dost a dost. Nechci je přebít únavou a vyčerpáním. V klidu, míru a pohodě se vracím zpět, volím uličky, kterými jsem zatím nešla, stále nacházím něco nového a zajímavého. Pak u autobusového nádraží jedno kafíčko a cesta zpět do Kamari.\nFira a městečka nad kalderou navštěvuji během svého pobytu opakovaně. Okoukání nehrozí. Stačí přijet v jinou hodinu a místo je jiné. Proměňuje se, jednou je nad kalderou opar, jindy je zcela jasno, pak pár fotogenických mráčků nad Tirassií a vulkánem, tu nová zámořská loď. Pořád něco nového. Lze bloumat ulicemi bez cíle, a vděčný turista bude spokojen. Jsem sice vděčný turista, ale cíle mám ráda. Takže ještě zmíním ještě jeden cíl ve Fiře – starý přístav. Autobus mě jako obvykle vyklopí na nádraží, tentokrát cestou ke kaldeře ještě zavítám do archeologického muzea – Muzea prehistorické Thiry. Expozice je poměrně malá, hodně santorinských nálezů je zřejmě v athénských muzeích. Jsem zvědavá na předměty a především na mozaiky z Akrotiri, abych si doplnila dojem z navštíveného místa. A upřímně se těším na malou zlatou kozu ze 17. století před Kristem, taky nalezenou v Akrotiri, docela nedávno, v roce 1999. I když jsou pro Santorini typičtí spíš osli, pro mě je Santorini spojeno s touto kozou, či kozorožcem, chcete-li. Na rozdíl od oslíků jsem ji jako suvenýr nikde neviděla, byla bych si ji určitě dovezla domů. A z muzea zase ke kaldeře a jako včera, směr do Imerovigli. Chci do přístavu, takže nesmím přejít odbočku vlevo. Přejít se nedá, cesta je dobře značená zbytky oslích výkalů, rovněž čichová stopa je více než patrná. Vede mě širokou cestou, občas proloženou schůdkem, dolů do přístavu. Cesta je zatím dost prázdná, občas nějací turisté, občas nějaký oslík. Jsem ráda, neboť mám hrůzu ze splašeného oslího stáda přesouvajícího se buď nahoru, či dolů, buď s prázdnými hřbety, nebo naloženými turisty či jiným nákladem. Jednu takovou skupinku jsem přeci jen potkala, ale bylo to nic proti oslím parkovištím, která se nacházejí nad starým přístavem. Desítky oslů se tam řadí při krajích cesty, další desítky postávají ve dvorcích. V jednom dvorku počítám, kolik jich tam vlastně stojí? Po sedmi desítkách to vzdávám – moc. Nelíbí se mi to. Snad se o ně jejich majitelé starají dobře, ale jde to vůbec? Může takhle to zvíře netrpět? Starý přístav je malinký, kotví tu výletní lodě, mezi nimi i repliky starých korábů. Projdu pár obchůdků, dám si kávu a čučím na rybičky v průhledném moři. Dlouho se nezdržím a vypravím se na cestu zpět. Mohla bych zase po schodech, ale můj plán je jiný – chci vyzkoušet lanovku. Za pět euro (děti polovic) se dostanu do kabinky, ještě je čas, lanovka není moc naplněná, podle jízdního řádu má jezdit každých dvacet minut a přeci jen ještě není špička dne. Nečekám ale dlouho a dá se do pohybu. Mám další úžasnou příležitost vidět útesy, kalderu a santorinské stavby zase jinak. Lanovka je rychlá, tichá a za chvíli vystupujeme nahoře ve Fiře. Zbývá projít několika uličkami, koupit si nějakou sladkost a taky další dárečky domů, a pak autobus, Kamari a ráchání v moři.\nA tak to šlo den co den. Každý den jsem opustila své dočasné bydliště, opakovaně jsem navštívila Firu i Oiu, pohled na kalderu je velké lákadlo. A pak už byl čas balit. Tahle dovolená mně ohromně vyšla. Odložila jsem starosti a věnovala se jen sama sobě. Ne že bych se na své drahé doma netěšila, ale jednoduše se mně po nich vůbec nestýskalo. Však oni to vydrží a já přijedu domů jako nová, odpočinutá a dobře naladěná. Některé plány jsem nestihla uskutečnit – nešla jsem z Pyrgosu po hřebeni na nejvyšší vrchol ostrova k Svatému Eliášovi, i když cesta tam je podle vašich cestopisů pohodlná a skýtá krásné vyhlídky. Nešla jsem celou trasu z Firy do Oiy kolem kaldery. Nedojela jsem do vesnice Emporio. Neobhlédla jsem pláž Vlychadu. Maják Faros mně také unikl. Nenavštívila jsem žádné z místních muzeí vín. Docela dobře si dokážu představit, že bych Santorini navštívila potřetí. Nuda nehrozí.\n01.04.16 16:20 Dana K.\nNádhera.Mám to za 70 a už se nemůžu dočkat.Obkouknu, a když to vše nestihnu,tak si to ještě zopakuji.Myslím je lepší single\n10.02.16 14:38 Vladuska\nTak to je paráda....ráda od tebe čtu již delší dobu...Loni mi hodně pomohl tvůj cestopis o Samosu.......a teď jsem si řekla, musím si přečíst také něco o Santorini, když mě v létě čeká. A najednou vidím tento tvůj cestopis.........říkám si: HA.....tak jdu do toho....a opravdu....stálo to za to...MOC DÍKY\n25.03.15 08:26 acza\nPro Evt1 - nechci to řešit na tomto místě (a dělat případnou reklamu cestovce), napiš mně případně do vzkazů a odpovím Ti podrobněji. Téma cestovek obecně je tu často probíráno, např. http://www.recko.name/diskuze.php?id=8476&str=1&s15&HLD=A&hledej=cestovkou, možná najdeš inspiraci. Co se týče půjčoven kol - asi na Santorini nějaké jsou, ale nemůžu říci, že bych na ně narážela každým krokem. A děkuji za pochvalu. Alena\n24.03.15 10:49 Evt1 (nepřihlášený uživatel) 212.111.24.***\nDobrý den,letos jsme se rozhodli jet na Santoriny,Váš krásný komentář touhu umocnil,jen prosím o radu s jakou cestovkou a do kterého hotelu-neporadila by jste?Na ostrově jsme nebyli,dá se zde jezdit na kolech a jestli ano-oujčují se kola??\n18.02.15 13:53 Evulka\nDobrý den, super čtení. V létě bychom také rádi do Řecka. Na Santorini jsme již byli a před přečtením vašeho cestopisu jsem uvažovala o jeho druhé návštěvě. Teď jsem nahlodaná ještě víc.\n16.02.15 16:03 Zdenny (nepřihlášený uživatel) 212.47.15.***\nKrásný fotky, pár místeček na Santorini znám,začetla jsem se a nepustila až do konce. Máte nadání upotat pozornost , pište...Děkuju za krásnou procházku.\n15.02.15 22:14 Bylinka65\nDěkuji za krásné čtení. Asi už vím, kam poletíme příští rok.\n15.02.15 11:49 acza\nJé, Vy jste na mě tak hodní, děkuji! Já jsem váhala, jestli mám cestopis zveřejnit, když je tak děsně dlouhej, a vůbec... - abych moc neotravovala. Děkuji moc. Alena\n15.02.15 10:51 matymaty\nKlobouk dolu,moc pěkně napsané a perfektní návod jak v klidu a v pohodě poznat Santorini.\n14.02.15 22:33 cyklistka\nParádní cestopis, krásně napsané. A popis jízdy na oslíkovi neměl chybu :)\n14.02.15 17:06 IrenaT\nMoc hezký cestopis i fotky :-)\n14.02.15 13:03 machajda\nAli, napřed jsem projela, jak je cestopis dlouhý a protočila jsem oči - no nic, řekla jsem si, tak to zkusím přečíst - a najednou, aniž bych si všimla - je konec??? Už??? :-) Moc hezky napsáno a opravdu bezva návod pro ty, kdo nejsou pojízdní. Díky\n14.02.15 12:26 sifaka\nCestopis je dóst dobrý :-).Dala sis práci.\nKrásné fotky s nápadem a fantazií.


Portfolio z hedgeových fondů? Větší investiční hloupost nevymyslíte! | Investiční Web\n10. 8. 2012 12:00\nSamozřejmě existují úspěšné, tedy ziskové hedgeové fondy, jsou ovšem spíše výjimkou. Výkon HFRX Global Hedge Fund Index byl od začátku roku do června 1,2 %. Tím sice předčil americké státní dluhopisy, ale už desátý rok v řadě zaostává za "obvyklým" portfoliem 60 % akcií a 40 % dluhopisů.\nSečteno a podtrženo, hedgeové fondy jsou všeobecně špatnou investicí. Jedinou cestou, jak jako investor uspět, je být lepší než průměrný portfoliomanažer. To může investora-začátečníka docela děsit.\n6 začátečnických chyb v investování\nMyslíte si, že potřebujete peníze navíc, abyste si mohli investováním začít zakládat na důchod? Chcete vybírat jednotlivé akciové tituly, indexové fondy vám nevoní? Tak jste na nejlepší cestě k následování řady investorů-začátečníků, a že jich je na trhu spousta. Nezaškodí proto, když si půltucet základních začátečnických chyb připomeneme.\nKdyž hedgeové fondy v portfoliu, tak jen několik nejlepších!\nRacionálně lze využít hedgeových fondů v portfoliu tak, že vyberete například dva až tři, jimž skutečně věříte. Přidáváním dalších fondů sice diverzifikujete, ale vzhledem k negativním průměrným výnosům hedgeového odvětví to není žádoucí.\nAni nejschopnější hedgeové portfoliomanažery nejspíš neuslyšíte obhajovat diverzifikované portfolio složené pouze z hedgeových fondů. Znají statistiky a vědí, že jejich konkurenti jen zřídkakdy dokáží udržet dlouhodobě pozitivní výnosy.\nAlokace 1 až 2 % kapitálu do dvou nebo tří osvědčených hedgeových fondů je to nejlepší, co vám hedgeový průmysl může nabídnout. A pokud se vám investiční poradci snaží namluvit, že je diverzifikovaná investice do hedgeových fondů nezbytnou součástí každého institucionálního portfolia, zneužívají jen nejvyužívanější model oceňování aktiv CAPM (Capital Asset Pricing Model).\nHedgeové fondy prohrávají dokonce i s dluhopisovými konkurenty. Na co investičně vsadit v druhém pololetí?\nMěly by být těmi nejlepšími z nejlepších. Hedgeové fondy však navzdory tomu, že od nich všichni očekávají, že budou smart money, jsou spíše dumb money. Alespoň to naznačuje jejich letošní (ne)výkonnost. Nedokáží překonat ani fondy amerických státních dluhopisů.


Western Digital představil nové BiCS5-NAND paměti – použije je pro novou generaci SSD už letos - DDWorld.cz\nWestern Digital představil nové BiCS5-NAND paměti – použije je pro novou generaci SSD už letos\nWD poodhalilo, na co se v druhé polovině roku můžeme těšit. Nové SSD!\nSpolečnost Western Digital oznámila, že úspěšně vyvinula svoji pátou generaci technologie 3D NAND s označením BiCS5. Nová technologie BiCS5 je postavena na technologiích TLC (triple-level-cell) respektive QLC (quad-level-cell) a poskytuje výjimečnou kapacitu, výkon a spolehlivost za příznivou cenu.\nWestern Digital již zahájil výrobu úvodní série čipů BiCS5 a začal dodávat produkty s touto novou technologií. Plná sériová výroba se očekává v druhé polovině roku 2020. Produkty s technologií BiCS5 TLC a BiCS5 QLC budou dostupné v široké nabídce kapacit včetně 1,33 Tb (Terabit).\nTechnologie BiCS5 od společnosti Western Digital přináší aktuálně nejvyšší hustotu záznamu dosaženou u produktů této firmy a představuje současně nejpokročilejší technologii 3D NAND, která nyní využívá celou škálu nových prvků a výrobních inovací. Druhá generace pamětí s technologií multivrstev, vylepšený výrobní proces a další zlepšení u 3D NAND signifikantně zvyšují hustotu buněk umístěných horizontálně na waferu. Toto “laterální škálování” v kombinaci se 112 vrstvami vertikální paměti umožnuje v případě BiCS5 nabídnout až o 40 procent* vice úložné kapacity na jeden wafer při optimalizaci ceny (ve srovnání s technologií Western Digital s 96 vrstvami BiCS4). Nová konstrukční vylepšení také zvyšují požadovaný výkon a umožnují v případě BiCS5 nabídnout až o 50 procent vyšší hodnoty IOPS (ve srovnání s BiCS4).\nTechnologie BiCS5 byla vyvinuta a je vyráběna ve spolupráci s partnerskou společností Kioxia Corporation. Výroba bude realizována ve výrobních závodech v japonském Yokkaichi a Kitakami. Počítá se s výrobou TLC čipů se 64GB a 128GB kapacitou a také QLC čipy se 166GB. Zvýší se také rychlost, v reálu třeba z 800 na 1200Mb/s a zlepší se i latence. BiCS5 tedy nepředstavuje nějak obrovský generační skok, ale solidní vylepšení NAND čipů s využitím běžně dostupné výroby za solidní cenu. SSD disky s těmito novými čipy od WD, tedy pravděpodobně nové generace Green, Blue a možná Black SSD, uvidíme na trhu nejdříve tak v Q4 2020.\nSSD disky zdražují (některé) – vývoj je nejistý, zdražení může pokračovat. Proč?\nNové PCIe 4.0 SSD disky: Samsung 980 Pro, Adata XPG a Intel (ten nemá platformu).\nWD uvádí vylepšený NVMe M.2 SSD disk – WD Blue SN5500 má 96vrstvé TLC\nSEAGATE má FireCuda 520 SSD PCIe 4.0 a slibuje 20TB HDD na 2020 a 50TB v roce 2026\nKingston má nové SSD disky – jde po kvalitě a dobré ceně. DC450R a KC600 přichází\njohny.mnemonic : DD ke čtenářům přistupuje jako k RAMce. Tam je t...\nexRathanuviel : Máte v tom trošku guláš. Slovo \_"mainstream\_" ozn...\nexRathanuviel : Takže podle vás cokoliv, co sedí do AM4 je mainst...\nexRathanuviel : Kdyby nVidia nedokázala top AMD kartu předkonat, ...\nsnajprik : Myslim si že Nvidia sa nema čoho bať, a kartu pre nadš...\nrenmou : To možná má. Ale to přece neznamená, že by to měla být o...\nnavy : Je to stejné jako u Intelu, Nvidia má proti AMD daleko víc...\nrenmou : Nějak nechápu, proč by měla být pro Nvidii ostuda, kdyby...\nrenmou : Ano. Já s tím naprosto souhlasím. Jen mi v tomto segment...\nrenmou : To by dávalo smysl. Otázkou je, jak se správně nazývá st...\nDerryk : To, že je komlikované definovat pojmy low end, performan...\nAkulacz : Pokud hodnotíte výkon, použijte třeba výraz střední tří...\naDDmin : no měl byste asi zajít k lékaři pokud jste to tak pochop...\nrenmou : Já vám rozumím. Nicméně podle čeho byste rozděloval na t...\nJakim : Takže dle poznámky na závěr jsem pochopil, že NVIDIA boju...\nProject CARS 3 – dorazí už v létě!\nSpace Haven – zajímavá vesmírná strategie


Opět na našem stole: kroupy, jáhly, pohanka, oves - Dum...\nOpět na našem stole: kroupy, jáhly, pohanka, oves\nALENA GEMBALOVÁ | 29. ČERVNA 2012\nJsou levné, zdravé a určitě najdeme spoustu starých receptů. Proso (jáhly), oves (vločky), pohanka a ječmen (kroupy, krupky) se mohou stát významnou součástí letní kuchyně jako saláty i samostatné slané nebo sladké chody.\nJejich prospěšné vlastnosti jsou známé, například ovesný odvar se používá při kataru trávicího traktu. Oves je bohatý hlavně na vitaminy skupiny B a minerály. Vločky jsou součástí různých müsli směsí, ale zdravější jsou k snídani nezapečené, necukrované, polité mlékem, s jogurtem a ovocem. Přikápnout můžeme trochu medu nebo přidat rozinky.\nJáhly zapomenuté a znovuobjevené\nJáhly se vyrábějí z prosa setého, jedné z nejstarších kulturních plodin. Sladká jáhlová kaše u nás v dřívějších dobách byla v takové úctě, že se předkládala na svatbách svatebčanům. Zapečený sladký jahelník býval populárním dětským jídlem. Vedle kaší nasladko našly dnes své místo jako součást zdravých salátů. Stačí zkombinovat vařené jáhly, jogurt nebo sojanézu, sekaná rajčata a okurky, šalotku, podle chuti trochu lisovaného česneku, rukolu a podobně. Salát zasypeme praženými sezamovými semínky. Také vše můžeme naaranžovat na velkou celozrnnou housku. Důležité: než jáhly dáme vařit, třikrát je na cedníku spaříme horkou vodou; ztratí tak svou původní hořkost.\nHrách a kroupy, to je hloupý...\nAutor: www.isifa.com Kroupy jsou ideální do polévek. Uzenou nebo hrstkovou si bez krup představit nemůžeme. Autor: www.isifa.com\n...zpívalo se v dávné písničce, ale pro nás to neplatí. Hrachová kaše je pro nás pochoutka a ječmen kupujeme v biopotravinách jako kroupy, krupky, lámanku a perličky. Ječmen je bohatý na minerální látky, obsahuje například železo. Letitých receptů jsou opět spousty. Nemusejí to být kroupová jelítka, ale třeba vegetariánské kroupy s houbami a bramborem. Z uvařených krup se dá vytvořit salát, pomazánky, polévky a samozřejmě i slavný houbový kuba. Kroupy máme zafixované spíše jako slané jídlo, ale může to být i jinak:\nKroupy s jablky (předválečný recept)\nUdusíme 20 dkg krup v litru mléka nebo vody. Přidáme ¼ kg napůl udušených jablek i se šťávou z dušení, osladíme, přidáme citronovou šťávu, rozinky, 1 vejce a dáme do trouby zapéct. Podáváme s ovocnou šťávou, sirupem, sypané skořicí.\nPohankou k celkovému zdraví\nPohanku bychom vzhledem k jejím vlastnostem měli zařazovat do jídelníčku hodně často. Obsahuje cenné látky jako rutin udržující pevnost cév a cholin chránící játra. Dále vyniká množstvím vitaminu B1 a B2, obsahuje vitamin C a E. Je v ní zinek zvyšující obranyschopnost, měď, mangan a selen. Pohanku přidáváme do polévek, vaříme z ní kaše i pomazánky. Rozumí si dobře s houbami a rajčaty, chutná s koprem, cibulkou, česnekem, fazolemi. Mexickým nebo indickým kořením jí dodáme pokaždé jiný chuťový šmrnc.\n| jídlo | recepty


Prosinec, 2018 | Aviga\nPro každou vzácnou příležitost\nDatum příspěvku 8. 12. 2018\nKonečně nastalo období plesů. Chystáte se taktéž na ples? Tato výjimečná událost si žádá krásný a reprezentativní oděv. Ideální k tomu budou plesové šaty Praha. Zde u nás, v našem hlavním městě si můžete šaty vyzkoušet, nebo si je objednat přes internet. Oděvy je možné zakoupit, ale můžete si je také pouze vypůjčit a vrátit. Záleží jenom na vás, čemu dáváte přednost zdali:\nBudete chtít nové a krásné oblečení vlastnit.\nNebo si jej pouze zapůjčíte.\nVždy zajistíme co nejnižší možné ceny, takže jistě bude každá dáma v tomto ohledu mile překvapena. Půjčení i zakoupení má své výhody. Pokud si chcete do svého šatníku přidat další nový a krásný kousek, pak rozhodně neváhejte. Oblečení takovéto formy jistě využijete na další příležitosti. Pokud však váháte a myslíte si, že by vám oděv ležel jenom ve skříni a spíš si na další událost chcete obléci něco jiného, pak pro vás bude ideální vypůjčení. Jsou možné obojí varianty.\nVelká událost si žádá významný oděv\nFormální nebo méně formální typ oděvů, kratší nebo delší, luxusní, s kamínky, se třpytkami, s vlečkou, na ramínka nebo bez nich, s velkým výstřihem, přiléhavé, s rozparkem na boku, krásně barevné i okouzlující, takové jsou plesové šaty. Vybírat si můžete z nesčetně krásných druhů. Každý typ je originál, ve kterém se budete cítit výjimečně.\nTyto typy jsou vhodné pro formální i neformální události, na večírky, do společnosti, na svatby, maturitní akce, věnečky, do tanečních a samozřejmě také na bály.\nKaždá žena se chce cítit výjimečně, když se chystá na podobnou událost. Na bálu bude každý muž v obleku. Ženy budou mít společenský oděv. Chcete zazářit a vypadat výjimečně? V tom případě si můžete vybrat za mimořádné ceny, některé z krásných produktů od návrhářky Zoryany Stekhnovych.\nOděv vám můžeme připravit i na míru. Z každého typu si můžete vybrat, který se vám líbí, a my vám jej ušijeme přesně na míru. Záleží na vašem přání, které to vyhrají a do kterých látek se budete chtít zahalit pro tak výjimečný večer.


Redakce, Autor Femia\nNa studium do zahraničí bez zbytečných bankovních poplatků\nRedakce 11.9.2020 0 komentářů\nStudium v zahraničí je skvělou příležitostí dnešní doby – mladí lidé se díky němu osamostatní, zdokonalí v cizích jazycích a poznají nové kamarády. Stipendia lze získat na prestižních evropských univerzitách, ale i na školách v USA nebo v Asii. Jak se ale na zahraniční studium připravit po finanční stránce?\nTisknete doma často? Tiskárna ve vaší pracovně může tisknout mnohem levněji!\nRedakce 17.10.2019 0 komentářů\nAť už doma děláte na počítači cokoliv, vyřizujete pracovní záležitosti do firmy, nebo fungujete na volné noze, určitě přitom využíváte také tiskárnu. Přestože v současné době již stále více dokumentů řešíme elektronicky, vždy se najde něco, co je potřeba vytisknout. K tisku pracovních dokumentů se velmi často používají laserové tiskárny, které umí tisknout rychle a vcelku efektivně. Jde to ale ještě lépe.\nJak vytvarovat zadeček?\nRedakce 30.9.2019 0 komentářů\nI když jsou ideálem ženské krásy široké boky a větší zadek, u nás je tento sexy symbol stále dost nepřirozeně potlačován. Tvar pozadí je ženám předurčen zejména genetikou, proto je třeba zapracovat na pevnosti správným druhem cvičení.\nNezpůsobujte svým dětem vadné držení těla. Pořiďte jim kvalitní dětskou židli k psacímu stolu!\nRedakce 6.8.2019 0 komentářů\nS tím, jak dítě roste, mění se i jeho potřeby. Zatímco si batolata ráda hrají na zemi, školáci potřebují již pevné zázemí pro psaní svých domácích úkolů a učení. A jelikož se dítě neustále vyvíjí, je pochopitelné, že se mění také jeho nároky. Zároveň je nutné podotknout, že tělo dítěte je velice křehké a citlivé, takže výběr židle není radno podceňovat. Jak tedy vybrat tu správnou dětskou židli, která nebude způsobovat vadné držení těla? To se dozvíte v následujících řádcích.\nAby zahradní párty byla dokonalá. Co všechno promyslet?\nRedakce 5.8.2019 0 komentářů\nZahradní párty představuje skvělou příležitost, při které můžete svým známým předvést svůj kuchařský um a organizační schopnosti. Pokud ale v jednom z toho pokulháváte, určitě se vám budou hodit naše rady a tipy, díky kterým si ušetříte mnoho trápení. Přečtěte si následující článek a zjistěte, na co si při pořádání zahradní párty dát pozor a jak si plánování co nejvíce usnadnit.\nUspořádejte nezapomenutelnou dětskou párty\nRedakce 17.8.2017 0 komentářů\nLéto je ideálním časem na oslavy. Pokud má vaše dítě zrovna narozeniny, je ta pravá příležitost. Slavit můžete v cukrárně, dětské kavárně nebo přímo u vás doma. Organizace se bát nemusíte. Poradíme vám, jak na to.\nSkvrny už vás trápit nemusí. Vyzkoušejte naše tipy\nRedakce 30.6.2017 0 komentářů\nZnáte to. Ranní spěch, kdy vypravujete sebe a ještě k tomu děti. V rychlosti se snažíte vypít kávu, abyste měla alespoň trochu energie, když v tom nepatrná kapka zůstane na vaší světlé košili. Co teď?\nDopřejte vašim rtům masku nebo peeling. Odmění se\nRedakce 1.6.2017 0 komentářů\nRtěnka by neměla chybět v kosmetické kabelce žádné dívky. Tato ženská zbraň totiž dokáže udělat úplné zázraky. Základem jsou, ale především zdravé rty. Z popraskaných svůdná ústa nevykouzlí ani ta nejlepší a nejdražší rtěnka.\nHledáte vhodné vybavení do kanceláře? V tom případě kancelářská křesla Hawaj jsou ideální volbou.\nSKEPPSHULT – litinové nádobí\nOživte jednoduše vaše staré křeslo pomocí potahu.\nJak se obléct na pohovor a zazářit: Tipy pro ženy\nJak na domácí samoopalování: Postup a chytré tipy krok za krokem\nPánské zimní kabáty z nejteplejších materiálů\n4 minuty ke kondici i hubnutí – to jsou Tabatovy intervaly\nTrendy účesy pro kulatý obličej\nCo je melasa a jaké má účinky\nKuchyň na míru má smysl. Jaké jsou výhody?\n10 rad jak si zorganizovat čas a být v pohodě\nTloustnete po čokoládě? Vyměňte ji za karob\nCelulitida: kosmeticko – zdravotní problém\nCo způsobuje stárnutí kůže a jak s ním bojovat?\n5 tipů pro dokonalé spodní prádlo. Poradíme vám, podle čeho vybírat\n5 tipů na nezapomenutelnou rozlučku se svobodou\nCvičení v těhotenství: Typy pohybových aktivit podle trimestrů\nOchrana osobních údajů | Podmínky použití | © Copyright 2011 - 2019 Femia.cz\nDo vašeho počítače mohou být během používání tohoto webu dočasně uloženy soubory cookie. Pomáhají nám analyzovat návštěvnost, zobrazovat personalizované reklamy, nebo vám usnadnit používání některých služeb webu. Cookies jsou používány výhradně za účelem zkvalitňování služeb a nejsou nijak nebezpečné. Účelem této zprávy je splnění povinnosti informovat Vás, že cookies jsou nezbytnou součástí tohoto webu a jeho používáním s tím souhlasíte. Po stisknutí tlačítka „rozumím“ Vás následující rok tato zpráva nebude znovu obtěžovat.


Posudky soudního znalce - TZÚ\nÚvodní strana > Naše služby > Ostatní služby > Posudky soudního znalce\nTextilní zkušební ústav poskytuje znalecké služby jako soudně znalecký ústav pro textil podnikům i široké veřejnosti. Ústav je zapsán v oddílu II seznamu znaleckých ústavů vedeném Ministerstvem spravedlnosti. Odkaz na tento zápis naleznete ZDE.\nCílem naší znalecké činnosti je pomoci při hledání příčiny vzniklého problému tak, aby nebyla poškozena ani jedna ze stran případného sporu. Proto je náš ústav tak často využíván – jako třetí, nezávislá strana.\nV případě podnikových sporů nebo spotřebitelských reklamací můžete využít několika způsobů posouzení:\n1) Posudek soudního znalce\nNejčastějším příkladem jsou posudky ve sporech o kvalitu dodávek mezi podniky nebo posouzení škod vzniklých při pojistných událostech. Je to rozsáhlá a časové náročná činnost, která se liší podnik od podniku a případ od případu, takže se cena sjednává dohodou. Pokud se týká spotřebitelských reklamací, měl by takový posudek být pro spotřebitele až posledním krokem. Mělo by být před zpracováním soudně znaleckého posudku jasné, že na výrobku je opravdu vada, kterou zadavatel požaduje posoudit a lze učinit jednoznačný závěr o jejím původu. Je tedy třeba udělat prvotní šetření a tak základní cena posouzení spotřebitelských reklamací včetně vypracování posudku je 2000 Kč (bez DPH). Cena se ale může lišit podle potřeby provádět náročnější technické zkoušky potřebné k prokázání příčiny vady atd. Pokud by cena přesáhla uvedenou výši, bude její výše se spotřebitelem před započetím dalších prací projednána a odsouhlasena. Posudek soudního znalce může být dražší než reklamovaný výrobek.\nPosudek soudního znalce je oficiální dokument, vydaný podle zákona č. 36/1967 Sb. o znalcích a tlumočnících v platném znění, který slouží i pro případné soudní spory. Posudek obvykle popisuje jak výrobek, zjištěnou vadu/vady, tak i metody, jak byl prohlížen, posuzován a případně, které metody byly uplatněny pro zjištění vady. Jednoznačně definuje závadu a nároky vzniklé ze zjištění. Jedná se o rozsáhlejší materiál, jehož zpracování vyžaduje odborné vědomosti a znalosti na vysoké úrovni. Časová náročnost zpracování posudku je značná, protože se skládá jak z makroskopické prohlídky, tak i z případného zkoumání detailů a aplikování různých technických metod a zkoušek k odhalení příčin vzniku problému.\n2) Posouzení dopisem\nPosouzení formou dopisu není výstup vhodný pro soudní spor. Může být použito např. jako podpora pro rozhodnutí prodejce o spotřebitelské reklamaci. Pokud požaduje zadavatel, spotřebitel nebo prodejce posouzení, zda na výrobku je vada, která je předmětem reklamace nebo jaké byly příčiny vzniku vady formou dopisu, musí to specifikovat v objednávce. Základní cena posouzení dopisem je 1000 Kč (bez DPH). Cena se stejně jako v případě soudně znaleckého posudku může lišit podle náročnosti posouzení. Pokud by cena přesáhla uvedenou výši, bude cena se zadavatelem posouzení před započetím prací projednána a odsouhlasena.\nPosouzení dopisem je takovým způsobem posouzení, které je vhodné zejména pro řešení spotřebitelských reklamací. Vyjadřuje odborné stanovisko znaleckého ústavu z dané oblasti, v našem případě z textilu. Jedná se o oficiální dokument, kterým může argumentovat spotřebitel i obchodní společnost. Jedna nebo druhá strana si vyžádá odborný názor třetí nezávislé strany. Pokud nedojde ke shodě, může se spotřebitel obrátit na Českou obchodní inspekci, která má k tomuto účelu zřízeno Oddělení mimosoudního řešení spotřebitelských sporů (ADR) https://www.coi.cz/informace-o-adr/ .\n3) Poradenská služba\nStále se vyskytují případy, kdy zadavatel požaduje posoudit výrobek, ale při vší odbornosti nelze rozhodnout o charakteru vady, o jejím původu není možné udělat jednoznačný závěr, jak vznikla, byla na výrobku skryta nebo zda byla způsobena zadavatelem. Často se také stává, že je vada neprokazatelná, tj. subjektivně to vidí každý trochu jinak. V takovém případě nebude vypracován žádný posudek a výrobek bude vrácen zadavateli za cenu poštovného.\nTakové případy mají společného jmenovatele, že se jak spotřebitel, tak i obchodník potřebují jen poradit o charakteru vzniklé vady. Když už se takovými případy zabýváme, jsme připraveni sdělit odborné i laické veřejnosti, co jsme při prohlídce výrobku zjistili. Tato činnost není zpoplatněná, ale účtujeme balné a náklady na poštovné 300 Kč (bez DPH). Zadavatel od nás dostane strohou informaci (zpravidla e-mailem nebo telefonicky), bez rozsáhlejšího písemného popisu.\nPokud řešíte problém s reklamací textilního výrobku a zvažujete, že využijete námi nabízených možností, prosím, mějte na paměti, že je třeba dodat k Vašemu případu řadu dokumentů. Ty jsou specifikovány zde:\n1) Zaslat objednávku písemně nebo elektronicky. Objednávka musí obsahovat:\npožadavek na zpracování posouzení obsahující účel a formu (posouzení dopisem, znalecký posudek,...)\npopis vady, která má být předmětem posuzování\nstručný popis dosavadního zacházení s výrobkem (např. vypráno v pračce cca 3x při teplotě 30 °C, sušeno v sušičce při nižší teplotě / uloženo v suchém skladu / při výrobě bylo použito, atd…)\núdaje o stáří výrobku (koupeno / prodáno / vyrobeno)\nkontaktní údaje na sebe (adresa, telefon, e-mail)\n2) K objednávce přiložte kopie dokumentů, které jsou/byly k výrobku při zakoupení přikládány/přiloženy a pokud je to možné tak též kopii reklamačního protokolu s vyjádřením k reklamaci; v případě reklamace z výroby materiálový list, podmínky údržby, apod.\n3) Výše specifikované dokumenty spolu s posuzovaným výrobkem doručí zadavatel na adresu TZÚ\nObjednávku k výše zmíněným službám naleznete ZDE.\nZpůsob a podmínky posouzení:\n1) V případě, že budou včas podány všechny potřebné informace, pak TZÚ zpracuje posouzení do 1 měsíce od dodání výrobku a dokumentace. Chyby v komunikaci na straně zadavatele a nutnost upřesňování požadavků může termín dokončení posudku oddálit.\n2) Výsledek posouzení (znalecký posudek, dopis) bude doručen zadavateli na dobírku, pokud není vysloveně domluveno jinak. Cena poštovného a balného se přičítá k celkové ceně posudku. Aktuální cena poštovného se řídí platným ceníkem České pošty, a.s. a je ovlivněna zejména hmotností zásilky. Posuzovaný výrobek se vrací zadavateli, pokud není dohodnuto jinak.\nPokud potřebujete poradit, či máte zájem o zajištění některých z výše zmíněných způsobů posouzení, kontaktujte nás na: info@tzu.cz\nZajímavé informace o soudněznaleckých posudcích můžete nalézt ZDE.


FLEXPOINT - souřadnicový měřicí systém nejnovější generace - deom.cz\nDotykový měřicí 3D přístroj\nNaklápěcí hlava s kombinací laserových, dotykových a optických sond\nOdpadá nutnost opakované výměny senzorů\nVzduchové vedení pro maximální přesnost\nPokročilý software s možností práce s 3D modelem\nGrafické vyhodnocení včetně komplexní GD&T analýzy\nFlexPoint je 3D dotykový měřicí přístroj, který slouží pro rozměrovou kontrolu obrobků. Přístroje používají patentovaný systém VersaFlex umožňující současně použít až tři senzory uložené na naklápěcí hlavě – dotykovou sondu, telecentrickou optiku a TeleStar interferometrický laser s přesností 1 μm, a to bez nutnosti opakované výměny senzorů a zdlouhavé kalibrace.\nFlexPoint se nabízí ve třech různých konfiguracích tak, aby vyhověl co nejširšímu okruhu měřicích potřeb. Pro maximální dosažení přesnosti systém využívá vzduchového vedení s aktivní teplotní kompenzací. Součásti, pro které je obvykle potřeba více měřicích strojů, lze efektivně měřit s použitím jediného systému FlexPoint.\nDíky vysoce kvalitní konstrukci a špičkovému softwaru ZONE3 nabízí systém FlexPoint přesnost, flexibilitu a rychlost pro řešení nejrůznějších problémů při měření.\nMěřicí rozsah XY [mm] 700 x 700 (1100) (1500) 900 x 1200 (1600) (2000) 1200 x 1500 (2000) (3000)\nMěřicí rozsah Z [mm] 600 800 1000\nPřesnost sondy SP25 [µm] 2,4+3L/1000 2,5+3L/1000 3+3L/1000\nPřesnost sondy SP25 při skenování [µm] 3,6 3,9 4,1\nPřesnost laseru TeleStar [µm] 3,5 3,5 3,5\nPřesnost optického senzoru [µm] 3 3 3\nNosnost [kg] 500 (800) (1000) 1200 (1500) (1800) 2000 (2500) (3000)


Nillkin Super Frosted zadní kryt pro Asus Zenfone 5 Lite ZC600KL zlatý - Huramobil.cz\nNillkin Super Frosted ochranný zadní kryt pro vašeho mobilního miláčka. Kryt ochrání zařízení před poškrábáním a prachem. Vyniká jednoduchým designem. Samozřejmostí je výřez pro fotoaparát a přístup k veškerému ovládání telefonu Asus Zenfone 5 Lite.Proč si pořizovat ochranný kryt na telefon? Pr....\nPopis produktu Nillkin Super Frosted zadní kryt pro Asus Zenfone 5 Lite ZC600KL zlatý\nNillkin Super Frosted ochranný zadní kryt pro vašeho mobilního miláčka. Kryt ochrání zařízení před poškrábáním a prachem. Vyniká jednoduchým designem. Samozřejmostí je výřez pro fotoaparát a přístup k veškerému ovládání telefonu Asus Zenfone 5 Lite.\nParametry Nillkin Super Frosted zadní kryt pro Asus Zenfone 5 Lite ZC600KL zlatý\nAlternativní produkty Nillkin Super Frosted zadní kryt pro Asus Zenfone 5 Lite ZC600KL zlatý


Jak zabránit nežádoucímu krmení psa? | Poradte.cz\nJak zabránit nežádoucímu krmení psa?\nOd: drapir Datum: 08.10.11 14:17 odpovědí: 14 změna: 13.03.15 15:15\nDobrý den, chtěla bych se vás zeptat, jestli máte někdo zkušenost s člověkem, který chodí krmit přes plot cizí psy?\nBydlíme v domku se zahradou, moji rodiče tu bydlí také. Máme na zahrádce dvouletou fenku psa. Pejskovi se věnujeme, v jídle nestrádá, nejeví žádné známky, že by potřeboval být někým přes plot dokromován. :-/ Jenže... Pohybuje se v našem okolí starší paní, tak 70-80 jí určitě bude, chodí na procházku sse svým psem kolem našeho domu, i několikrát denně, a neustále krmí přes plot našeho pejska. Tu jí strčí piškot, támhle kosti. Byla už nesčetněkrát upozorňovaná, ať to nedělá, do tohodle boje se zapojila celá rodina, když nejsme doma my, tak jsou na zahradě aspoň rodiče a ti jí to říkali také, jsou téměř v jejím věku, tak jsem doufala, že třeba od nich by to vzala líp. Ale ne. Nic nepomáhá. V létě naše fenka byla dost nemocná, neželala několik dní, ani nechodila, dostala léky, byli jsme u veterináře stálým návštěvníkem. :-/ I na to jsme paní upozorňovali, že to opravdu není sranda, když se něco takového stane, tak ani nemůžem díky ní přesně říct veterináři, co všechno náš pejsek jedl. Byl klid asi týden a pak nastalo vše nanovo. Dneska už to byl vrchol všeho. Přijela jsem ráno domů, šla jsem si otevřít bránu, abych mohla zajet autem do zahrady a viděla jsem, že jde paní kolem našeho plotu a už strká ruku do kapsy. Tak jí říkám, že doufám, že to nemyslí vážně, že jde zase krmit našeho psa a ještě ke všemu, když tu na ní koukám. Věnovala mi stěží jeden pohled a už vytáhla pamlsek a strčila jí ho. Chtěla jsem jí ho vzít, bohužel jsem tam doběhnout nestačila. Tak jsme se zase pěkně chytli. Řekla jsem jí, že nedokážu pochopit, jak si to může dovolit, že už na to byla tolikrát upozorňovaná, že si to nepřejeme a že škodí i pejskovi. Odpověděla mi, ať držím hubu, od takové staré paní bych něco takového opravdu nečekala... Tak pak už jsem i já ztratila veškerou slušnost a pustily jsme se do sebe na ostří nože. Jenže nečekám, že by to něco spravilo, tak se chci zeptat vás zkušenějších, co se pejsků týče a nebo i zákonů ČR, jestli to jde nějak řešit přes Polici ČR? Je zvíře věc? Pokud ne, tak je to můj majetek, musí se na něj vztahovat nějaké zákony. Tohle by se dalo brát i jako poškozování cizího majetku... Vím, že to zní hrozně, říct o provi, že je majetek, ale potřebuji nutně něaký způsob, jak to vyřešit. :-/ Předem moc děkuji všem za reakce.\nDatum: 08.10.11 14:29\nCo dát na plot na nějaký čas bambus nebo nějakou textili, která prostě zabrání v přístupu? Třeba by paní odvykla... Když ne, tak bych zkusila tu policii, tohle je teda vážně neuvěřitelně drzá osoba, lituji vás.\nDatum: 08.10.11 14:57\nDůrazné upozornění, že pes má z jejího krmení zdravotní problémy a ona že bude platit vyšetření a léčbu. Pokud to neuhradí dobrovolně, tak navíc zaplatí právníka a soudní výlohy. Dá se podat i trestní oznámení na poškozování cizí věci. Fotka, jak psa krmí, by byla dokonalý argument při rozhovoru s ní.\nDatum: 08.10.11 16:49\nÚplně s vámi cítím. U nás lidi dávají hromádky kuřecích kostí nebo nějaké šílené zkyslé blafy za stromy. Přece by to bylo škoda vyhodit! A pejskové a kočičky se konečně budou mít dobře! Je to šílené\nDatum: 08.10.11 16:56\nPokud budete na krmiče číhat, vemte si foťák. Znečišťování Vašeho pozemku zbytky je řešitelné na odboru životního prostředí...\nVíce v této diskuzi: https://www.poradte.cz/zvirat…/2871-nekdo-nam-krmi-psa.html\nDatum: 08.10.11 18:46\nSami to asi nevyřešíte. Právě zítra to bude rok, co jsem přišla o svého miláčka labradora. Byl také tajně krmen mou silně dementní tchyní, co sama nesnědla, podstrčila mu. Jenomže je pomatená a tak domluvy nepomáhaly. Navíc, kdo má labradora, ten ví, jaké to jsou "popelnice", shltnou všechno a nikdy nemají dost. A postihla ho torze žaludku /přetočení/. Tak kdoví, jestli ta paní už také není nějaká popletená, když se s ní nedá rozumně domluvit. Nemůžete pejska umístit někam na zadní dvorek či zahradu za dům, aby nebyl u chodníku? Když ho neuvidí, snad tam nic nehodí. Ale opravdu by mu mohla ublížit a to hodně.\nJinak, jak psal "strejc" - dává Vám na Váš pozemek to, co nechcete, vlastně tedy odpadky, tak to zkusit projednat na Měst.Ú. Z Vašeho popisu ale usuzuji, že paní nebude až úplně normální, tak je otázkou, zda zásah MěstÚ bude co platný. Staří lidé jsou hrozně paličatí, naše babička, když si něco umane, nikdo jí to nevymluví. Ale to by bylo na dlouhé psaní.\nPejska lituji, já jsem třeba tomu svému nikdy nedávala kosti, tak aby mu tím ta ženská neublížila. Nebudete přece pořád doma a hlídat ho a za Vaší nepřítomnosti ona může udělat cokoli. Dobré pořízení a napište, jak to dopadlo. Jaga.\nDatum: 09.10.11 20:53\nMozna ma ta stara pani pocit,ze pejsekovi nedavate nazrat,nebo ze mu nedoprejete pamlsek.Mozna je ji pejska lito,ze je stale venku ve dne v noci,a chce mu aspon susenkou neb piskotem udelat radost.\nDatum: 09.10.11 20:58\nZavolejte policii a na pani podejte trestni oznameni (tez myslim pro poskozovani ciziho majetku). Samozrejme muzete take upozornit veterinarni spravu...\nCo pan manzel? Mozna by pomohlo, kdyby s pani trosku zatrasl, kdyz Vy jako zenska nemuzete. Treba by to pak pochopila.\ndoplněno 09.10.11 21:00:\nJinak plne souhlasim s ladinem, okolo pozemku nejaky rakos (pokud to ovsem baba nebude hazet vrchem), a pekne si ji vyfotit, i natocit "rozhovor" s ni. Dolozit vsechny dokumenty od veterinare a zadat odskodneni.\nDatum: 12.12.11 21:14\nTreba si kupit vzduchovku a bude to aj sranda, ale bolo by dobre zabranit psovy pristup k plotu okolo ktoreho ta striga chodi, ja toto tiež psivy zakazujem, ale preto lebo prednu zahradku mame pekne upravenu a on ju niči, neviem ako to tam okolo plotu vizera, ale ja to mat doma, tak tam napr. cez zimu lejem vodu aby zamrzla a ta stara nohy polamala, alebo niečo ine, ked nejde po dobrom, tak bude musiet ist po zlom\nDatum: 15.12.11 08:33\nJá se obávám, že výše zmíněná paní je mírně řečeno podivná, takže snad jedině na čas ochránit psa před nežádoucími pamlsky měkkým lehounkým košíkem. Ten mu snad nebude sundavat. A časem se to "odnaučí" a vykašle se na to. Polámané nohy ani vzduchovka na člověka nejsou v souladu se zákony, v tomto případě bohužel.\nDatum: 16.12.11 09:05\nA co takhle práskací kuličky - počíhat si a jakmile se paní přiblíží k plotu - Prásk! Pejsek si nepříjemný zvuk spojí s tou paní a k plotu za ní přestane chodit a na paní by to mohlo mít stejný efekt. Náš děda takhle "léčil" kočky, které mu chodily na záchod do mrkve.\nDatum: 11.03.15 11:19\nmam uplne stejny problem,mam na zahrade nemeckou dogu a taky mi ji krmi kazdy den uklizim zbytky jidla,kosti..teda pokud to nestihne ochutnat,mam cedulky i s policii jsem mluvila a nic..taky bych potrebovala radu ty lidi nevi,ze tomu psovi ublizuji ma sve zradlo...\nDatum: 11.03.15 13:24\nKdyby se vám podařilo zjistit, kdo to dělá, házela bych mu zbytky jakéhokoliv jídla na jeho pozemek, klidně i do schránky v paneláku (tam jen něco, co by nezničilo event. dopis), s tím, že si to u vás zapomněl, tak to vracíte. Když vytrváte, třeba to přestane... Nebo psa na pár dnů schovat a pak sdělit dotyčnému, že jeho vinou zahynul, třeba by to s nimi hnulo, nebo předložit papír z vete a vyžadovat zaplacení, jenže to všechno předpokládá krmiče odchytit.\nJe to drzost krmit cizího psa , s některými lidmi to po dobrém nejde.\nDatum: 13.03.15 14:36\nRadím obdobu toho, co tu již bylo řečeno. Podat na babu trestní oznámení, že chce otrávit psa, jet na veterinu, nechat si potvrdit vyšetření a peníze vymáhat po ní. Vzduchovka je taky dobrá varianta nebo čekat až paní slušně řečeno natáhne bačkory. My sami máme na zahradě fenku německého ohaře a u krmení jsem sice nikoho nepřistihla, ale stačilo aby někdo šel kolem a když byla štěně začal strkat prsty přes plot že si jí pohladí a už jsem startovala s vybíravým slovníkem. Bohužel všichni psi jsou "popelnice" a málo který pes se dá vycvičit tak, že si od cizího opravdu nic nevezme. Chtělo by to bandu mužských, kteří na paní vystartují a snad by se zalekla a už toho nechala...\nDatum: 13.03.15 15:15\njestli má paní stařeckou demenci tak vám policie moc nepomuže.Vy ji napomenete a ona to za chvíli neví.Já bych plot nejspíš něčím zahradila aby na pejska nemohla.Mám doma 90 .letou mámu a taky mě krmila psy vším možným.Věčně jsem ji napomínala ,několikrát jsme se pohádaly.Poslala mě do pr... a pak to dělala potajmu abych ji neviděla.Koupila jsem jí andulku a už psy nekrmí.


Koláč se dopekl. Android 9 Pie je oficiální a dostupný pro Pixely a Essential Phone | mobilenet.cz\n06. 08. 2018 54\nNová verze operačního systému Android zná konečně svůj název\nAndroid 9.0 Google pojmenoval opět po něčem sladkém, tentokrát po koláči (anglicky Pie)\nAktualizace se nejdříve dostane na referenční smartphony Pixel a Essential Phone\nGoogle nám oficiálně servíruje novou verzi operačního systému Android s číselným označením 9.0 a názvem Pie. Nové verze jsme se dočkali s předstihem, původně byl vyhlížen termín 20. srpna.\nAktualizace míří pochopitelně na Pixel, Pixel XL, Pixel 2 a Pixel 2 XL. Dobrou zprávu si Google přichystal i pro majitele Essential Phonu, i ten totiž obdrží aktualizaci ihned.\nAndroid 9.0 Pie je tu!\nDo konce roku se dočkají i uživatelé smartphonů, které byly zařazeny do beta programu a samozřejmě i zbylé smartphone z rodiny Android One. Novinky Androidu 9 Pie jsme si již podrobně představili.\nV krátkosti můžeme shrnout, že Android Pie přináší inovované ovládání pomocí gest, nástroje na sledování využívání konkrétních aplikací a větší slovo dostane i umělá inteligence. Kompletní shrnutí můžete najít i na oficiálních stránkách, kde si Google připravil prezentaci.\nandroid.comaktualizace, Android, Android 9.0 Pie, Android PieFacebookTwitter\nJakub2 7. 8. 2018 09:37\nTeda sice jsem u androidu asi jen rok. Ale vcelku chápu, že tahle aktualizace se týká hlavně zařízení android one. Ostatní výrobci to mají jako bod, na čem postavit své vlastní novinky v systému. Na tohle dříve trpěl WP. Hardware musel čekat na systém, až byla dovolena implementace. Takhle si to řídí sami výrobci, aspoň tu malou rozmanitost vítám. Ono čistý android mi přijde trochu jako modla, stále se inspiruje u ostatních nadstaveb a dnešními trendy a pak pár svých nápadů. Hlavní je, že se z androidu už celkově stal rychlý a zbytečně nepřeplácaný systém.\nviktor1 6. 8. 2018 21:43\nProstředí mobilů Samsung je po stránce argonomie ovládání a možností vždy před tzv. "čistým" systémem, takže termín aktualizace základního systému je irelevantní. Osobně neaktualizuji záměrně.\nCarda1 6. 8. 2018 22:30\nNa můj už tohle dávno nebude furt si užívám 4.4.2 kitkat :-D\nHonza 6. 8. 2018 21:34\nNo fajn. To je paráda, ne ?\nA ještě větší paráda u Samsungu, až ho ti, co si ho opět koupili a dali mu důvěru tuhle aktualizaci dostanou za rok nejdříve, za dva roky pravděpodobně. Jen ať na vlastní kůži zakusí aroganci téhle předražené korejské kompany, co kašle na lidi. Ťamťung. Sejdeme za 2 roky na koláči.


Nacházíte se: Úvod Svařování a dělení Nová generace svařovacích zdrojů firmy ESAB s vysokým poměrem výkon/hmotnost\nZnačka ESAB, kterou reprezentuje v očích odborné veřejnosti heslo „Vše pro svařování“, je předním světovým výrobcem svařovacích a řezacích zařízení a přídavných svařovacích materiálů. Inovační a na celém světě uznávaná zařízení ESAB jsou vyvíjena dle přání zákazníků, jejichž současné požadavky ve všech segmentech trhu jsou vedle nízké spotřeby el. energie, vynikající svařovací vlastnosti, přenosnost, či nízká váha a jednoduchost obsluhy. Standardní svařovací zdroje ESAB, představené v příspěvku, se vedle intuitivního ovládání vyznačují spolehlivostí, bezporuchovostí a vysokou úrovní technického a technologického řešení.\nJEDNOFÁZOVÉ SVAŘOVACÍ STROJE ŘADY REBEL™ EM 215ic a EMP 215ic\nStroje s duálním vstupním napětím pro svařování MIG/MMA/Lift TIG\nSvařovací zdroje řady Rebel™ nabízejí možnost napájení 120 nebo 230 V a přinášejí jednu z nejpokrokovějších invertorových technologií, které jsou k dispozici. Díky nejmodernější konstrukci a vynikajícím svařovacím vlastnostem, jejíchž inspirací byli profesionální svařeči, představují svařovací zdroje Rebel úplné řešení pro svařování libovolných materiálů, od nízkolegované oceli a nerezavějící oceli až po hliník, a navíc jsou snadno přenosné.\nSkutečně multifunkční provoz svařovacího zdroje Rebel EMP 215ic, který umožňuje svařovat technologií MIG, svařovat plněnou elektrodou, technologií MMA, včetně elektrod pro náročné aplikace a svařování Lift TIG v nejlepší kvalitě ve své třídě.\nExkluzivní funkce sMIG („inteligentní MIG“) se neustále učí a přizpůsobuje technice svařeče a díky tomu poskytuje stabilní oblouk a svary vynikající a opakovatelné kvality, zvyšuje produktivitu zkušených svařečů a zkracuje dobu potřebnou pro školení začínajících svařečů.\nZačínající svařeč si nastaví druh svařovaného materiálu (nízkolegovaná ocel, nerezanějící ocel nebo hliník), jeho tloušťku a průměr drátu a může začít svařovat. Výsledkem jsou jakostní a opakovatelné svary.\nJedinečný průmyslový design s ochranným rámem a pěti rukojeťmi a jednodílná ocelová konstrukce vytvářejí 18 kg vážící přenosnou jednotku, která je určena pro 5 kg cívky drátu, či plněné elektrody.\nStroj Rebel EMP 215ic se dodává připravený ke svařování včetně hořáku MIG ESAB MXL 200 profesionální jakosti s Euro konektorem, sady MMA a zemnících kabelů, drátu OK Aristorod 12.50 0,8 mm na cívce 200 mm, plynové hadice o délce 4,5 m s rychlospojkou, kontaktních špiček a podávacích kladek pro drát o průměru 0,6 – 1,0 mm.\nFirma ESAB poskytuje tříletou záruku, jako na všechny nabízené svařovací zdroje.\nREBEL™ EMP 255ic A EMP 320ic\nKompaktní 3 fázové průmyslové zdroje pro svařování MIG/MAG, MMA a TIG\nSilnější 3fázové multifunkční svařovací zdroje řady Rebel™ velmi dobře kombinují výkon s přenosností. Jsou kompaktní, lehké a nabízejí flexibilitu v jakémkoli výrobním prostředí. Pomocí 4-kladkového podávání drátu navrženého pro vynikající produktivitu a spolehlivost získáte svary o vysoké kvalitě a opakovatelnosti, na všech typech svařovaných materiálů.\nEMP 320ic s maximálním dovoleným zatížením 350 A je ideálním univerzálním svařovacím zdrojem pro všechny jakosti plných drátů i plněných drátových elektrod do průměru 1,2 mm s vysokým zatěžovatelem. U zdroje EMP 255ic je maximální zatížení 300 A.\nTyto silnější modely svařovacích zdrojů Rebel poskytují všechny výhody uvedené výše u zdrojů Rebel EMP 215ic včetně unikátního displeje TFT, funkce sMIG („inteligentní MIG“) a pro 300 A svařovací zdroj bezkonkurenční mobility.\nStroj váží 31,4 kg a lze ho zdvihat ručně nebo přepravovat na vozíku, díky čemuž je nevídaně přenosný a je samozřejmě konstruován pro 15 – 18 kg cívky drátu.\nVysoké dovolené zatížení v kombinaci s robustním 4-kladkovým podáváním drátu do rychlosti 20,3 m/min umožňuje vysokou rychlost svařování, zdroj se tak dokonale hodí pro většinu průmyslových aplikací.\nDva plynové vstupy, jeden pro svařování MIG a druhý pro TIG, lze zapojit zároveň. Díky vestavěnému plynovému solenoidovému ventilu pro metodu TIG v přední části stroje již nepotřebujete ruční ventil na hořáku TIG.\nMMA sv. zdroj s unikátním poměrem výkon/hmotnost\nRenegade ES 300i je invertorový zdroj určený pro svařování obalenou elektrodou a metodou LiveTIG s extrémním poměrem výkon/hmotnost. Díky jeho kompaktnímu tvaru jej snadno přenesete na jakékoliv pracoviště. Kombinace vysokého výkonu s možností použití dlouhých napájecích a svařovacích kabelů, či generátoru, předurčuje tento vynikající svařovací zdroj pro použití jak ve svařovnách, tak na montáži.\nStroj má automatický senzor vstupního napětí a může pracovat s jedno i třífázovým napětím v rozmezí od 208 V do 528 V.\nExtrémní poměr výkon/hmotnost při velmi kompaktním tvaru. Odolné kompozitní opláštění s kovovými boky zajišťuje odolnost i v nejdrsnějších podmínkách.\nPro profesionální svařování MMA s elektrodami do průměru 6 mm, s vysokým dovoleným zatížením 300 A při 40 %. Ideální pro provoz za vysokých okolních teplot.\nZdroj automaticky upravuje optimální parametry startu a zastavení v závislosti na nastaveném proudu.\nVedle jednoduchého intuitivního ovládání zdroj nabízí tři paměti pro snadný a rychlý přístup ke svařovacím parametrům.\nSilné TIG svařovací zdroje, u nihž je mobilita zásadní\nRenegade TIG jsou invertorové vysokofrekvenční TIG(HF) a MMA svařovací zdroje s extrémním poměrem výkonu k hmotnosti. Kompaktní formát je činí snadno přenosnými na jakékoli pracoviště. Kombinace vysokého výkonu s možností použití až stometrových napájecích a dlouhých svařovacích kabelů předurčuje tento vynikající svařovací zdroj pro použití jak v dílně, tak v exteriéru.\nStroj má automatické čidlo vstupního napětí a automaticky pracuje s jakýmkoli vstupním napětím mezi 208 V a 528 V v třífázovém a 230 V v jednofázovém napájení.\nK dispozici jsou zdroje nepulzní i pulzní pro svařování tenkých plechů.\nNavrženo pro extrémní podmínky do okolní teploty +55 °C, tedy ideální např. pro opravy v energetice.\nNejširší tolerance vstupního napětí a schopnost provozu na jednu i tři fáze s přívodními kabely do 100 metrů a 16 m dlouhými hořáky.\nSnadno čitelný a rychle nastavitelný ovládací panel zvyšuje přesnost nastavení a snižuje prostoje zdroje.\nStavebnicový systém s připojením k vodnímu chlazení a vozíku bez nářadí.\nSvařovací a řezací zdroje okolo 300 A mají své nezastupitelné místo v současné technické praxi. Jsou používány, v podobě od odbočkových po profesionální sofistikované synergické zdroje, od garáží a domácích dílen přes renovační střediska až po drobnou výrobu a montáže velkých technologických celků. Tyto zdroje potkáme v segmentech jako je průmyslová a obecná výroba, výroba silničních vozidel, montáže ocelových konstrukcí, produktovody, těžební průmysl a v neposlední řadě stavebnictví a opravy a údržby. Pro firmu ESAB je důležité nabídnout každému zákazníkovi optimální svařovací zdroj podle jeho požadavků na obsluhu, poměr váha výkon a zkušenosti a schopnosti svařečů, vždy při vynikajících svařovacích vlastnostech.\nPro výrobky ESAB, nabízíme jedinečný zákaznický servis a podporu. Naši kvalifikovaní pracovníci zákaznického oddělení jsou připraveni rychle odpovědět na jakékoliv otázky, řešit problémy a pomoci s opravami a údržbou Vámi zakoupených zařízení.\n Kuběnka, M.: Aktuálně k malým plazmovým řezacím a malým svařovacím zdrojům ESAB, Sborník konference DOM ZO13, Praha 2017\nSvařování slabých plechů (676x)\nVolba konstrukčních ocelí pro stavební svařované konstrukce podle významu označení (519x)